Справа № 826/11728/16
Суддя: Донець В.А.
Дата ухвалення: 2018-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23 травня 2018 року № 826/11728/16
Окружний адміністративний суд міста Києва в складі колегії: головуючого судді Донця В.А., суддів: Костенка Д.А.; Шрамко Ю.Т., секретар судового засідання Сом П.А., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та визнання біженцем,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ;

представника позивача Бондар І.М.;

представника відповідача Яроменко А.М.

Циклаурі ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом про:

скасування рішення ДМС України від 19.12.2014 №722-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , біженцем відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.08.2016 відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні клопотання про визнання підстав та причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними та поновлення строку звернення до суду, залишено без розгляду позовну заяву.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.11.2016 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано ухвалу суду попередньої інстанції від 02.08.2016 про залишення без розгляду позовної заяви, справу направлено до цього суду для продовження розгляду.

Ухвалами Окружного адміністративного суду від 25.11.2016 прийнято справу до провадження, від 18.05.2017 закінчено підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи по суті. На підставі розпорядження керівника апарату суду про повторний автоматичний розподіл та протоколу автоматичного розподілу справу передано судді Донцю В.А. Ухвалою суду від 06.04.2018 постановлено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін призначено судовий розгляд справи на 23.05.2018.

У судовому засіданні 23.05.2018 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позов мотивовано тим, що позивач є сином ОСОБА_3 , який приймав активну участь у встановленні законності та захисту територіальної цілісності України в складі 28 сотні самооборони Майдану, приймав участь у подіях на майдані з січня 2014 року по квітень 2014 року, з 12.08.2014 по 01.03.2015 в складі військової частини ПП В0624 Збройних Сил України приймав активну участь у зоні проведення Антитерористичної операції. На думку позивача, повернення до Росії призведе до його переслідування, оскільки спецслужби Російської Федерації неодноразово цікавились інформацією про батька, члени родини, які перебувають на території Російської Федерації, повідомляють про те, що вони знаходяться під постійним наглядом відповідних органів.

Позивач та його представник під час судового розгляду справи позов підтримали, просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник позивача наголосив, що позивач знаходиться за межами країни своєї громадянської належності (Російської Федерації), має обґрунтовані побоювання стати жертвою всебічних та постійних переслідувань з боку влади країни своєї громадянської належності через власні політичні погляди та погляди і дії батька учасника Антитерористичної операції, позивач не бажає користуватися захистом країни походження внаслідок побоювань.

Представник ДМС України проти позову заперечив з підстав, викладених у запереченнях та відзиві на позовну заяву. Представник пояснив, що позивач без перешкод отримував освіту у вищому навчальному закладі та працював на території Російської Федерації, користувався всіма правами як громадянин своєї країни походження. Також представник відповідача зазначив, що у ОСОБА_1 відсутні умови передбачені пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". На території Російської Федерації позивач особисто не переслідувався, загроз його життю та свободі не надходило, всі посилання на можливу загрозу життю не мають обґрунтованого характеру і схиляються в бік батька, але події пов`язані з батьком на момент їх здійснення не відображались на синові, а тому позивач не може бути віднесеним до особи, яка потребує додаткового захисту так, як він не надав достатньо фактів, як особа, якій буде загрожувати небезпека в країні походження.

Заслухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідача, дослідивши письмові докази, судом встановлено.

Згідно з матеріалами справи №2014 DP 0023 ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації, ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в м. Новоросійськ Російської Федерації. Позивач неодружений, за національністю грузин, за релігійними переконаннями християнин, має закінчену середню освіту та неповну вищу, є військовозобов`язаним, в армії строкову службу не проходив, стверджує, повідомив під час співбесіди, що обліковується у військкоматі м. Новоросійськ у Російській Федерації. Мати та брат залишились на території Російської Федерації у м. Новоросійськ, батько знаходиться в Україні з жовтня 2013 року. До України позивач прибув 30.08.2014 на підставі національного паспорта громадянина Російської Федерації № НОМЕР_1 , який виданий відділом міста Новоросійськ відділом УФМС Росії по Краснодарському краю у м. Новоросійськ 30.09.2013.

Позивач звернувся з заявою-анкетою 05.09.2014 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач повідомив, що йому загрожує небезпека через його політичні погляди та його батька, який приймав участь в подіях на майдані та захищав територіальну цілісність, незалежність України в рядах батальйону "Айдар", перебуваючи на території Російської Федерації позивач був потенційним приводом для шантажу його батька, існувала ймовірність призову позивача на військову службу та направлення його на непідконтрольну Україні територію.

Рішенням ДМС України від 19.12.2014 №722-14 позивачу відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Головним управлінням Державної міграційної служби в Дніпропетровській області повідомленням від 30.12.2014 №1201/18261 позивача повідомлено, що відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відмовлено у визнані його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач звернувся до суду.

Вирішуючи спір, суд виходить з такого.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначений Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 № 3671-VI.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Як уже зазначалось, позивач та його представник наполягали, що ОСОБА_1 має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження за свої політичні переконання, оскільки не підтримує політику Російської Федерації щодо України, не бажає служити в збройних силах Російської Федерації з підстав можливого направлення для проходження служби на територію України, його батько приймав участь у подіях на Майдані під час Революції Гідності та воював у складі Збройних Сил України проти незаконних озброєних формувань та окупаційних військ Російської Федерації.

За висновком суду, позивачем не доведено наявності підстав, які б підтверджували обґрунтованість побоювання зазнати переслідування саме внаслідок його політичних переконань, оскільки в своїх поясненнях позивач не повідомив про факти його переслідування за незгоду з політикою Російської Федерації щодо України, не зазначив про здійснення будь-якої діяльності, яка б підтверджувала його політичні переконання. Натомість позивач прибув на територію України на підставі паспорта країни належності не у зв`язку з переслідуванням, а з метою, зокрема, небажання проходити строкову службу в збройних силах Російської Федерації. Зміст доводів позивача зводиться до того, що він, підтримуючи свого батька (учасника Революції гідності та Антитерористичної операції), в разі повернення до Російської Федерації зазнаватиме переслідування у зв`язку з діяльністю батька.

На думку суду, на позивача поширюються положення пункту 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", за якою особа, яка потребує додаткового захисту, особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Як встановлено судом, позивач прибув до України 30.08.2014 за національним паспортом громадянина Російської Федерації № НОМЕР_1 та відповідно до статті 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" 05.09.2014 звернувся з заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підтвердження обставин зазначених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 05.09.2014 позивачем надано копію посвідчення самооборони майдану №2013 ОСОБА_3 (батька). Крім того до судової справи додано: копію характеристики ОСОБА_3 , виданої начальником штаба Грузинського взводу 28 сотні Самооборони Майдану, відповідно до якої особа характеризується позитивно; лист військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 22.09.2015 №2613, відповідно до якого ОСОБА_3 після вторгнення російських військ на територію України та в ході проведення Антитерористичної операції в якості добровольця перебував в розташуванні військової частини польова пошта НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ) та надавав допомогу в підготовці її особового складу; нотаріально посвідчену заяву народного депутата ОСОБА_4 , відповідно до якої ОСОБА_3 приймав участь в бойових діях у зоні проведення Антитерористичної операції на території Луганської області в період з 12.08.2014 по 01.03.2015, безпосередньо приймав участь в бойових зіткненнях у складі 2-ї роти військової частини ПП НОМЕР_4 у смт. Хрящувате Луганської області в період з 12.08.2014 по 22.08.2014, здійснював охорону Луганської ТЕС та зони розмежування; фотокопію ордену "За вірність народу України" та посвідчення від 12.06.2016 №11 до нього. Наведені обставини представником відповідача не заперечувались.

Згідно з посвідченням НОМЕР_5 ОСОБА_3 (ба тько позивача)визнаний особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення ДМС України від 23.04.2018 №142-18, посвідчення дійсне до 23.04.2023.

Наведені обставини суд розглядає як потенційну загрозу для позивача в разі його повернення до Російської Федерації в зв`язку з діяльністю його батька та перебування на території України з серпня 2014 року. Така загроза може виходити з боку силових органів та може полягати в затриманні позивача, звинуваченні в державній зраді, тероризмі, інших злочинах проти безпеки, незалежності Російської Федерації.

Доходячи висновку про можливість такого переслідування, суд враховує, що за змістом статей 1-2 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15.04.2014 №1207-VII внаслідок збройної агресії Російської Федерації тимчасово окуповано з 20.02.2014 Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, Законом України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" від 18.01.2018 №2268-VIII визнано збройну агресію Російської Федерації, яка розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності, визнано, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України,

В доповіді Amnesty International за 2016/17 роки щодо дотримання прав людини в світі йдеться про несправедливі судові процеси в Російській Федерації. Наприклад, Верховний суд Чечні виніс вирок українським громадянам Карпюку та Клиху про позбавлення волі на строк 22 з половиною та 20 років відповідно, визнавши їх винними в керівництві та участі збройним угрупуванням, яке ймовірно убило 30 російських військових під час чеченського військового конфлікту 1994-1996 років. Обидва стверджують, що до них застосовували тортури після затримання в 2014 році, а також упродовж декількох місяців після затримання не допускали адвокатів та не повідомляли про місцезнаходження підзахисних. Також у доповіді зазначено, що адвокат Карпюка наполягав, що важливі докази захисту судом не були залучені до справи, проте суддя відмовив у допиту свідків, що знаходяться на території України. Верховним судом Російської Федерації залишено в силі відповідний вирок.

У доповіді Amnesty International за 2017/18 роки щодо дотримання прав людини в світі зазначено, що в Російській Федерації вводились нові обмеження свободи висловлення думки, об`єднання та мирних зібрань. За даними незалежних спостерігачів на кримінальних та адміністративних процесах систематично порушується право на справедливий суд.

Постановою Верховної Ради України "Про Звернення Верховної Ради України до парламентарів іноземних держав та парламентських асамблей міжнародних організацій щодо засудження політичних репресій Російської Федерації проти громадян України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та звільнення політичних в`язнів громадян України" від 01.03.2018 №2312-VIII затверджено Звернення Верховної Ради України до парламентарів іноземних держав та парламентських асамблей міжнародних організацій щодо засудження політичних репресій Російської Федерації проти громадян України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та звільнення політичних в`язнів громадян України. Звертаючись до міжнародної спільноти Парламент України просить використати всі можливі міжнародні політико-дипломатичні та санкційні механізми щодо Російської Федерації з метою негайного звільнення нею всіх заручників, захоплення яких спричинене збройною агресією Російської Федерації проти України, а також звільнення громадян України, які незаконно утримуються Російською Федерацією за безпідставними та політично вмотивованими звинуваченнями, у тому числі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_56 , ОСОБА_57 , а також усіх інших незаконно ув`язнених і незаконно утримуваних громадян України на тимчасово окупованих територіях Автономної Республіки Крим, міста Севастополя, окремих районів Донецької і Луганської областей та на території Російської Федерації.

На думку суду, систематичні політичні переслідування громадян України та інших осіб на тлі військової агресії Російської Федерації проти України, тимчасової анексії частини території України, відсутність справедливого правосуддя протягом 2015-2017, що констатовано міжнародною правозахисною організацією, є достатнім підтвердженням обґрунтованості побоювання позивача зазнати особистого переслідування в разі повернення до країни походження, внаслідок того, що батько позивача приймав участь у подіях на Майдані під час Революції Гідності та протистояв як доброволець проти незаконних озброєних формувань та військ Російської Федерації на сході України під час Антитерористичної операції. Отже, суд констатує наявність підстав відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" для висновку про необхідність надання позивачу додаткового захисту в зв`язку з систематичним порушенням прав людини в Російській Федерації (політичні переслідування з огляду на збройну агресію проти України, відсутність справедливого суду в таких справах) та небажання позивача повернутися до країни походження внаслідок побоювання зазнати переслідування, що становить загрозу безпеці, свободи та може призвести до нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

З огляду на такі висновки суду, слід визнати обґрунтованими доводи представника позивача щодо протиправності рішення ДМС України від 19.12.2014 №722-14 в частині відмови у визнанні позивача особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно підлягає задоволенню вимога про скасування такого рішення. Оскільки суд дійшов висновку про недоведеність позивачем обґрунтованості побоювань зазнати переслідування в країні походження внаслідок політичних переконань, то вимога про зобов`язання відповідача визнати ОСОБА_1 біженцем задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи те, що позивач є особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог для захисту прав позивача, зобов`язавши відповідача визнати позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

Належним способом виконання рішення в цій частині є ухвалення ДМС України власного рішення про визнання ОСОБА_3 особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо строків звернення до суду, то позивачем пропущено п`ятиденний строк, встановлений статтею 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", що ним не заперечувалось. Водночас, як встановлено Київським апеляційним адміністративним судом в ухвалі від 02.11.2016, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції про залишення позову без розгляду, в повідомленні від 30.12.2014 №1201/18261 не було роз`яснено строки оскарження, не враховано неволодіння позивачем українською мовою на той час, що свідчило про об`єктивні перешкоди для оскарження рішення. Також в позовній заяві представник позивача зазначає, що строк звернення до суду пропущений, оскільки ОСОБА_3 неодноразово звертався до компетентних органів з метою отримання громадянства для себе та в подальшому для позивача, на підтвердження зазначених обставин до суду надано лист Народного депутата ОСОБА_58 від 04.08.2015 №01/0308/15, лист Головного управління міграційної служби України в місті Києві від 30.11.2015 №1-16/Ц-1384-15. Суд вважає наведені обставини достатніми для визнання поважними причини пропуску позивачем п`ятиденного строку звернення до суду та його поновлення. Поновлюючи строк, судом враховано, що розгляд адміністративної справи по суті має для позивача надзвичайно важливе значення, оскільки йдеться про його безпеку, дотримання прав в країні походження.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки позивач, відповідно до пункту 14 статті 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, сторонами не надано доказів понесення судових витрат, такі витрати присудженню не підлягають.

Судом здійснено розгляд справи у відкритому судовому засіданні, позивач та його представник відповідного клопотання не подали. Разом з тим після дослідження письмових доказів суд дійшов висновку, що рішення суду відповідно до частини четвертої статті 4 Закон України "Про доступ до судових рішень" від 22.12.2005 №3262-IV (обмеження права вільного користування офіційним веб-порталом судової влади України допускається настільки, наскільки це необхідно для захисту інформації, яка за рішенням суду щодо розгляду справи у закритому судовому засіданні підлягає захисту від розголошення) має бути оприлюднене з відповідними обмеженнями до усунення обставин, які слугували підставою для висновку про необхідність визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту. Такий висновок ґрунтується на необхідності захисту особистого та сімейного життя позивача та його батька, позаяк розголошення доказів, які досліджені судом, може становити загрозу для членів сім`ї, які не перебувають на території України.

Керуючись статтею 246 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.

Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 19 грудня 2014 року №722-14.

У задоволенні решти адміністративного позову відмовити.

Вийти за межі позовних вимог, зобов`язавши Державну міграційну службу України визнати ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач ОСОБА_1 (громадянин Російської Федерації, паспорт № НОМЕР_1 , виданий відділенням в Приморському окрузі міста Новоросійськ відділенням УФМС Росії по Краснодарському краю в м. Новоросійську 30 вересня 2013 року).

Відповідач Державна міграційна служба України (ідентифікаційний код 37508470, місцезнаходження: 01001, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 9).

Відповідно до статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно зі статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Підпунктом 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повний текст рішення складено 10 жовтня 2018 року.

Головуючий суддя В.А. Донець

Судді Д.А. Костенко

Ю.Т. Шрамко