Справа № 344/16005/17
Суддя: Микитюк Р.В.
Дата ухвалення: 2018-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Микитюка Р.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області про визнання бездіяльності щодо не оформлення паспорта громадянина України у формі паспортної книжки протиправною та зобовязання оформити і видати бланк паспорта у формі паспортної книжки, з підстав неправомірної відмови субєкта владних повноважень, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі, також законний представник), яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 (надалі, також позивач), 30.11.2017, звернулася в Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області з позовною заявою до Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області (надалі, також - відповідач) про визнання бездіяльності щодо не оформлення паспорта громадянина України у формі паспортної книжки протиправною та зобовязання оформити і видати бланк паспорта у формі паспортної книжки, з підстав неправомірної відмови субєкта владних повноважень.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем протиправно не видано ОСОБА_2 паспорта громадянина України у вигляді книжечки. Відмова відповідача була мотивована запровадженням внутрішніх паспортів виключно у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. Проте, чинним законодавством передбачено дві форми паспорта громадянина України: книжечка і картка. Враховуючи те, що відповідачем у спірних правовідносинах не приймалося рішення про відмову чи видачу ОСОБА_2 паспорта громадянина України у вигляді паспортної книжечки та не наведено будь-яких правових підстав для відмови у проведенні оформлення паспорта громадянина України у вигляді паспортної книжечки, на думку позивача відповідач проявив протиправну бездіяльність. Окрім цього, позивач вважає, що відповідач прямо порушує права ОСОБА_2, передбачені статтею 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, оскільки не оформлення йому паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки саме через його релігійні переконання, які не призводять до негативних наслідків тих чи інших людей та не спрямовані проти цих людей чи держави, обмежує його права, що встановлені законом, і є необхідними в демократичному суспільстві. Враховуючи наведене, позивач просить суд зобовязати відповідача оформити та видати ОСОБА_2 паспорт у формі паспортної книжечки.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01.12.2017 відкрито провадження в даній адміністративній справі (а.с.14).
Відповідачем, 29.01.2018, подано відзив на позовну заяву, оформлену у вигляді заперечення (а.с.21-271). Спростовуючи позовні вимоги відповідач вказав, що позовна заява не ґрунтується на вимогах чинного законодавства з огляду на те, що паспорт громадянина України оформляється територіальними органами та підрозділами ДМС, що забезпечені відповідним обладнанням, усіх визначених законом категоріям громадян, починаючи з чотирнадцятирічного віку, тільки у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. На момент звернення позивача, Коломийський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, був забезпечений відповідним обладнанням, тому оформлення паспорта зразка 1994 року у вигляді книжечки є неможливим. Представник відповідача наголосила, що використання Єдиного державного демографічного реєстру, дані про особу якого містяться у електронному носії пластикової ID-картки здійснюється із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина. Звернула увагу суду, що паспорт у формі книжечки, виданий до набрання чинності положень Закону України Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус від 20.11.2012 № 5492-VI, є чинний поряд із карткою, хоч подальше його оформлення припинено. Також зазначила, що обумовлене релігійними переконаннями бажання позивача отримати паспорт у формі книжечки нічим не підтверджене, а тому в задоволенні вимог позовної заяви слід відмовити.
Разом із запереченням, відповідачем подано до Івано-Франківського міського суду клопотання про направлення даної справи за предметною юрисдикцією (підсудністю) на розгляд в Івано-Франківський окружний адміністративний суд (а.с. 29-30).
Законним представником позивача, 01.02.2018, подано до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області відповідь на відзив (а.с.31-35) в якому зазначила, що відповідач помилково трактує вимоги чинного законодавства щодо неможливості отримання позивачем паспорта громадянина України у формі книжечки, передбаченого чинним законодавством. Вказала, що права свободи людини у відповідності до Конституції України не є вичерпними. Посилаючись на Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини зазначила, що право позивача отримати паспорт громадянина України у вигляду паспортної книжечки не є скасованим, а навпаки є чітко встановленим та визначеним. Тому просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
У звязку із тим, що дана адміністративна справа предметно не підсудна Івано-Франківському міському суду Івано-Франківської області, ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02.02.2018, справу передано на розгляд до Івано-Франківського окружного адміністративного суду (а.с. 40).
Від відповідача на адресу суду, 14.03.2018, надійшло заперечення на відповідь на відзив від 31.01.2018, в якому зокрема зазначено, що управління ДМС України в Івано-Франківській області не має повноважень не застосовувати норми, визначені законом, та на свій розсуд звільняти громадян від покладених на них обовязків з мотивів релігійних переконань, а зобовязане діяти виключно в порядку, визначеному чинним законодавством України. Вказано, що у випадку неузгодженості між чинними нормативно-правовими актами, їх протиріччя з одного й того самого предмета регулювання, а також суперечності між двома або більше формально чинними нормами права, прийнятими з одного і того ж питання, застосовується нормативно-правовий акт, який має вищу юридичну силу, яким є Закон України Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус від 20.11.2012 №5492-VI. Цим законом чітко встановлено, що паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій, без альтернативи (а.с.52-56).
Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, ОСОБА_3 Палатою Верховного Суду ухвалено постанову від 19 вересня 2018 року, справа №806/3265/17 (Пз/9901/2/18), провадження № 11-460заі18, яке оприлюднено в реєстрі 02.10.2018.
Частиною 10 статті 290 КАС України визначено, що у рішенні суду, ухваленому за результатами розгляду зразкової справи, Верховний Суд додатково зазначає:
1) ознаки типових справ;
2) обставини зразкової справи, які обумовлюють типове застосування норм матеріального права та порядок застосування таких норм;
3) обставини, які можуть впливати на інше застосування норм матеріального права, ніж у зразковій справі.
ОСОБА_3 Верховного Суду у постанові від 19.09.2018 виокремила такі ознаки типової справи:
а) позивач - фізична особа, якій територіальним органом ДМС України відмовлено у видачі паспорта у формі книжечки, у відповідності до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ;
б) відповідач - територіальні органи ДМС України;
в) предмет спору - вимоги щодо неправомірної відмови відповідача у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки у зв'язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних та зобов'язання відповідача видати позивачеві паспорт у формі книжечки, у відповідності до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ.
Висновки ОСОБА_3 Верховного Суду у зразковій справі №806/3265/17 (Пз/9901/2/18) належить застосовувати в адміністративних справах щодо звернення осіб до суду з позовом до територіальних органів ДМС України з вимогами видати паспорт громадянина України у формі книжечки, у зв'язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ.
Обставин, які можуть впливати на інше застосування норм матеріального права, ніж у зразковій справі ОСОБА_3 Палатою Верховного Суду не встановлено.
Постановою ОСОБА_3 Верховного Суду від 19 вересня 2018 року в зразковій справі №806/3265/17 (Пз/9901/2/18) апеляційні скарги Осіб задоволено частково. Рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 березня 2018 року скасовано та прийнято нове про часткове задоволення позову. Визнано протиправною відмову Коростенського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області у видачі Особі паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ. Зобов'язано Коростенський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області оформити та видати Особі паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України № 2503-ХІІ. В решті позову - відмовлено. Постанова набрала законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
У частині 3 статті 291 КАС України зазначено, що при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши заяви по суті та додані до них письмові докази, встановив таке.
Неповнолітній ОСОБА_2 та його мати (законний представник) ОСОБА_1 24 жовтня 2017 року звернулися до начальника Коломийського районного відділу ДМС України в Івано-Франківській області (а.с.9-10) із проханням:
- оформити бланк паспорту громадянина України без застосування Єдиного державного демографічного реєстру, та видати ОСОБА_2 виключно у вигляді паспортної книжечки на підставі Закону України Про громадянство України від 18.01.2001 №2235-ІІІ, форма якої не заборонена діючим законодавством України;
- проставити відмітку реєстрації місця проживання в паспорті громадянина України без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру;
- провести реєстрацію громадянства України внесення запису про набуття особою громадянства України спеціально уповноваженим на те органом у відповідні облікові документи.
Коломийським районним відділом Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області листом №17/5894 від 17.11.2017 (а.с.14) розяснено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 те, що діючим законодавством передбачено виготовлення паспорта громадянина України тільки у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.
Не погоджуючись із відповіддю субєкта владних повноважень, позивач звернувся до суду, з метою захисту свого порушеного права.
Вирішуючи даний адміністративний спір, суд керується положеннями Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України, а також застосовує приписи Закону України Про захист персональних даних від 01.06.2010 № 2297-VI (надалі, також Закон №2297-VI); Закону України Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус від 20.11.2012 №5492-VI (надалі, також - Закон № 5492-VI); Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-XII (надалі, також - Положення №2503-XII); Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України від 14.07.2016 №1474-VIII (надалі, також - Закон №1474-VIII); Постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України від 25.03.2015 №302.
Вирішуючи даний спір, на думку суду, необхідним є застосування правової позиції викладеної в Постанові ОСОБА_3 Верховного Суду від 19 вересня 2018 року в зразковій справі №806/3265/17 (Пз/9901/2/18).
Так, згідно з частиною 1 статті 6 Закону №2297-VI, мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних.
Персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована (ст. 2 Закону № 2297-VI).
Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб'єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частини 5, 6 статті 6 вказаного Закону).
Таким чином, принципами обробки персональних даних є відкритість і прозорість, відповідальність, адекватність та не надмірність їх складу та змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб'єкта персональних даних.
Водночас, законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює не якість закону та порушення конституційних прав такої особи.
Реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватися, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.
У статті 8 Конвенції про захист осіб у зв'язку з автоматизованою обробкою персональних даних, ратифікованій Законом України від 06 липня 2010 року № 2438-VI, зазначено: Будь-якій особі надається можливість: a) з'ясувати існування файлу персональних даних для автоматизованої обробки, його головні цілі, а також особу та постійне місце проживання чи головне місце роботи контролера файлу; б) отримувати через обґрунтовані періоди та без надмірної затримки або витрат підтвердження або спростування факту зберігання персональних даних, що її стосуються, у файлі даних для автоматизованої обробки, а також отримувати такі дані в доступній для розуміння формі; c) вимагати у відповідних випадках виправлення або знищення таких даних, якщо вони оброблялися всупереч положенням внутрішнього законодавства, що запроваджують основоположні принципи, визначені у ст. 5 і 6 цієї Конвенції; ….
Таким чином, норми Закону №5492-VI на відміну від норм Положення №2503-XII (теж діючого на момент виникнення правовідносин) не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім'я та по-батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було встановлене законом) не було необхідним у демократичному суспільстві у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне імя, що становить порушення статті 8 Конвенції.
Крім того, перелік підстав, які становлять легітимну мету обмежень прав і свобод особи, є вичерпним. Свобода розсуду держав щодо встановлення обмежень є вузькою. Проте, слід оцінити, чи передбачене законом таке обмеження, чи відповідає обмеження нагальній суспільній потребі, тобто чи є воно необхідним у демократичному суспільстві і чи відповідає воно легітимній меті (див., наприклад, рішення ЄСПЛ у справі Svyato-Mykhaylivska Parafiya v. Ukraine від 14 червня 2007 року). Установленість обмежень законом передбачає чіткість і доступність закону, що встановлює такі обмеження. Кожна людина повинна мати відповідне уявлення про норми, які можуть бути застосовані щодо її відповідного права. Вимога чіткого закону, який передбачає обмеження права, має ту саму мету - кожна людина повинна мати можливість передбачити наслідки своєї поведінки. Рівень чіткості, який вимагається від національного законодавства, яке в будь-якому разі не може передбачати усі можливі випадки, багато в чому залежить від змісту відповідного акта, сфери, яку він регулює, чисельність й статусу тих, кому він адресований (див. рішення ЄСПЛ у справі Groppera Radio AG and Others v. Switzerland від 28 березня 1990 року).
Тобто, будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, однак у даному випадку таке обмеження, як неможливість отримання паспорта у формі книжечки, законодавством не передбачено.
Крім того, відповідно до ст. 14 Конвенції користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, незалежності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.
При цьому, ЄСПЛ у своєму рішенні по справі Х'ю Джордан проти ОСОБА_3 Британії сформулював таку позицію: Якщо загальна політика або захід мають непропорційно шкідливі наслідки для конкретної групи, то вони (загальна політика або захід) можуть вважатися дискримінаційними, незважаючи на те, що вони не спрямовані конкретно на цю групу.
Таким чином, позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 про визнання бездіяльності щодо не оформлення паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки протиправною та зобовязання оформити і видати бланк паспорта у формі паспортної книжечки, з підстав неправомірної відмови субєкта владних повноважень є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. При цьому, самі по собі дії Відділу УДМС щодо відмови видачі паспорта громадянина України у формі книжечки відповідали Закону №5492-VI.
Разом з тим, законодавець, приймаючи Закон №1474-VIII, яким внесено зміни до Закону №5492-VI, не дотримав вимог, за якими такі зміни повинні бути зрозумілими і виконуваними, не мати подвійного тлумачення, не звужувати права громадян у спосіб, не передбачений Конституцією України та не допускати жодної дискримінації у залежності від часу виникнення правовідносин з отриманням паспорта громадянина України. На час звернення позивача до відділу УДМС діяло два нормативних акта: Положення про паспорт №2503-XII і Постанова №302, відповідно до яких особи, які раніше отримали паспорт, не зобов'язані звертатися за його обміном, при досягненні відповідного віку органи УДМС проводять вклеювання фотографії, тоді як особи, які змінили прізвище, чи у яких відбулися інші зміни персональних даних, зобов'язані отримувати новий паспорт у формі ID-картки, який має обмежувальний термін 10 років (ч. 3 ст. 21 Закону № 5492-VI), до якого вноситься більше персональних даних та який має унікальний номер запису у Реєстрі. При цьому, у жодному законі не зазначено, з якою метою встановлені такі обмеження, і чи є вони необхідними у демократичному суспільстві. Оскільки дії (бездіяльність) відділу УДМС розглядаються як дії (бездіяльність) держави в цілому, і такі дії (бездіяльність) порушують основоположні права громадян, то вони визнаються протиправними.
Крім того, для належного захисту порушених прав позивача слід зобов'язати відділ УДМС оформити та видати ОСОБА_2 паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт №2503-ХІІ.
Суд зазначає, що позицією викладеною в Постанові ОСОБА_3 Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у зразковій справі №806/3265/17 (Пз/9901/2/18) спростовано доводи відповідача в цілому, а тому суд не вбачає необхідності аналізувати кожен аргумент відповідача окремо. Також, аргументи, наведені відповідачем в заявах по суті, не дають правових підстав відступу від правової позиції ОСОБА_3 Верховного Суду у вищевказаній зразковій справі.
Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Таким чином, з Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області слід стягнути судові витрати на корить ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 в розмірі 1280 грн., які підтверджуються квитанцією №0.0.904666793.1 від 28.11.2017 про сплату судового збору в сумі 640 грн. (а.с.1) та квитанцією №0.0.904667069.1 від 28.11.2017 про сплату судового збору в сумі 640 грн. (а.с.2).
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 241-246, 255, 290, 291, 295, 297, підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ - 37794486) в особі Коломийського районного відділу щодо неоформлення паспорта громадянина України неповнолітньому ОСОБА_2 у формі паспортної книжечки.
Зобовязати Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ - 37794486) в особі Коломийського районного відділу оформити та видати паспорт громадянина України неповнолітньому ОСОБА_2 у формі паспортної книжечки, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Законний представник позивача: ОСОБА_1, адреса: вулиця. Бурштинська, 7, м. Коломия, Коломийський район, Івано-Франківська область, 78200, ідентифікаційний номер відсутній ;

Позивач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса: вулиця. Бурштинська, 7, м. Коломия, Коломийський район, Івано-Франківська область, 78200, ідентифікаційний номер відсутній, свідоцтво про народження серії І-НМ №127926, видане відділом реєстрації актів громадського стану Коломийського міського управління юстиції Івано-Франківської області від 04.09.2001, запис №396;

Відповідач: Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, адреса: вулиця Академіка Гнатюка, будинок 29, місто Івано-Франківськ, Івано-Франківська область, 76010, .

Суддя Микитюк Р.В.