Справа № 802/2003/18-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2018-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

09 жовтня 2018 р. Справа № 802/2003/18-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Воробйової Інни Анатоліївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Кулика В.В.

позивача: Шумило -ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представників відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: Шумило - ОСОБА_1

до: Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України, Центрально-західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України

про: визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди та заробітної плати за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_5 (далі Шумило ОСОБА_1, позивач) з адміністративним позовом до Державної установи Центр пробації Міністерства юстиції України (далі ДУ Центр пробації МЮУ, відповідач ), яким просила:

- визнати протиправною бездіяльність Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України , яка полягає в не направленні Шумило - ОСОБА_1 для проходження служби до філії Державної установи "Центр пробації" у Вінницькій області згідно ст. 65 Закону України "Про національну поліцію" ;

- зобов'язати Державну установу "Центр пробації" Міністерства юстиції України прийняти та направити Шумило - ОСОБА_1 у відповідності до написаного рапорту на посаду старшого інспектора Ямпільського районного сектору з питань пробації філії Державної установи "Центр пробації" у Вінницькій області згідно ст. 65 Закону України "Про національну поліцію" ;

- стягнути з Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01.06.2018 р. до моменту поновлення та фактичного виходу, що становить середню заробітну плату 656 , 46 грн. за відпрацьований календарний день;

- стягнути з Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України моральну шкоду, що становить 30000 грн.;

- стягнути з Центрально-західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України кошти за несвоєчасне перерахування вихідної допомоги у розмірі заробітної плати з розрахунком за 20 днів, що становить 13 129, 20 грн..

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач перебувала на посаді старшого інспектора Ямпільського районного сектора з питань пробації Центрально- західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації, з якої звільнена 31.05.2018 р. Позивачем подано відповідний рапорт про прийняття на службу до ДУ "Центр пробації", однак жодних дій щодо прийняття її на службу відповідачем не вчинено. Відтак, на думку позивача, така бездіяльність є протиправною та, як наслідок, слід зобов'язати вчинити дії щодо прийняття її на роботу, стягнути кошти з час вимушеного прогулу та моральну шкоду. Окремо вказала, що їй виплачена вихідна допомога із затримкою, отже слід стягнути відповідні кошти за несвоєчасне перерахування.

Ухвалою від 02.07.2018 р. відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 23.07.2018 р.

Протокольними ухвалами суду від 23.07.2018 р. відмовлено в залученні третьої особи, повернуто заяву про зміну предмету позову та відкладено розгляд справи на 26.07.2018 р., у метою витребування додаткових доказів.

26.07.2018 р. відкладено розгляд справи на 05.09.2018 р. у звязку із відсутністю доказів належного повідомлення всіх учасників судового процесу..

Ухвалою суду від 05.09.2018 р. замінено неналежного відповідача - Державну установу "Центр пробації" Міністерства юстиції України" на належного Центрально-західне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України (далі міжрегіональне правління, відповідач 2 ) в частині позовних вимог про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з 1.06.2018 р. до моменту поновлення та про стягнення коштів за несвоєчасне перерахування вихідної допомоги. Окрім того, ухвалами від 05.09.2018 р. повернуто заявнику змінену позовну заяву та відкладено розгляд справи на 27.09.2018 р.

27.09.2018 р. рішеннями суду витребувано додаткові докази і відкладено судове засідання на 09.10.2018 р.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представники Центрально- західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України проти позову заперечили з підстав викладених у відзиві, зокрема вказали, що позивач звільнена у звязку із скороченням штатів у відповідності до вимог чинного законодавства, виплата вихідної допомоги проведена після надходження коштів розпорядником 1 рівня Міністерством юстиції.

Представник Державної установи Центр пробації Міністерства юстиції України в судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив. Разом з тим, 23.07.2018 р. через канцелярію суду надійшов відзив, в якому представник відповідача вказав, що позов не визнає та просить відмовити в його задоволенні. Зокрема вказав, що позивач була попереджена про вивільнення завчасно та звільнена у звязку із скороченням штатів згідно вимог чинного законодавства. При цьому , позивач не може бути поновлена в новоутвореній установі Центру пробації, оскільки не була туди переведена та звільнена.

Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, встановив наступне.

Міжрегіональне управління 06.03.2018 р. повідомило Шумило ОСОБА_1Ю про можливе вивільнення на підставі ст.68 та п.4 ч.1 ст.77 ЗУ Про Національну поліцію у звязку із змінами у штаті Центрально- західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (а.с.15).

Наказом начальника Центрально- західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції №115/ОС-18 від 30.05.2018 р. ОСОБА_5 звільнено з посади старшого інспектора Ямпільського районного сектора з питань пробації Центрально- західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України, 31 травня 2018 р. (а.с.16)

21 травня 2018 р. ОСОБА_5 звернулась до Державної установи Центр пробації із рапортом про призначення на посаду старшого інспектора Ямпільського районного сектора з питань пробації філії Державної установи Центр пробації у Вінницькій області.

Однак , відповіді на даний рапорт не отримала та на посаду прийнята не була.

Не погоджуючись із такою бездіяльністю субєкта владних повноважень позивач звернулась з даним позовом до суду.

Оцінюючи позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності Державної установи "Центр пробації" щодо не направлення позивача для проходження служби до філії Державної установи "Центр пробації" у Вінницькій області " та про зобовязання направити відповідно до поданого рапорту, суд зазначає про наступне.

Відповідно до частини пятої статті 23 Закону України Про Державну кримінально-виконавчу службу України на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських.

Частиною восьмою статті 14 Закону України Про Державну кримінально-виконавчу службу України визначено, що трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

Положеннями статті 47 Закону України Про Національну поліцію (далі Закон № 580-VIII) передбачено, що призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

У разі проведення конкурсу для визначення кандидата для призначення на відповідну посаду призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції згідно з номенклатурою посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України, та відповідно до результатів конкурсу.

Призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону (ч. 1 ст. 48 Закон № 580-VIII ).

Окрім того, частинами шостою, десятою статті 65 Закону № 580-VIII встановлено, що у випадку, якщо законом визначено додаткові вимоги до кандидатів на призначення на окремі посади в органах (закладах, установах) поліції, призначення на такі посади здійснюється за умови відповідності особи, яка призначається на таку посаду, додатковим вимогам.

У разі якщо згідно із законом та іншими нормативно-правовими актами призначенню поліцейського на посаду повинно передувати погодження відповідних органів державної влади або органів місцевого самоврядування чи їх посадових осіб, призначення на посаду здійснюється після отримання такого погодження.

Аналогічні норми містить Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене Постановою Кабінету Міністрів УРСР № 114 від 29.07.1991 (далі - Положення № 114), зокрема, пунктом 40 якого визначено, що призначення на посади рядового і начальницького складу провадиться відповідними начальниками згідно з номенклатурою посад, що визначається Міністром внутрішніх справ відповідно до його компетенції.

Із аналізу вище процитованих норм видно, що призначення на посади здійснюються на підставі відповідних рішень посадових осіб, яким надано право на таке призначення, а отже такі повноваження є дискреційними, тобто такими, які дають можливість на власний розсуд суб'єкту владних повноважень визначити повністю або частково зміст рішення або вибрати один з кількох варіантів прийняття рішень, передбачених нормативно-правовим актом.

Обмежуючим фактором для рішень представників влади згідно з визначенням дискреційних повноважень є закон і справедливість.

За таких обставин, враховуючи, що законодавець чітко визначив порядок прийняття на посаду суд вважає, що відсутні підстави без дотримання такого зобов'язувати суб'єкта владних повноважень приймати наперед визначене рішення та фактично підміняти державний орган, в даному випадку, шляхом зобовязання прийняти та направити позивача на відповідну посаду.

В контексті наведеного та за відсутності відповідного рішення саме про призначення на посаду, відсутні й підстави для визнання протиправними дій ДУ «Центр пробації», які полягають у ненаправлені позивача для проходження служби на посаді старшого інспектора Ямпільського районного сектору з питань пробації філії ДУ «Центр пробації» у Вінницькій області та зобовязувати державну установу прийняти та направити позивача на посаду старшого інспектора. Отже, позов в досліджуваній частині не підлягає задоволенню.

Разом з цим, суд вважає за необхідне, керуючись статтею 9 КАС України, вийти за межі позовних вимог, оскільки це є необхідним для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, про захист яких він просить.

Так, згідно частини першої вказаної норми, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод та інтересів людини і громадянина з боку субєктів владних повноважень.

Зі змісту вказаної норми, можна зробити висновок, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.

Отже, вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб'єктів владних повноважень, при цьому, вихід за межі позовних вимог повинен бути пов'язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна вимога.

Вказане підтверджується роз'ясненням поняття "виходу за межі позовних вимог", наведеним у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року "Про судове рішення".

Так, відповідно до пункту 3 цієї, Постанови виходом за межі позовних вимог є вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Відповідно до положень розділу ІІІ Порядку підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 23.11.2016 № 1235, видавати накази по особовому складу можуть керівники органів та підрозділів поліції, а також закладів та установ, що належать до сфери управління Національної поліції України (далі - органи поліції), відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, а також номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Підставою для підготовки та видання наказів по особовому складу є документи з питань проходження служби, подані до підрозділу кадрового забезпечення поліцейським, його керівником або працівником, який здійснює кадрове забезпечення підрозділу.

Перелік документів з питань проходження служби визначається згідно з Переліком документів з питань проходження служби, затвердженим наказом МВС України від 23 листопада 2016 року № 1235 (далі - Перелік).

До таких віднесено рапорт (заява), що пишеться власноручно у довільній формі, подання про призначення на посаду (додаток 1), подання про встановлення додаткових видів грошового забезпечення (додаток 2).

Як встановлено судом та зазначалось вище, 21.05.2018 р. Шумило ОСОБА_1 подала до ДУ Центр пробації рапорт щодо призначення її на посаду старшого інспектора Ямпільського районного сектору з питань пробації філії Державної установи "Центр пробації" у Вінницькій області, однак жодної відповіді не отримала і на посаду не прийнята.

Факт не надання письмової відповіді на рапорт від 21.05.2018 р. підтверджується і довідкою Державної установи "Центр пробації" №442/10-18 від 02.10.2018 р.

Суд звертає увагу, що рапорт вважається вирішеним, якщо розглянуто всі порушені в ньому клопотання і з приводу їх вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді.

Рішення (у вигляді резолюції на рапорті) щодо викладених у рапорті клопотань має бути доведено до відома особи, яка його подала.

Однак, ДУ "Центр пробації" рапорт не розглянуто та письмової відповіді/рішення на такий не надано/не прийнято, відтак, бездіяльність останнього є протиправною і слід зобовязати розглянути рапорт позивачки від 21.05.18 р. і надати відповідь.

Визначаючись щодо позовних вимог заявлених до міжрегіонального управління в частині виплати коштів у звязку із порушенням строків виплати вихідної допомоги, суд зазначає про наступне.

Я видно зі змісту наказу №115/ОС-18 від 30.05.2018 р., виданого Центрально західним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, ОСОБА_5 звільнено з посади старшого інспектора Ямпільського районного сектора з питань пробації Центрально- західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України, 31 травня 2018 р.

Водночас, обраховано вислугу років для виплати одноразової грошової допомоги, яка становить 17 років 11 місяців 10 днів.

Згідно платіжного доручення №646 від 18.06.2018 р. відповідна вихідна допомога перерахована позивачу лише 18 червня 2018 р., тобто через 20 днів після фактичного звільнення.

Оцінюючи доводи сторін в частині виплати коштів за несвоєчасне перерахування вихідної (одноразової) грошової допомоги, суд керується та виходить з наступного.

Пунктом 1 розділу III Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом МЮУ 28.03.2018р. № 925/5 передбачено, що у разі звільнення зі служби за віком, у звязку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності календарної вислуги 10 років і більше.

Разом з цим, даним Порядком, як спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, не визначено ані строку виплати допомоги при звільненні, ані відповідальності за затримку розрахунку при звільнені поліцейських зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення).

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Отже, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці поліцейських, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд доходить висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпПУ як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в поліції.

Відповідна правова позиція в аналогічній категорії спорів, викладена в постанові Верховного Суду у справі № 806/1551/17 (провадження № К/9901/2430/17).

Отже, згідно положень статей 116, 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відтак, в контексті наведеного, суд доходить висновку, що за затримку виплати вихідної допомоги, субєкт владних повноважень має виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В свою чергу, постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку №100, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

В пункті 6 Постанови "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Кількість днів затримки по день фактичного розрахунку грошової допомоги становить 20 днів, середній заробіток за 1 день (згідно довідки №45 від 11.06.2018 р.) складає 640, 05 грн., у зв'язку з чим сума середньомісячного заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку становить 12 801 грн. 00 коп. (604, 05 грн. х 20 дн.).

Відтак, враховуючи, що грошова допомога виплачена із порушенням строків, суд доходить висновку, про необхідність виплати середнього заробітку за час затримки по день розрахунку в сумі 12 801 грн., а не 13129,20 грн. як просить позивач. Відтак, у задоволені позову в частині стягнення коштів за несвоєчасне перерахування одноразової допомоги в сумі 328,2 грн. слід відмовити.

Оцінюючи позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу до моменту поновлення, суд зазначає про наступне.

Згідно пункту 24 Положення №114, у разі поновлення на роботі (посаді) орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує питання про виплату особі рядового і начальницького складу середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Отже, з наведеного видно, що рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймається виключно при вирішенні питання про поновлення на роботі. Останнє, в свою чергу, є наслідком прийняття судом рішення щодо визнання незаконним звільнення.

Однак, у даній справі не є предметом оскарження звільнення позивача зі служби в міжрегіональному управлінні та не ставиться питання про необхідність поновлення на посаді.

За таких обставин, досліджувані позовні вимоги не підлягають задоволеню.

Визначаючись щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відшкодування моральної шкоди визначені Цивільним кодексом України.

Частинами першою та другою статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Так, відповідно до частини другої статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру та обсягу страждань, немайнових витрат, які зазнав позивач.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 вказаної постанови).

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Так, обґрунтовуючи свою позицію щодо нанесеної моральної шкоди протиправною бездіяльністю, позивач вказує, що постійно нервує, втратили сон і часто приймає ліки, тобто морально страждає.

Разом з тим, стверджуючи про те, що відповідачем 1 завдано моральну шкоду, позивачем не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті особи. Як і не доведені самі негативні зміни у житті. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування шкоди в сумі 30000 грн. та не підтверджено її документально.

Отже, суд зазначає, що позовна вимога про відшкодування позивачу моральної та шкоди позивачем не доведена з передбачених статтями 23, 1167 ЦК України обставин і підстав, які зумовлюють наявність такої шкоди. Зокрема не надано обґрунтованих доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди саме неправомірними діями відповідача.

За сукупністю наведених обставин підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди відсутні.

Відповідно до частин першої - другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із статтею 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, адміністративний позов належить задовольнити частково .

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, враховуючи, що позов підлягає частковому задоволенню судові витрати понесені позивачем у даній справі в загальній сумі 1409,60 грн. підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи "Центр пробації" у розмірі 235 грн., та витрати в сумі 352, 40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України щодо не розгляду рапорту від 21.05.2018 р. ОСОБА_5 про призначення її на посаду старшого інспектора Ямпільського районного сектору з питань пробації філії Державної установи "Центр пробації" у Вінницькій області.

Зобов'язати Державну установу "Центр пробації" Міністерства юстиції України розглянути рапорт від 21.05.2018 р. ОСОБА_5 про призначення її на посаду старшого інспектора Ямпільського районного сектору з питань пробації філії Державної установи "Центр пробації" у Вінницькій області.

В решті позовних вимог заявлених до Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України - відмовити.

Стягнути з Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України (вул. Брацлавська, 2А, м. Вінниця, ) на користь ОСОБА_5 (пров. Незалежності, 14, м. Ямпіль, Вінницька область, ідентифікаційний номер за ДРФО НОМЕР_1) кошти в сумі 12 801 (дванадцять тисяч вісімсот однієї гривні) за несвоєчасне перерахування одноразової грошової допомоги.

В решті позовних вимог заявлених до Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_5 (пров. Незалежності, 14, м. Ямпіль, Вінницька область, ідентифікаційний номер за ДРФО НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 352,40 (триста п'ятдесят дві гривні 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України(вул. Брацлавська, 2А, м. Вінниця, ).

Стягнути на користь ОСОБА_5 (пров. Незалежності, 14, м. Ямпіль, Вінницька область, ідентифікаційний номер за ДРФО НОМЕР_1) 235 (двісті тридцять п'ять гривень 00 копійок) судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України (вул.Мельникова, 81, м. Київ, ) .

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_5 (пров. Незалежності, 14, м. Ямпіль, Вінницька область, ідентифікаційний номер за ДРФО НОМЕР_1).

Відповідач 1: Державна установа "Центр пробації" Міністерства юстиції України (вул.Мельникова, 81, м. Київ, ) .

Відповідач 2: Центрально-Західне міжрегіональне управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України(вул. Брацлавська, 2А, м. Вінниця, ).

Копію рішення у повному обсязі сторони можуть одержати: 19.10.2018

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна