Справа № 826/16447/18
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2018-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

10 жовтня 2018 року м. Київ № 826/16447/18

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Шейко Т.І.,

розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали

за позовом ОСОБА_1
до Першої Київської державної нотаріальної контори Державного нотаріуса Першої київської нотаріальної контори Губко Юлії Володимирівни
про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії
встановив:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Першої київської державної нотаріальної контори та Державного нотаріуса Першої київської нотаріальної контори Губко Юлії Володимирівни, у якому просила суд:

- визнати неправомірними дії державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори Губко Ю.В. щодо видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 червня 2014 року, зареєстрованого у реєстрі за №18-501, Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06 червня 2014 року, зареєстрованого у реєстрі за №18-503 та Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 червня 2015 року, зареєстрованого у реєстрі за №18-432, виданими по спадковій справі №97/2012;

- скасувати Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06 червня 2014 року, зареєстроване у реєстрі за №18-501, Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06 червня 2014 року, зареєстроване у реєстрі за №18-503 та Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 червня 2015 року, зареєстроване у реєстрі за №18-432, видані на підставі заповіту ОСОБА_3, що міститься у спадковій справі №97/2012;

- зобов'язати Першу київську нотаріальну контору внести зміни до Спадкового реєстру стосовно скасування Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 червня 2014 року, зареєстрованого у реєстрі за №18-501, Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 червня 2014 року, зареєстрованого у реєстрі за №18-503 та Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 червня 2015 року, зареєстрованого у реєстрі за №18-432, виданими по спадковій справі №97/2012;

- зобов'язати Першу київську державну нотаріальну контору внести зміни до відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що внесені на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 червня 2014 року, зареєстрованого у реєстрі за №18-501, Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 червня 2014 року, зареєстрованого у реєстрі за №18-503 та Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 червня 2015 року, зареєстрованого у реєстрі за №18-432, виданими по спадковій справі №97/2012, шляхом їх скасування.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Суд вважає, що заявлений позов не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства, з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до частин першої, другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У той же час, згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. &?о;…&?о; фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися «судом, встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно - правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні публічно-владних управлінських функцій.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Дослідивши та проаналізувавши наявні у справі матеріали, оцінивши їх з урахуванням наведених вище норм права, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини щодо прийняття рішення державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Губко Ю.В. щодо видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 червня 2014 року, зареєстрованого у реєстрі за №18-501, Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 червня 2014 року, зареєстрованого у реєстрі за №18-503 та Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 червня 2015 року, зареєстрованого у реєстрі за №18-432, виданими по спадковій справі №97/2012, є похідними від договірних /приватних/ відносин і для вирішення питання щодо відповідності чи невідповідності рішень державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори під час здійснення нею реєстраційних дій - є встановлення у особи права на права за заповітом, відносно якого і прийняті оскаржувані рішення.

Суд вважає, що спір у цій справі хоч і стосується рішень суб'єкта владних повноважень, проте випливає із правовідносин заповіту, і захисту цивільних прав (прав на майно за заповітом).

Між тим, правовідносини щодо спадщини не є правовідносинами, врегульованими адміністративною юрисдикцією, а спір, що виник на підставі них не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

З врахуванням наведеного суд вважає, що заявлені позивачем позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки даний спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Окрім того, позивачем разом з позовом подано заяву про забезпечення позову, однак, у зв'язку з тим, що дана категорія справ не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, відповідно і відсутні підстави для вжиття заходів забезпечення позову.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 170, статтею 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя Окружного адміністративного суду міста Києва,-

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Першої київської державної нотаріальної контори та Державного нотаріуса Першої київської нотаріальної контори Губко Юлії Володимирівни про визнання неправомірними дій щодо видачі свідоцтв про право на спадщину, скасування свідоцтв про право на спадщину та зобов'язання вчинити дії.

Ухвала може буде оскаржена до суду апеляційної інстанції у порядку та строки, встановлені статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко