Справа № 813/54/18
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2018-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 жовтня 2018 року № 813/54/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомДержавної міграційної служби України
до Міністерства юстиції України в особі Департаменту державної виконавчої служби України
провизнання незаконною та скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:

До Львівського окружного адміністративного суду звернулась Державна міграційна служба України з позовом до Департаменту державної виконавчої служби України про визнання незаконною та скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Руденка Віталія Володимировича від 05.12.2017 ВП №55138053 про накладення штрафу.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 05.01.2018 адміністративну справу №813/54/18 передано на розгляд Окружному адміністративному суду міста Києва за правилами територіальної підсудності.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.02.2018 позов Державної міграційної служби України до Департаменту державної виконавчої служби України про визнання незаконною та скасування постанови прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржувана постанова винесена з порушеннями ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки при винесенні останньої не враховано наявності поважних причин невиконання судового рішення у встановлені для цього строки. Так, представником позивача зазначено, що з огляду на незрозумілість судового рішення, яке підлягало примусовому виконанню, позивачем, як боржником у виконавчому провадженні, подано до суду заяву про роз'яснення судового рішення, що, у силу ч. 4 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції до 15.12.2017), зупиняє перебіг строку для виконання судового рішення. Крім того, у зв'язку з існуванням, за твердженнями представника позивача, обставин, що роблять неможливим виконання судового рішення, позивач звернувся до суду із заявами про встановлення способу та порядку виконання судового рішення, а також про відстрочення його виконання. Про вказані обставини неможливості виконання судового рішення позивач повідомляв державного виконавця.

Під час судового розгляду справи неналежного відповідача - Департамент державної виконавчої служби України - замінено на належного - Міністерство юстиції України в особі Департаменту державної виконавчої служби України.

У призначене судове засідання з'явились представники сторін. Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити їх з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував та просив суд відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві, в якому зазначено про правомірність оскаржуваної постанови, прийнятої у межах та на підставі наявних у відповідача повноважень, у зв'язку з невиконанням позивачем, як боржником у виконавчому провадженні, судового рішення у встановлений для цього строк.

Розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження на підставі ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Руденком В.В. за результатами розгляду заяви стягувача про примусове виконання виконавчого листа №813/1854/17, виданого 25.10.2017 Львівським окружним адміністративним судом, про поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника начальника Головного управління - начальника управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 13.11.2017 (ВП №55138053), якою боржнику встановлено 3 робочих дня для виконання рішення суду.

З огляду на те, що станом на 05.12.2017 боржником не надано документів на підтвердження виконання судового рішення або причин його не виконання, не повідомлено про виникнення обставин, які обумовлюють обов'язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення тощо, головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Руденком В.В. у межах виконавчого провадження №55138053 винесено постанову про накладення штрафу від 05.12.2017, якою за невиконання рішення суду на боржника - Державну міграційну службу України - накладено штраф на користь держави у розмірі 5 100,00 грн.

Вважаючи вказану постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Нормативно-правовим актом, який станом на момент виникнення спірних правовідносин регулює питання виконання рішень, є Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець, зокрема, зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Приписами ч.ч. 5 та 6 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

За рішеннями, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження (ч. 1 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження»).

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність (ч. 2 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження»).

У силу ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження», рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону.

Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

У відповідності до ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

З аналізу наведених законодавчих положень вбачається, що рішення суду про поновлення на роботі підлягає невідкладному виконанню боржником, що виконавець перевіряє не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі не виконання такого рішення у вказаний строк, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу. Виключенням у даному разі є наявність поважних причин, з якими пов'язується неможливість виконання судового рішення у встановлений для цього строк.

Так, представником позивача зазначено, що з огляду на незрозумілість судового рішення, яке підлягало примусовому виконанню, позивачем, як боржником у виконавчому провадженні, подано до суду заяву про роз'яснення судового рішення, що, у силу ч. 4 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції до 15.12.2017), зупиняє перебіг строку для виконання судового рішення. Крім того, у зв'язку з існуванням, за твердженнями представника позивача, обставин, що роблять неможливим виконання судового рішення, позивач звернувся до суду із заявами про встановлення способу та порядку виконання судового рішення, а також про відстрочення його виконання. Про вказані обставини неможливості виконання судового рішення позивач повідомляв державного виконавця.

У відповідності до ч. 1 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції до 15.12.2017), якщо судове рішення є незрозумілим, суд, який його ухвалив, за заявою осіб, які беруть участь у справі, або державного виконавця ухвалою роз'яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту.

Подання заяви про роз'яснення судового рішення зупиняє перебіг строку, встановленого судом для виконання судового рішення, а так само строку, протягом якого судове рішення може бути подане для примусового виконання (ч. 4 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України).

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 10.11.2017 у справі №813/1854/17 у задоволенні заяви Державної міграційної служби України про роз'яснення постанови Львівського окружного адміністративного суду від 25.10.2017 в частині зобов'язання поновити ОСОБА_2 на посаді відмовлено. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.01.2018 у справі №813/1854/17 ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 10.11.2017 залишено без змін.

Вказані рішення мотивовано тим, що заявник (Державна міграційна служба України) не вказує, в чому саме полягає незрозумілість постанови Львівського окружного адміністративного суду від 25.10.2017 в частині поновлення позивача на посаді, а саме: які висновки чи мотиви судового рішення є незрозумілими. Відтак, Державна міграційна служба України не навела у своїй заяві передбачених ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України підстав для роз'яснення зазначеної вище постанови. Крім того, на думку колегії суддів Львівського апеляційного адміністративного суду, із заяви Державної міграційної служби України вбачається, що заявник фактично просить роз'яснити порядок та спосіб (механізм) виконання постанови суду, а не саму постанову. Однак встановлення порядку та способу виконання рішення суду, як підстава для роз'яснення судового рішення, положеннями ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України не передбачена, а тому не може бути підставою для його роз'яснення.

Відтак, за висновком Львівського апеляційного адміністративного суду, подана Державною міграційною службою України заява за своїм змістом не є заявою про роз'яснення судового рішення, а тому застосування у межах спірних правовідносин положень ч. 4 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції до 15.12.2017) є законодавчо необґрунтованим. Також, суд звертає увагу, що наведені положення ч. 4 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України не є підставою для зупинення вчинення виконавчих дій, вичерпний перелік яких наведено у ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, слід зазначити, що факт звернення Державної міграційної служби України до суду із заявами про встановлення способу та порядку виконання судового рішення, а також про відстрочення його виконання, у силу ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», не є підставою для зупинення вчинення виконавчих дій, оскільки підставою для такого зупинення є лише надання судом, який видав виконавчий документ, відстрочки виконання рішення (п. 6 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження»).

Суд звертає увагу, що ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 05.03.2018 у справі №813/1854/17, яка залишена без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.05.2018, відмовлено у задоволенні заяв Державної міграційної служби України про відстрочення виконання судового рішення та про встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

Таким чином, підстави для зупинення вчинення виконавчих дій, визначені п. 6 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», у межах спірних правовідносин також відсутні.

З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що твердження представника позивача про наявність поважних причин невиконання судового рішення у встановлені для цього строки не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, отже, виходячи із заявлених предмету та підстав позову, оскаржувана постанова про накладення штрафу від 05.12.2017 у виконавчому провадженні №55138053 є правомірною та винесеною відповідачем у межах наданих останньому повноважень.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову у задоволенні останніх у повному обсязі.

Керуючись статтями 77, 245, 246, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Державної міграційної служби України (, адреса: 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9) до Міністерства юстиції України в особі Департаменту державної виконавчої служби України (, адреса: 01001, м. Київ, вул. Городецького, 13) відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок