Справа № 826/8620/16
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2018-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

09 жовтня 2018 року № 826/8620/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України

в м. Києві

третя особа Державна судова адміністрація України

про зобов'язання вчинити дії

представники позивача - не з'явився;

сторін: відповідача та третьої особи - ОСОБА_2,

ВСТАНОВИВ:

06 червня 2016 року до канцелярії Окружного адміністративного суду міста Києва від ОСОБА_1 (далі - позивачка або ОСОБА_1.) на розгляд суду надійшов адміністративний позов б/н від 02.06.2016 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві (надалі альтернативно - відповідач або Управління або ТУ ДСА України в м. Києві), третя особа - Державна судова адміністрація України (по тексту - ДСА України), у якому позивачка просить суд:

зобов'язати відповідача здійснити перерахунок ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, заробітної плати за період з 26.10.2014 по 27.03.2015 включно відповідно до ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції з 26.10.2014) та за період з 28.03.2015 по 31.12.2015 відповідно до ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд») та виплатити її в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок та інших виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (місячна премія, надбавка за високі досягнення, надбавка за вислугу років, ранг тощо).

На обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначила, що за період з 26.10.2014 по 09.09.2015 відповідач нараховував їй заробітну плату виходячи з розміру посадового окладу, який дорівнює мінімальній заробітній платі в України (1218 грн.), а з 09.09.2015 по 31.12.2015 з розміру посадового окладу 2756 грн., що підтверджується довідкою підприємства, і це є порушенням ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (стара редакція) та ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (нова редакція) в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» , який набрав чинності з 28.03.2015. До набрання чинності підпунктом 59 пункту 5 розділу XII Закону України «Про прокуратуру» розмір посадового окладу працівників апаратів судів визначався постановою Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», а починаючи з 26.10.2014 розмір посадового окладу працівника апарату суду визначений в Законі України «Про судоустрій і статус суддів», який має вищу юридичну силу, ніж постанова Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006. Невідповідність цієї постанови Кабінету Міністрів України положенням Закону України «Про судоустрій і статус суддів», не зупиняє та ніяким чином не обмежує дію ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (стара редакція) та ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», і не звільняє органи державної влади від обов'язку нараховувати працівникам апаратів судів заробітну плату починаючи з 26.10.2014, виходячи з посадового окладу, встановленого вказаними законами. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 22.06.2010 (справа 21-399во10), від 07.12.2012 (справа 21-977во10), від 03.12.2010 (справа 21-44а10) та Вищий адміністративний суд України в ухвалах від 28.11.2013 (справа К-10021/10), від 09.10.2013 (справа К-10879/10-с) та від 30.05.2013 (справа К-34251/10).

У запереченнях на адміністративний позов відповідач зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 145 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» фінансування всіх судів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Законами України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та «Про Державний бюджет України на 2015 рік» передбачений розмір мінімальної заробітної плати, на рівні якої і був встановлений посадовий оклад позивачки. Разом з тим, абзац 3 пункту 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» передбачає, що норми і положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету. Підпунктом 2 пункту 13 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом наказано, зокрема, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, тобто в строк до 29.06.2015. Проте в постанову Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006 відповідні зміни внесені лише 02.09.2015 постановою Кабінету Міністрів України № 644 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України». За таких обставин, Управлінням нараховано і виплачено заробітну плату помічнику судді Голубенко Т.В. у межах затвердженого фонду оплати праці у відповідності до Законів України «Про державну службу» та «Про судоустрій і статус суддів» і постанови Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006.

Третя особа у відзиві на адміністративний позов зазначає, що ДСА України є розпорядником (одержувачем) коштів Державного бюджету України, а відтак реалізує будь-які бюджетні зобов'язання та платежі за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Держбюджет. У період з 26.10.2014 по 09.09.2015 Кабінетом Міністрів України не внесено зміни до постанови № 268 від 09.03.2006 та Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» видатки на реалізацію вказаних статей Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не передбачено. ДСА України звертає увагу, що відмовою у здійсненні перерахунку та виплаті заробітної плати позивачу є не відсутність бюджетного фінансування, а відсутність механізму при здійсненні нарахування та виплати заробітної плати позивачу, так як не приведення Кабінетом Міністром України нормативно-правових актів у відповідність до Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» на час виникнення спірних правовідносин, унеможливлює виплату заробітної плати у визначеному Законом розмірі. ДСА України не наділена правом самостійно, без правового врегулювання Кабінетом Міністрів України та фінансової можливості Державного бюджету України здійснювати перерахунок заробітної плати позивачу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.06.2016 (суддя Качур І.А.) відкрито провадження у даній адміністративній справі та призначено до судового розгляду.

Відповідно до розпорядження щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справ від 10.10.2017 № 6548 справу передано на розгляд судді Пащенку К.С.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.11.2017 (суддя Пащенко К.С.) справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду на 12.02.2018.

У судовому засіданні 12.02.2018 суд оголосив про відкладення розгляду справи на 19.03.2018.

У судове засідання 19.03.2018 з'явився представник відповідача та третьої особи ОСОБА_2, подала клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Позивачка в судове засідання не з'явилася. Разом з тим, у матеріалах справи міститься заява від 02.06.2016 ОСОБА_1 про розгляд справи без її участі.

Враховуючи заяву позивачки про розгляд справи без її участі та клопотання представника відповідача та третьої особи про розгляд справи в порядку письмового провадження, судом, на підставі ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України (в рішенні - КАС України), вирішено розглядати справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що ОСОБА_1 з 03.10.2012 працює в апараті Святошинського районного суду м. Києва, а з 03.10.2012 - на посаді помічника судді Святошинського районного суду м. Києва, має 9 ранг державного службовця, що відповідає 5 категорії посад державної служби.

З матеріалів справи видно, що посадовий оклад позивачки становив у період з жовтня 2014 року по серпень 2015 року - 1218 грн, з вересня 2015 року по грудень 2015 року - 2756 грн.

Незгода позивачки з розміром посадового окладу та відповідно виплатами грошових сум зумовила її звернення до суду з даним позовом.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з такого.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України від 07.07.2010 № 2453-VІ «Про судоустрій та статус суддів» (далі - Закон № 2453-VІ), Законом України від 14.10.2014 № 1697- VІІІ «Про прокуратуру» (надалі - Закон № 1697- VІІІ), Законом України від 12.02.2015 № 192-VІІІ «Про забезпечення права на справедливий суд» (в подальшому - Закон № 192-VІІІ), Законом України від 16.12.1993 № 3723-XII «Про державну службу» (по тексту - Закон № 3723-XII), Законом України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР), Законами України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 16.01.2014 № 719-VII (в тексті - Закон № 719-VII) та «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28.12.2014 № 80-VIII (нижче - Закон № 80-VIII), постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» (надалі - постанова № 268), Бюджетним кодексом України (за текстом - БК України), та іншими нормативно-правовими актами (тут і по тексту відповідні нормативно-правові акти наведено в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Частиною 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

26 жовтня 2014 року набрав чинності Закон № 1697-VII, яким внесено зміни до ч. 1 ст. 144 Закону № 2453-VІ та доповнено абзацом другим, згідно якого розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Абзацом другим підпункту 1 і абзацом третім підпункту 2 пункту 13 розділу XIII Закону № 1697-VII зобов'язано Кабінет Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

З 28 березня 2015 року Законом № 192-VІІІ затверджено нову редакцію Закону № 2453-VІ, статтею 147 якого встановлено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, ДСА, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону № 192-VІІІ зобов'язано Кабінет Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Наведене узгоджується із положеннями частин сьомої, восьмої статті 33 Закону № 3723-XII, згідно з якими умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Аналогічні положення закріплено також частиною другою статті 8 Закону № 108/95-ВР у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, яка передбачає, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (ст. 13 Закону №108/95-ВР).

За правилами статті 142 Закону № 2453-VІ (у редакції до 28 березня 2015 року), фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює, зокрема, ДСА. Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (стаття 143 Закону № 2453-VІ). Аналогічні правила закріплені і у статтях 145, 146 Закону № 2453-VІ у редакції яка діє з 28 березня 2015 року.

З 01.01.2015 пунктом 9 Прикінцевих положень Закону № 80-VIII визначено, що норми і положення, зокрема, частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а з 13.03.2015 установлено, що норми і положення Закону № 2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

На час виникнення спірних відносин схема посадових окладів працівників апарату суду була закріплена постановою № 268, зокрема Додатком 47, який залишався незмінним до 09.09.2015. Отже, Кабінет Міністрів України покладені на нього абзацом другим підпункту 1 пункту 13 розділу XIII Закону № 1697-VII та підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону № 192-VІІІ обов'язки щодо приведення його нормативно-правових актів у відповідність із цими законами у тримісячний строк не виконав.

Згідно з частинами першою та другою ст. 23 БК України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини першої ст. 51 БК України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Отже, діючим законодавством закріплене право працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, на посадовий оклад у розмірі 30 відсотків від посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців. Але законодавчого механізму реалізації даного права немає, так як не внесені відповідні зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268.

Суд зазначає, що ДСА України є розпорядником (одержувачем) коштів Державного бюджету України, а відтак, реалізує будь-які бюджетні зобов'язання та платежі за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет.

За таких обставин, оскільки з 26.10.2014 по 09.09.2015 Кабінетом Міністрів України зміни до постанови № 268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а Законами № 719-VII та № 80-VIII видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ та частини першої статті 147 цього ж Закону у редакції з 28.03.2015 не передбачено, управління ДСА як головний розпорядник бюджетних коштів, не мало правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників, у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Крім того 02.03.2015 був прийнятий Закон України № 217-VIII "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік", підпунктом 12 пункту 1 якого з абзацу третього пункту 9 Закону про Державний бюджет України на 2015 рік було виключено посилання на частину третю статті 69, статтю 129, частину першу статті 144 Закону № 2453-VІ, зберігши при цьому загальне посилання на положення Закону України № 2453-VІ.

Постановою КМУ від 02.09.2015 № 644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" на виконання зазначених вимог були внесені зміни у постанову Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів". Зокрема, у схемі посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів місячний посадовий оклад було визначено як коефіцієнт від місячного посадового окладу судді місцевого суду. Окрім цього, було передбачено, що у 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50-відсоткового зменшення; інші виплати працівникам апарату судів, передбачені цією постановою, здійснюються виключно в межах фонду оплати праці суду.

Таким чином, відповідачі не мають юридично обґрунтованих підстав фінансувати, нараховувати та виплачувати посадові оклади, у розмірах інших, ніж це передбачено нормами постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 12 липня 2016 року (справа № 820/4648/15), від 13 липня 2016 року (справи №№ 820/4653/15, 818/3372/15), від 26 липня 2017 року (справа № 822/5776/15), а також у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року (справи № 825/789/15-а), від 04 квітня 2018 року (справи №№ 824/119/16-а, П/811/833/16).

Суд звертає увагу, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2012 у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України, однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави.

При цьому, вказаним Рішенням Конституційного Суду України вирішено, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Принцип законності передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Крім того, згідно Рішення Конституційного Суду України № 20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Згідно із статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та практику ЄСПЛ як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004 року.

Наведене в сукупності свідчить, що нарахування та виплата відповідачами посадових окладів, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України від 09.03.2006 № 268, є правомірними.

Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

За правилами ст. 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 76 КАС України).

У відповідності до ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 79 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Беручи до уваги зазначені правові положення законодавства та обставини цієї справи, суд приходить до висновку про доведеність ТУ ДСА України в м. Києві правомірності дій під час нарахування та виплати помічнику судді Святошинського районного суду м. Києва Голубенко Т.В. заробітної плати, виходячи з посадового окладу у період з жовтня 2014 року по серпень 2015 року - 1218 грн, з вересня 2015 року по грудень 2015 року - 2756 грн., в той час як позивачка не довела, в площині викладених підстав позову, обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 1, 6, 9, 73-77, 79, 139, 194, 229, 242, 243, 246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Суддя К.С. Пащенко