Справа № 810/1358/18
Суддя: Харченко С.В.
Дата ухвалення: 2018-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2018 року м. Київ Справа № 810/1358/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Харченко С.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доПухівської сільської ради Броварського району Київської області
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Пухівської сільської ради Броварського району Київської області про визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 21.12.2017 № 887-XXI-VII; зобов'язання відповідача надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,2500 га в с. Пухівка згідно з графічним матеріалом в порядку і спосіб, передбачені статтею 118 Земельного кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що дії відповідача, які пов'язані з відмовою у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2500 га у власність для ведення особистого селянського господарства, не відповідають вимогам закону та є такими, що порушують законодавчо надане їй право на землю.

Крім того, позивач просить суд зобов'язати відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23.05.2018 відкрито провадження в адміністративній справі № 810/1358/18 та призначено підготовче засідання на 22.06.2018 о 10 год. 00 хв.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.06.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.07.2018 о 14 год. 30 хв.

У судове засідання, призначене на 17.07.2018, сторони не з`явились, були своєчасно та належним чином повідомлені про дату, час та місце його проведення, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення відповідачу та конверт, направлений на адресу позивача, зазначену ним у позовній заяві, який повернувся до суду із відміткою підприємства поштового зв'язку «за закінченням встановленого строку зберігання (а.с. 48, 50).

Матеріали справи містять клопотання представника позивача про розгляд справи за його відсутності (а.с. 51).

У свою чергу причини неявки представника відповідача у судове засідання суду невідомі. Крім того, правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався, жодних доказів поважності причин його неподання суду не надав.

В силу приписів пункту 1 частини третьої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), належним чином повідомленого про судове засідання, без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.

Частиною дев`ятою цієї статті передбачено, що у разі, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Беручи до уваги ту обставину, що про дату, час та місце судового розгляду справи по суті учасники справи повідомлені належним чином, однак у судове засідання не з'явились, зважаючи на відсутність підстав для відкладення судового розгляду, передбачених статтею 205 Кодексу адміністративного судочинства України, судом прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами (протокольна ухвала Київського окружного адміністративного суду від 17.07.2018).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Пухівської сільської ради Броварського району Київської області з клопотанням про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 площею 0,2500 га.

Рішенням від 25.05.2017 № 613-XУ-УII позивачу відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність наведеної вище земельної ділянки з огляду на те, що вона віднесена до земельного масиву, зарезервованого для подальшої передачі громадському центру.

Не погоджуючись із рішенням, прийнятим Пухівською сільською радою Броварського району Київської області, позивач оскаржив його до суду.

Постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 08.12.2017 у справі № 361/5059/17, яка набрала законної сили 19.12.2017, рішення Пухівської сільської ради Броварського району Київської області від 25.05.2017 № 613-XУ-УII визнано протиправним та скасовано; зобов'язано Пухівську сільську раду Броварського району Київської області повторно у межах строків, встановлених статтею 118 Земельного кодексу України, на найближчій сесії розглянути клопотання ОСОБА_1 від 10.05.2017 про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,2500 га в с. Пухівка з прийняттям рішення у відповідності до частини сьомої статті 118 цього Кодексу.

На виконання вказаного вище судового рішення Пухівська сільська рада Броварського району Київської області повторно розглянула клопотання позивача від 10.05.2017 № 119 та прийняла рішення від 21.12.2017 № 887-XXI-VII, яким вдруге відмовила ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення наміченої земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.

В обґрунтування відмови у наданні згоди на розробку проектної документації відповідач посилається на те, що вказана на поданих позивачем графічних матеріалах земельна ділянка згідно генерального плану села відноситься до земель, які використовуються для забезпечення діяльності органів місцевого самоврядування та земель загального користування населеного пункту, а відтак не може бути передана у приватну власність громадян.

Крім того, відповідач у своєму рішенні зазначив, що територія, на якій розташована обрана позивачем земельна ділянка, не містить розробленого плану зонування або детального плану.

Обставини, на які посилається відповідач у своєму рішенні від 21.12.2017 № 887-XXI-VII як на підставу для відмови у наданні згоди на розробку проектної документації позивач вважає такими, що не відповідають нормам земельного законодавства, у зв`язку з чим звернувся до суду за захистом порушеного права з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (частина перша статті 3 Земельного кодексу України).

Відповідно до положень частини другої статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з пунктом "а" частини третьої статті 22 Земельного кодексу України, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Частиною першою статті 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Цією ж статтею передбачено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених вказаним Кодексом.

Пунктом "б" частини першої статті 121 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 гектара.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначається статтею 118 Земельного кодексу України.

Згідно з частиною шостою цієї статті, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

При цьому, суб'єктам владних повноважень, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України, заборонено вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою для відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що законодавством встановлено виключні підстави, за наявності яких заявникові може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлена касаційним судом, зокрема, у постановах Верховного Суду від 17.04.2018 в адміністративній справі № 812/1557/17 та 27.02.2018 в адміністративній справі № 545/808/17.

Згідно зі статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як вже зазначалось судом вище, Пухівська сільська рада Броварського району Київської області посилається на те, що бажана земельна ділянка використовується для забезпечення діяльності органів місцевого самоврядування та земель загального користування населеного пункту, а відтак не може бути передана у приватну власність.

Водночас, відмовляючи позивачу у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, відповідач у прийнятому ним рішенні не навів жодних відомостей про невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відмова відповідача у наданні наведеного вище дозволу не містить визначених частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України мотивованих підстав для відмови у задоволенні вказаного клопотання разом із посиланням на норми цього Кодексу.

Крім того, у своєму рішенні відповідач посилається на те, що територія, на якій розташована вибрана позивачем земельна ділянка, не містить ні розробленого плану зонування, ні детального плану, що унеможливлює передачу її у приватну власність з огляду на положення частини третьої статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 № 3038-VI.

З цього приводу суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Стаття 118 Земельного кодексу України передбачає реалізацію певних послідовних етапів для безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами: 1) звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; 2) надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування; 3) розробка суб'єктами господарювання на замовлення громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; 4) погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 1861 Земельного кодексу України; 5) затвердження відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

У свою чергу, відповідно до частини 1 статті 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 № 3038-VI планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Частиною третьою статті 24 цього Закону передбачено, що у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється.

Аналізуючи наведені вище норми, суд дійшов висновку, що чинне законодавство не містить заборон щодо надання органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідних дозволів на розроблення проектів землеустрою у разі відсутності плану зонування або детального плану території, на якій розташована бажана земельна ділянка, оскільки є лише початком тривалої та послідовної процедури безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадян.

Аналогічна правова позиція висловлена судом касаційної інстанції, зокрема, у постанові Верховного Суду від 22.05.2018 в адміністративній справі № 468/1263/17-а.

Крім того, суд звертає увагу відповідача на те, що стаття 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 № 3038-VI визначає особливості регулювання земельних відносин при здійсненні містобудівної діяльності та стосується передачі земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб, а не для ведення особистого селянського господарства.

За таких обставин, посилання відповідача на як на підставу для відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на відсутність розробленого плану зонування або детального плану території є безпідставним.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідач, відмовляючи позивачу у задоволенні його клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, діяв протиправно.

Що стосується позовних вимог позивача про зобов'язання відповідача надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Цією ж статтею передбачено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративний суд, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за такими критеріями.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» виклав окремі стандарти діяльності суб'єктів владних повноважень у сфері земельних правовідносин, зокрема, розкрив елементи змісту принципу «доброго врядування», який передбачає, що у разі, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний послідовний спосіб.

Крім того, у рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення від 26.10.2000 у справі «Хасан і Чаус проти Болгарії»).

Аналогічна правова позиція висловлена судом касаційної інстанції у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 в адміністративній справі № 825/602/17.

Як вже зазначалось судом вище, правомірність та обґрунтованість відмови відповідача у наданні позивачу дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо відведення обраної земельної ділянки є предметом судового розгляду вдруге.

Так, постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 08.12.2017 у справі № 361/5059/17, яка набрала законної сили 19.12.2017, відповідача було зобов'язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.05.2017 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та прийняти рішення у відповідності до частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України, тобто з урахуванням вичерпного переліку підстав, за наявності яких орган місцевого самоврядування може відмовити у задоволенні клопотання заявника.

Разом з тим, відповідачем в черговий раз прийнято рішення про відмову у наданні позивачу дозволу на розробку проектної документації без належного юридичного обґрунтування, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

За таких обставин, суд, з метою ефективного правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та виключення подальших протиправних рішень, дій чи бездіяльності зі сторони суб'єкта владних повноважень, вважає за необхідне зобов'язати Пухівську сільську раду Броварського району Київської області надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,2500 га в с. Пухівка згідно з графічним матеріалом в порядку і спосіб, передбачені статтею 118 Земельного кодексу України.

При цьому, суд, керуючись положеннями частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, розцінює неподання відповідачем відзиву на позовну заяву без поважних причин як визнання ним позову у повному обсязі.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Стосовно вимог позивача про встановлення відповідачу строку для подання звіту про виконання судового рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Враховуючи, що зобов'язання суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, є не обов'язком суду, а правом, яке може бути використано судом, зважаючи на те, що позивачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що відповідач ухилятиметься від виконання даного судового рішення, суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю щодо виконання рішення у даній справі.

Крім того, суд звертає увагу позивача на те, що він не позбавлений права на звернення до органів державної виконавчої служби з метою примусового виконання судового рішення в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на викладене, витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору у сумі 1409,60 грн, підлягають відшкодуванню позивачу з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Пухівської сільської ради Броварського району Київської області.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Рішення Пухівської сільської ради Броварського району Київської області від 21.12.2017 № 887-XXI-VII визнати протиправним та скасувати.

3. Зобов'язати Пухівську сільську раду Броварського району Київської області (ідентифікаційний код: 04363946, місцезнаходження: вул. Центральна, буд. 118-А, с. Пухівка, Броварський район, Київська область, 07413) надати ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_2, 02034) дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,2500 га в с. Пухівка згідно з графічним матеріалом в порядку і спосіб, передбачені статтею 118 Земельного кодексу України.

4. Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Пухівської сільської ради Броварського району Київської області (ідентифікаційний код: 04363946, місцезнаходження: вул. Центральна, буд. 118-А, с. Пухівка, Броварський район, Київська область, 07413) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_2, 02034) витрати, пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 1409 (одна тисяча чотириста дев'ять) грн 60 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано в установлені строки.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції подаються учасниками справи через Київський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його складання.

Суддя Харченко С.В.