Справа № 645/5199/17
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

16 жовтня 2018 року

Київ

справа №645/5199/17

адміністративне провадження №К/9901/57663/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Гриціва М.І. та Коваленко Н.В., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 березня 2018 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2018 року

за позовом ОСОБА_2

до Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова

про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

23 липня 2018 року ОСОБА_2 (далі також - ОСОБА_2, скаржник, позивач) звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 березня 2018 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 17 серпня 2018 року вказану касаційну скаргу залишено без руху з підстав невідповідності вимогам статті 330 КАС України та надано скаржнику десятиденний строк з моменту отримання копії ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом подання касаційної скарги з уточненням вимог до суду касаційної інстанції, викладених з урахуванням повноважень, передбачених статтею 349 КАС України, та документа про сплату судового збору.

07 вересня 2018 року до Верховного Суду на виконання ухвали про залишення касаційної скарги без руху від скаржника надійшли касаційна скарга з уточненням вимог до суду касаційної інстанції та чергове клопотання скаржника про звільнення від сплати судового збору, яке обгрунтовано незадовільним матеріальним становищем. До клопотання додано документи на підтвердження розміру річного доходу за минулий календарний рік.

За змістом частини другої статті 132 КАС України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до частини першої статті 133 КАС України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 8 Закону України "Про судовий збір" враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за умови, зокрема, якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

Частиною другою цієї ж статті закріплено, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Так, відповідно до документів, доданих скаржником до касаційної скарги та клопотання про звільнення від сплати судового збору, останній за 2017 рік отримав дохід у розмірі 16704,96 грн.

Сума судового збору, що підлягає сплаті за звернення з касаційною скаргою у даній справі, складає 1280,00 грн., що становить більше 5 відсотків річного доходу скаржника за попередній календарний рік (16704,96грн.х5%=835,25грн.; 835,25грн.<1280,00грн.).

З урахуванням наведеного, суд касаційної інстанції прийшов до висновку, що клопотання скаржника про звільнення від сплати судового збору підлягає задоволенню.

Як вбачається з оскаржуваних судових рішень та матеріалів касаційної скарги, предметом розгляду у даній справі є зобов'язання Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова (далі також - відповідач) виплатити позивачеві збільшення на 1% розміру пенсії за кожний повний рік страхового стажу понад 25 років; зобов'язання відповідача призначити і виплачувати позивачеві пенсію за віком із збільшенням на 1 % розміру пенсії за кожний повний рік страхового стажу понад 25 років.

Згідно пунктом 3 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

За правилами пункту 2 частини п'ятої статті 328 КАС України судові рішення у справах незначної складності не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначена норма Кодексу узгоджується з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, згідно з яким до основних засад судочинства відноситься забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках. Аналогічне положення закріплене у пункті 7 частини третьої статті 2 та частині першій статті 13 КАС України, а також частині першій статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага з урахуванням того, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 242 КАС України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз'яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав'язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов'язковим для всіх судів та суб'єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини п'ятої статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.

Суд також звертає увагу на положення пункту 32 Копенгагенської Декларації, схваленої 12-13 квітня 2018 року у Комітеті міністрів Ради Європи, згідно з яким схвалюється суворе та послідовне застосування критеріїв стосовно прийнятності заяви у судовому процесі та в повному обсязі використання можливості оголосити заяву неприйнятною, якщо заявники не постраждали від значної шкоди.

Суд враховує позицію Європейського Суду з прав людини, згідно з якою право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг; такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі "Golder v. the United Kingdom" від 21 лютого 1975 року № 4451/70, пункт 57 рішення у справі "Ashingdane v. the United Kingdom" від 28 травня 1985 року № 8225/78, пункт 37 рішення у справі "Guerin v. France" від 29 липня 1998 року № 25201/94, пункт 96 рішення у справі "Krombach v. France" від 13 лютого 2001 року № 29731/96, пункти 53, 55 рішення у справі "Воловік проти України" від 06 грудня 2007 року № 15123/03, пункт 27 рішення у справі "Пелевін проти України" від 20 травня 2010 року № 24402/02, пункт 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21 грудня 2010 року № 45783/05, ухвала щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі "Скорик проти України"); такі обмеження дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, що може змінюватися відповідно до потреб і ресурсів суспільства; держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі (рішення у справах "Osman v. The United Kingdom" від 28 жовтня 1998 року № 23452/94 та "Kreuz v. Poland" від 19 червня 2001 року № 28249/95); умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви; зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження у справах здійснюється судом після їх розгляд судом апеляційної інстанції (пункт 48 рішення у справі "Levages Prestations Services v. France" від 23 жовтня 1996 року № 21920/93 та рішення у справі "Brualla Gomez de la Torre v. Spain" від 19 грудня 1997 року № 26737/95).

При цьому Європейський суд з прав людини виходить з того, що право на справедливий судовий розгляд повинно тлумачитися з урахуванням одного з основоположних аспектів верховенства права, а саме принципу правової визначеності та дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення; відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (пункти 51, 52 рішення у справі "Ryabykh v. Russia" від 24 липня 2003 року № 52854/99, пункти 46, 47 рішення у справі "Устименко проти України" від 29 жовтня 2015 року № 32053/13).

Суд також враховує положення, що містяться в Рекомендаціях № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 вказаних Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону; вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Скаржником наведено наступні підстави для прийняття Верховним Судом до розгляду касаційної скарги у справі незначної складності № 645/5199/17: скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки стосується майже 10 мільйонів пенсіонерів України, а органи Пенсійного фонду України і суди не застосовують при вирішенні питання нарахування та виплати пенсії норми Конституції України, рішення Конституційного Суду України, Конвенцію та практику Європейського Суду; справа має виняткове значення для скаржника, оскільки він все життя навчався, служив, займався незалежною професійною діяльністю на благо народів України (загальний стаж 42 роки 07 місяців 16 днів), за час роботи захворів на шість хронічних хвороб, лікування яких потребує щоденних лікарських засобів і дієтичного харчування, розмір його пенсії є меншим за розмір прожиткового мінімуму, через недоплату пенсії в нього виникла заборгованість зі сплати комунальних послуг і його позбавили субсидії, а тому є загроза втратити житло, через недоплату пенсії його фізичне існування та право на життя на грані знищення.

При цьому, скаржником не обгрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики з наведенням конкретних випадків неоднакового застосування одних і тих же положень законодавства різними судами при винесенні судових рішень в подібних справах, не зазначено нових проблемних, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для інших суб'єктів правовідносин.

Твердження скаржника про те, що справа має виняткове значення, не обгрунтоване обставинами, які б виділяли вимоги скаржника якимись особливими ознаками, завдяки чому їх можна було б виокремити в окрему групу.

Натомість характер спірних правовідносин, предмет і категорія спору, коло учасників спірних правовідносин, правозастосовча практика, що складалася з приводу спорів цієї категорії, непоодинока кількість справ з подібними позовними вимогами до пенсійних органів, відсутність ознак, які роблять цю касаційну скаргу відмінною від інших, дають підстави вважати, що судові рішення, які ухвалені у справі за позовом ОСОБА_2 як у справі незначної складності, не підлягають касаційному оскарженню.

Суд також звертає увагу на встановлений судами попередніх інстанцій факт того, що скаржник є фізичною особою-підприємцем, перебуває на загальній системі оподаткування та проводить незалежну професійну діяльність як адвокат, що не надає йому статусу непрацюючого пенсіонера в розумінні чинного законодавства.

З урахуванням вищенаведеного у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Аналогічна правова позиція стосовно віднесення даної категорії справ до справ незначної складності викладена Верховним Судом в ухвалах від 07 вересня 2018 року у справі № 812/1117/18, від 24 вересня 2018 року у справі № 820/3746/18 та від 25 вересня 2018 року у справі № 820/4525/18.

Керуючись статтями 132, 133, 248, 328, 333, 355, 359 КАС України,

УХВАЛИВ:

1. Клопотання ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору задовольнити.

2. Звільнити ОСОБА_2 від сплати судового збору за подання касаційної скарги на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 березня 2018 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2018 року у справі № 645/5199/17.

3. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 березня 2018 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2018 року за позовом ОСОБА_2 до Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова про зобов'язання вчинити певні дії.

4. Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

5. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

6. Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді Я.О. Берназюк

М.І. Гриців

Н.В. Коваленко