Справа № 826/22101/15
Суддя: Стрелець Т.Г.
Дата ухвалення: 2018-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

11 жовтня 2018 року

Київ

справа №826/22101/15

провадження №К/9901/12395/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Стрелець Т.Г.,

суддів: Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу №826/22101/15

за позовом ОСОБА_1 до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва (прийняту у складі: головуючого судді - Качура І.А., суддів: Данилишина В.М., Келеберди В.І.) від 20 січня 2016 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду (прийняту у складі колегії суддів: головуючого судді - Оксененка О.М., суддів: Губської Л.В., Федотова І.В.) від 24 травня 2016 року,

у с т а н о в и в :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, в якому просила:

- поновити її на посаді заступника директора департаменту - начальника управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України;

- стягнути з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 серпня 2015 р. до дня поновлення на роботі;

- зобов'язати Міністерство економічного розвитку і торгівлі України відшкодувати на користь позивача моральну шкоду в розмирі 10 000 грн.

2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказом Мінекономрозвитку № 2005-к від 13.08.2015 звільнено ОСОБА_1 з посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, що сталися внаслідок зміни структури та скорочення посад штатного розпису Міністерства відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. Позивач вважає, що при її звільненні відповідачем порушено норми трудового законодавства, що є підставою для поновлення її на роботі.

Короткий зміст рішення суду І інстанції

3. 20 січня 2016 року Окружний адміністративний суд міста Києва вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13.08.2015 №2005-к «Про звільнення ОСОБА_1.».

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора департаменту - начальника управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, - звернути до негайного виконання.

В решті позовних вимог, - відмовити.

4. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було дотримано вимоги КЗпП України при звільненні позивача із займаної посади.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

5. 24 травня 2016 року Київський апеляційний адміністративний суд вирішив:

Апеляційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 січня 2016 року змінити, доповнивши резолютивну частину постанови абзацом наступного змісту:

«Стягнути з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь ОСОБА_1 43 031 (сорок три тисячі тридцять одну) гривень 10 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за відрахуванням зборів, обов'язкових платежів та сум виплачених при його звільненні».

В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 січня 2016 року залишити без змін.

6. Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13 серпня 2015 року №2005-к «Про звільнення ОСОБА_1.» та поновлення позивача на посаді заступника директора департаменту - начальника управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, проте не вирішив всіх позовних вимог, а саме не прийняв ніякого рішення в частині вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 серпня 2015 року до дня поновлення на роботі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

7. 14 червня 2016 року до Вищого адміністративного суду України надійшла касаційна скарга Міністерства економічного розвитку і торгівлі України.

8. У касаційній скарзі скаржник просить постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2016 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2016 року скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

9. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04 липня 2016 року відкрито касаційне провадження за скаргою Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2016 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2016 року.

10. У липні 2016 року позивач подала заперечення на касаційну скаргу.

11. 31 січня 2018 року вказана касаційна скарга Міністерства економічного розвитку і торгівлі України надійшла до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах.

II. АРГУМЕНТИ СТОРІН

А. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

12. Касаційна скарга обґрунтована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанції винесенні з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягають скасуванню. Скаржник зазначає, що Мінекономрозвитку було додержано процедуру звільнення позивача у зв'язку з змінами в організації виробництва і праці, що сталися внаслідок зміни структури та скорочення посад штатного розпису Міністерства, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Б. Доводи позивача у справі

13. У запереченнях на касаційну скаргу позивач просить касаційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України залишити без задоволення, а судові рішення - без змін. Вказує, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

IІI. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

14. ОСОБА_1 за переведенням з Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва з 03 листопада 2011 року працювала у Міністерстві економічного розвитку і торгівлі України, з 08 грудня 2014 року на посаді заступника директора департаменту дерегуляції та розвитку підприємництва - начальника управління підтримки та розвитку малого і середнього підприємництва.

Наказом від 27 лютого 2015 року № 171 в Мінекономрозвитку затверджена нова структура апарату Міністерства, а з 02 березня 2015 року введено в дію новий штатний розпис у складі 854 штатних одиниць з урахуванням скорочення апарату Міністерства на 389 посад.

Згідно із наказом Мінекономрозвитку від 27.02.2015 № 171, зокрема, було утворено департамент розвитку бізнес-клімату, чисельність якого складає 52 посади та до якого були передані функції департаменту дерегуляції та розвитку підприємництва (штатна чисельність, якого складала 42 посади), департаменту економіки соціальної та гуманітарної сфери (штатна чисельність, якого складала 27 посад), департаменту розвитку торгівлі (штатна чисельність, якого складала 25 посад) і частково функції департаменту реформування публічної адміністрації (штатна чисельність, якого складала 46 посад).

12 травня 2015 року позивачу було запропоновано переведення на посаду головного спеціаліста відділу державної політики та програм розвитку малого і середнього підприємництва управління забезпечення розвитку підприємництва департаменту розвитку бізнес-клімату на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_4, від якої позивач відмовилась, не надавши відповідну згоди на переведення.

Наказом Мінекономрозвитку від 13 серпня 2015 року № 2005-к ОСОБА_1 звільнено з посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, що сталися внаслідок зміни структури та скорочення посад штатного розпису Міністерства відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України.

IV. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА

Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

15. Конституція України

15.1. Частина 2 статті 19. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

16. Кодекс адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15.12.2017 року)

16.1. Частина 3 статті 2. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

17. Кодекс Законів про працю України

17.1. Пункт перший частини першої статті 40. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

17.2. Частина друга статті 40. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

17.3. Стаття 42. При скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

17.4. Частина перша статті 49-2. Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

17.5. Частина друга статті 49-2. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

17.6. Частина третя статті 49-2. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

17.7. Частини 1 - 2 статті 235. У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

18. Постанова Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року №9.

18.1. Пункт 19. Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

V. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

19. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанції, згідно зі статтею 341 КАС України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

20. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, Верховний Суд дійшов висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що вивільнення позивача відбулося внаслідок скорочення чисельності та штату працівників.

Згідно змісту попередження про звільнення від 12 травня 2015 року позивачеві запропоновано посаду головного спеціаліста відділу державної політики та програм розвитку малого і середнього підприємництва управління забезпечення розвитку підприємництва департаменту розвитку бізнес-клімату на час відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_4 (з 02 жовтня 2012 року по 23 вересня 2015 року). Таким чином, відповідачем позивачу запропоновано лише тимчасове зайняття посади, яка при цьому за кваліфікаційним рівнем була найнижчою посадою в департаменті.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що відповідно до щоквартального Звіту Мінекономрозвитку про кількісний склад державних службовців, який надається відповідно до наказу Нацдержслужби від 24 липня 2015 року № 161, з початку року в Міністерство економічного розвитку і торгівлі України прийнято 67 нових працівників.

Крім того, при повторній зміні структури згідно наказу №613 від 17 червня 2015 року кількість працівників управління зросла з 15 до 20 осіб. Структура управління малого та середнього підприємництва не змінилась. На дату звільнення гранична чисельність працівників апарату Мінекономрозвитку становила 1222 особи, з яких 1209 державні службовці (постанова КМУ від 05.04.2014 № 85).

Разом з тим, згідно даних Витягу з Штатного розпису на 2015 рік апарату Міністерства економічного розвитку і торгівлі України станом на 12 травня 2015 року, під час реорганізації (згідно наказу № 171 від 27 лютого 2015) посада заступника директора департаменту-начальника управління не була скорочена.

На посаду заступника директора департаменту розвитку бізнес-клімату - начальника управління забезпечення розвитку підприємництва без конкурсу за результатами стажування 23 березня 2015 року було переведено з Донецької облдержадміністрації ОСОБА_5, який не мав досвіду роботи в центральному апараті та не має спеціальної освіти з державного управління.

До того ж, в структурі управління забезпечення розвитку підприємництва налічувалось 4 посади керівників структурних підрозділів. В інших 2-х управліннях Департаменту - ще 10 посад керівників, включаючи їх заступників.

Проте, позивачу при попередженні про наступне вивільнення інша посада, окрім посади головного спеціаліста відділу державної політики та програм розвитку малого і середнього підприємництва управління забезпечення розвитку підприємництва департаменту розвитку бізнес-клімату, не пропонувалась, а було повідомлено, що інших посад, відповідно до її кваліфікації, запропонувати немає можливості.

Як зазначено судами попередніх інстанцій, відповідачем не доведено, що позивачу пропонувались будь - які інші вакантні посади. Також не надано доказів відмови позивача від переведення на іншу роботу або, що відповідач не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу в Міністерстві, а не в конкретному структурному підрозділі.

Отже, при звільненні позивача не була дотримана процедура звільнення, позивачу не були запропоновані всі вакантні посади, на які вона могла претендувати з урахуванням фаху, кваліфікації та досвіду трудової діяльності.

Враховуючи вищенаведене, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо протиправності наказу про звільнення ОСОБА_1

Верховний Суд також зауважує, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому, закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі.

За такого правового регулювання та обставин справи Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про необхідність визнання протиправним та скасування наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13.08.2015 №2005-к «Про звільнення ОСОБА_1.» та поновлення позивача на посаді заступника директора департаменту - начальника управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України.

21. Враховуючи наведене, суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції у справі. Усі доводи та їх обґрунтування викладені в касаційній скарзі не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

22. Згідно статті 350 Кодексу адміністративного судочинства Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

23. З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судами першої і апеляційної інстанцій винесені законні і обґрунтовані рішення, постановлені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

24. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

п о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України - залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2016 року у справі №826/22101/15 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Г. Стрелець

Судді О. В. Білоус

І. Л. Желтобрюх