Справа № 804/3811/18
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2018-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2018 року Справа № 804/3811/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіОСОБА_1
при секретарі судового засіданняОСОБА_2
за участю представників сторін:
від позивача: від відповідача: ОСОБА_3 ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР-ТРАНС-ЛОГІСТИКА" до Державної служби України з безпеки на транспорті про скасування постанови №017663 від 26.04.2018р., -

ВСТАНОВИВ:

29.05.2018р. Товариство з обмеженою відповідальністю «УКР-ТРАНС-ЛОГІСТИКА» звернулося з адміністративним позовом до Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області та просить скасувати постанову відповідача №017663 від 26.04.2018р. про застосування до ТОВ «УКР-ТРАНС-ЛОГІСТИКА» адміністративно-господарського штрафу у сумі 1700 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що оспорювана постанова була прийнята на підставі акту проведення рейдової перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №043357 від 04.03.2018р. у ході якої під час зупинення посадовими особами вантажного автомобіля НОМЕР_1 з напівпричепом марки АСКЕ RМАNN державний номерний знак НОМЕР_2, під управлінням водія ОСОБА_5, який орендується позивачем та який здійснював внутрішнє перевезення вантажу (брухту чорних металів) з м. Одеси до м. Дніпро, у водія даного транспортного засобу було виявлено відсутність тахокарти за 04.03.2018р., та у кількості, передбаченій законодавством, що є порушенням позивачем ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт». Позивач вважає, що оспорювана постанова винесена з порушенням вимог чинного законодавства України, оскільки у ст. 48 наведеного Закону відсутнє посилання на обовязковість наявності у водіїв, які здійснюють вантажні внутрішні перевезення карт до цифрових тахографів, а також і Переліком документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2009р. №207 (зі змінами) обовязкова наявність у водіїв карт цифрових тахографів не передбачена, тому позивач вважає, що 04.03.2018р. здійснювалося внутрішнє перевезення вантажу при якому наявність цифрового тахографа та карти водія чинним законодавством не передбачена. Окрім того, на думку позивача, застосування тахографів передбачено не Законом, а підзаконним актом Положенням про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та звязку України від 07.06.2010р. № 340 (далі Положення №340), та здійснення перевірок щодо наявності встановлених тахографів проводиться виключно на транспортних засобах, якими здійснюються міжнародні автомобільні перевезення за підпунктом 4 пункту 5 наведеного Положення №340. За викладеного, представник позивача вважає, що акт перевірки та оспорювана постанова прийняті відповідачем з перевищенням службових повноважень, штраф у сумі 1700 грн. застосовано до позивача за неіснуюче порушення, а тому вважає, що наведена вище постанова не відповідає чинному законодавству у звязку з чим підлягає скасуванню.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, в усних поясненнях та у відзиві на позов просив у задоволенні адміністративного позову відмовити посилаючись на те, що постановою №017663 від 26.04.2018р. встановлено порушення позивачем ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» відповідальність за що встановлена абзацом 3 ч.1 ст.60 наведеного Закону. У даному випадку, водієм не було надано інші документи, передбачені законодавством, а саме: щоденні реєстраційні листки праці та відпочинку водія за період 28 днів + день перевірки, наявність яких передбачена п.3.3 Інструкції з використання пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, яка затверджена наказом Міністерства транспорту та звязку України від 24.06.2010р. № 385 (далі - Інструкція 385) та відповідно до ст.7а) Додатку до ЄУТР з 21.03.2010р. зазначені періоди часу повинні охоплювати поточний день та попередні 28 календарних днів (1+28 тахограм). У водія ОСОБА_5 були відсутні ці тахокартки (автомобіль обладнаний аналоговим тахографом). Щодо посилань позивача на те, що перевірки наявності тахографа та тахокарт здійснюється виключно транспортних засобів, які здійснюють міжнародні перевезення, то представник відповідача вказує на те, що згідно п.1.2 1.4 Положення №340, його вимоги поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють і внутрішні перевезення пасажирів чи/або вантажів колісними транспортними засобами. Також відповідач зазначає, що посилання позивача на постанову Кабінету Міністрів України №207 від 25.02.2009р. не відповідає нормам законів, зокрема Закону України «Про автомобільний транспорт», а отже застосовуватися в частинах, що їм суперечить не може. За викладеного, представник відповідача не вбачає порушень у порядку прийняття оспорюваної постанови, а, відповідно, не вбачає і ознак її протиправності.

Також представником відповідача до початку судового розгляду справи було заявлено клопотання про заміну неналежного відповідача - Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області на Державну службу України з безпеки на транспорті на підставі ст.48 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши зазначене клопотання, вислухавши думку представника позивача, який не заперечував проти заміни неналежного відповідача, дослідивши надані докази на його підтвердження, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для його задоволення та заміни відповідача у даній справі - Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області на належного відповідача - Державну службу України з безпеки на транспорті, виходячи з того, що вищенаведене Управління є структурним підрозділом Державної служби України з безпеки на транспорті згідно Положення про Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області, затвердженого наказом №158 від 20.02.2017р. згідно до вимог ст. 48 Кодексу адміністративного судочинства України.

У судовому засіданні оголошувалася перерва до 21.09.2018р.

У ході судового розгляду справи судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Товариство з обмеженою відповідальністю «УКР-ТРАНС-ЛОГІСТИКА» зареєстроване як юридична особа 22.06.2017р. за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, пр.Слобожанський, буд.35 офіс 402, основним видом економічної діяльності підприємства є вантажний автомобільний транспорт, що підтверджується копією статуту позивача, копією виписки з ЄДРПОУ від 25.01.2018р. (а.с.11-15).

04.03.2018р. державними інспекторами Державної служби України з безпеки на транспорті о 16 годині 17 хвилин на 203 км +503 м Одеса-Мелітополь-Новоазовськ, М14 було здійснено рейдову перевірку у ході якої вищенаведеними інспекторами було зупинено та перевірено транспортний засіб марки DAF XF 95.430 державний номерний знак НОМЕР_3 з напівпричепом марки АСКЕ RМАNN державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_5 та було виявлено, що вказаний водій здійснював перевезення (лом чорних металів) з м. Одеса до м. Дніпро, на час перевірки транспортний засіб обладнаний повіреним тахографом, на час перевірки тахокарта відсутня за 04.03.2018р. та у кількості, передбаченій законодавством, тобто позивач надавав послуги з перевезення вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: неоформлені відсутні щоденні реєстраційні листки режиму праці та відпочинку водія, що підтверджується складеним інспекторами за такою перевіркою змістом акту перевірки №043357 (а.с.8).

Водій з актом ознайомлений, письмових пояснень не надавав, акт не підписував про що свідчить зміст акту (а.с.8).

На підставі вищенаведеного акту перевірки посадовою особою відповідача 26.04.2018р. було прийнято постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №017663 за якою за вищенаведене порушення ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» до позивача було застосовано штраф у сумі 1700 грн., що підтверджується копією відповідної постанови (а.с.6).

Зазначена постанова про застосування штрафу є предметом даного спору, позивач просить її скасувати посилаючись на те, що при проведенні перевірки відповідач припустився перевищення своїх службових повноважень, оскільки здійснення перевірок щодо наявності тахографів та тахокарт у водія проводиться виключно на транспортних засобах, якими здійснюються міжнародні перевезення.

Заслухавши учасників справи, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами субєктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень регулює Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001р. № 2344-Ш ( далі Закон № 2344-Ш), Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та звязку України від 07.06.2010р. № 340 (далі Положення №340), Інструкція з використання пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, яка затверджена наказом Міністерства транспорту та звязку України від 24.06.2010р. № 385 (далі - Інструкція 385), Європейська угода щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР) до якої Україна приєдналася Законом України «Про приєднання до ЄУТР» від 07.09.2005р. №2819-ІУ ( далі ЄУТР).

Автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є субєкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах ( ст.33 Закону №2344-Ш).

Згідно вимог ст.34 Закону №2344-Ш автомобільний перевізник повинен, зокрема, виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства.

У відповідності до ст.48 Закону №2344-Ш автомобільні перевізники, водії повинні мати і предявляти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Отже, з аналізу змісту наведеної норми слідує, що зазначений у наведеній статті перелік документів не є вичерпним, тобто законодавцем передбачено можливість його доповнення іншими, визначеними законодавством документами, зокрема, одним із таких інших документів є заповнені тахокарти (щоденні реєстраційні листки режиму праці та відпочинку водія) у кількості, що передбачена ЄУТР.

Положення №340 встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів та порядок його обліку.

Так, відповідно до п.1.3 наведеного Положення №340 його вимоги поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами.

Згідно приписів п.6.1 Положення №340 вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонни повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

Отже, у даному випадку, законодавець в імперативному порядку визначає умови для встановлення на транспортний засіб тахографа.

Порядок установлення, технічного обслуговування та використання тахографів визначений Інструкцією №385.

Згідно п.1.3 Інструкції №385 встановлено, що її норми поширюються на субєктів господарювання, які провадять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі).

Приписами п.3.3 Інструкції №385 передбачено, що водій транспортного засобу, обладнаного тахографом повинен мати про собі, зокрема, заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом.

Також і відповідно до ст.7а) Додатку до ЄУТР з 21.03.2010р. водій повинен надати інспектору реєстраційні листи за поточний день та за попередні 28 календарних днів (1+28 тахограм), коли він керував транспортним засобом.

В Україні реєстраційні листи режимів праці та відпочинку водіїв втілені у формі тахокарт згідно п.3.3 Інструкції №385.

Аналізуючи вказані вище норми, можна дійти висновку, що водій, за умови обладнання транспортного засобу тахографом, зобовязаний надати інспектору для контролю реєстраційні листи режиму праці та відпочинку за поточний день та попередні 28 календарних днів (1+28 тахограм), які в Україні оформлюються у формі тахокарт у кількості, що передбачена ЄУТР, що відповідає вимогам п.3.3 Інструкції №385 та є іншими документами, що передбачені законодавством (Інструкцією №385) відповідно до вимог ст.48 Закону №2344-Ш.

Водночас, п.3.6 Інструкції №385 також на перевізника покладено обовязок забезпечувати належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР здійснювати періодичні інспекції, які включають перевірку, зокрема, наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 Інструкції №385.

Отже, водії транспортних засобів, які обладнані цифровими тахографами повинні надавати інспектору для контролю реєстраційні листи режиму праці та відпочинку, які оформлюються у формі тахокарт у кількості, що передбачена ЄУТР ( за поточний день та попередні 28 календарних днів (1+28 тахограм), в свою чергу, автомобільний перевізник повинен забезпечити наявність у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній п.3.3 Інструкції №385 та вимог ЄУТР, виходячи з обовязку, встановленого для позивача п.3.6 Інструкції №385.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що 04.03.2018р. при здійсненні інспекторами рейдової перевірки транспортного засобу марки DAF XF 95.430 державний номерний знак НОМЕР_3 з напівпричепом марки АСКЕ RМАNN державний номерний знак НОМЕР_2, водій ОСОБА_5 повинен був предявити інспекторам для контролю на транспорті щоденні реєстраційні листи режиму праці та відпочинку водія за 04.03.2018р. та за попередні 28 календарних днів (1+28 тахограм) заповнені у вигляді тахокарт згідно до вимог п.3.3 Інструкції №385 та у кількості, передбаченій ст.7а) Додатку до ЄУТР з 21.03.2010р., а позивач, як автомобільний перевізник, зобовязаний був перевірити та забезпечити наявність вищенаведених тахокарт у водія з урахуванням п.3.6 Інструкції №385.

Проте, як встановлено у ході судового розгляду справи та дослідженими документами, відповідні тахокарти (щоденні реєстраційні листи режиму праці та відпочинку водія) у водія ОСОБА_5 під час проведення рейдової перевірки 04.03.2018р. були відсутні, що підтвердив також і представник позивача та протилежних доказів позивачем суду не надано.

Зазначені встановлені судом факти та обставини в частині не забезпечення позивачем як автомобільним перевізником наявності у водія транспортного засобу ОСОБА_5 при собі під час перевірки 04.03.2018р. тахокарт (щоденних реєстраційних листів режиму праці та відпочинку водія)у кількості, що передбачена ЄУТР, тобто інших документів, що передбачені законодавством, свідчить про порушення позивачем вимог ст. 48 Закону №2344-Ш.

Оскільки вказані факти порушення позивачем вимог ст.48 Закону №2344-Ш жодними доказами не спростовані, застосування відповідачем до позивача як автомобільного перевізника штрафу у сумі 1700 грн. за оспорюваною постановою відповідає вимогам вищенаведеного чинного законодавства України, виходячи з того, що надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, абз.3 частини першої статті 60 Закону №2344-Ш передбачена відповідальність автомобільного перевізника у вигляді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 1700 грн.

Згідно до вимог ст.ст.73,75,76 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, і ч.1 ст.77 вказаного Кодексу, на позивача покладено обовязок довести ті обставини на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Представником позивача у ході судового розгляду справи не надано жодних доказів та не наведено обґрунтованих підстав, які б свідчили про протиправність оспорюваної постанови, що є підставами для його скасування з урахуванням встановлених судом обставин щодо відсутності у водія ОСОБА_5 під час перевірки 04.03.2018р. тахокарт (щоденних реєстраційних листів режиму праці та відпочинку водія) у кількості, передбаченій ЄУТР та виходячи із аналізу норм чинного законодавства України.

Є безпідставними та неспроможними твердження представника позивача стосовно того, що у переліку ст.48 Закону №2344-Ш не передбачено необхідної наявності у водія при собі такого документу як щоденні реєстраційні листи режиму праці та відпочинку водія, виходячи з того, що перелік документів, які при собі повинен мати водій та предявляти для контролю не є вичерпним та відноситься до інших документів, передбачених законодавством, зокрема, іншими документами, що передбачені законодавством є тахокарти, у кількості, передбаченій ЄУТР згідно п.3.3 Інструкції №385, а норми ст.7а) Додатку до ЄУТР передбачають такі документи як реєстраційні листи режиму праці та відпочинку водія за поточний день (04.03.2018р.) та за попередні 28 календарних днів (1+28 тахограм).

Отже, наявність у водія транспортного засобу у вищенаведеній кількості тахокарт є обовязковим за п.3.3 Інструкції №385, а на позивача покладено обовязок забезпечити наявність вказаних документів у водія за п.3.6 Інструкції №385.

Також судом не можуть бути покладені в основу даного судового рішення твердження позивача про те, що відповідач вийшов за межі своїх службових повноважень, допустив їх перевищення внаслідок того, що відповідачеві надані повноваження щодо перевірки наявності тахографів виключно транспортних засобів, що здійснюють міжнародні перевезення, оскільки вказані твердження жодними доказами не підтверджені та спростовуються як нормами Закону №2344-Ш, нормативно-правовими актами Положенням №340, Інструкцією №385, так і Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006р. №1567 за якими визначено повноваження відповідача на здійснення контролю на транспорті автомобільних перевізників, водіїв транспортних засобів, які здійснюють не тільки міжнародні перевезення, а й внутрішні перевезення, зокрема, і щодо наявності тахографів, їх використання та дотримання водіями режиму праці та відпочинку із оформленням відповідних тахокарт у вигляді щоденних реєстраційних листів режиму праці та відпочинку у відповідній кількості.

Судом критично надається оцінка посиланням представника позивача на постанову Кабінету Міністрів України від 25.02.2009р. №207 «Про затвердження переліку документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні», оскільки норми наведеної постанови не звільняють автомобільного перевізника від виконання і норм Положення №340 та Інструкції №385, які набрали чинності у червні 2010р. (прийняті у часі пізніше) та не скасовані і не втратили чинності у встановленому законодавством порядку, а тому підлягають виконанню автомобільними перевізниками та водіями як на міжнародному, так і на внутрішньому сполученні.

Також судом враховується і те, що до повноважень посадових осіб відповідача віднесено, у тому числі і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками та водіями режиму праці та відпочинку водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення вантажів згідно до вимог п.1.2-1.4 Положення №340 та виходячи з аналізу вимог п.3.3, п.3.6 Інструкції №385, ст.7а) Додатку до ЄУТР, у редакції чинній з 21.03.2010р.

Отже, позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про забезпечення ним як автомобільним перевізником наявність у водія транспортних засобу (що обладнаний тахографом) ОСОБА_5 під час перевірки 04.03.2018р., який здійснював внутрішнє перевезення вантажу, тахокарт у кількості, визначеній п.3.3 Інструкції №385 та вимог ЄУТР, виходячи з обовязку, встановленого для позивача п.3.6 Інструкції №385.

Разом з тим, представником відповідача у ході судового розгляду справи було надано достатньо доказів на наведено підстав, які свідчать про обґрунтованість прийняття оспорюваного рішення з урахуванням вимог ст.ст.72-77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши правомірність прийняття відповідачем оспорюваної постанови згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що при прийнятті вищевказаної постанови відповідач як субєкт владних повноважень діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Таким чином судом не встановлено, а представником позивача не підтверджено жодними доказами, порушення відповідачем прав та інтересів позивача при прийнятті оспорюваної постанови, а тому у адміністративного суду підстави для її скасування відсутні.

За викладених обставин, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову в повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на субєкта владних повноважень.

Однак, виходячи з того, що у суду відсутні підстави для задоволення даного позову, то і судові витрати позивача по сплаті судового збору не підлягають стягненню з відповідача субєкта владних повноважень.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257- 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР-ТРАНС-ЛОГІСТИКА" до Державної служби України з безпеки на транспорті про скасування постанови №017663 від 26.04.2018р. - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення (у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини рішення) відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 26.09.2018р.

Суддя ОСОБА_1