Справа № 826/9463/18
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2018-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 жовтня 2018 року № 826/9463/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в м. Києві
провизнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, у якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає в незастосуванні трудового стажу, підтвердженого трудовою книжкою НТ-І №0532834, виданою 01 серпня 1978 року;

- зобов'язати відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію з дня звернення з вимогою призначити пенсію з 26 грудня 2017 року з урахуванням стажу, підтвердженого трудовою книжкою НТ-І №0532834, виданою 01 серпня 1978 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що відповідач, відмовляючи у зарахуванні до трудового стажу періоду роботи з 1988 року по 1999 рік, посилається на те, що в трудовій книжці дату народження дописано без зазначення підстав внесення змін до книжки, як передбачено Інструкцією про порядок ведення трудових книжок. Такі дії відповідача порушують права позивача, а відтак є підставою для скасування даного рішення та зобов'язання зарахувати відповідний період роботи до загального трудового стажу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2018 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та запропоновано відповідачу, в разі невизнання адміністративного позову, у встановлений строк надати суду відзив на позовну заяву.

Від відповідача відзив на позовну заяву не надійшов.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 26 грудня 2017 року звернулась до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про призначення пенсії за віком.

У січні 2018 року позивач отримала повідомлення від Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про призначення пенсії за віком, проте у вказаному повідомленні призначена пенсія без врахування заробітної плати до 2000 року, у зв'язку з тим, що довідка, яка додана до заяви, не відповідає вимогам чинного законодавства. При цьому, призначена пенсія на розрахунковий рахунок в банку не надійшла.

Позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з вимогою надати роз'яснення та матеріали особової справи для ознайомлення.

Ознайомившись з матеріалами особової справи, позивач дізналась про відсутність в ній розпорядження керівника Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про призначення позивачці пенсії за віком, про яке їй було направлено повідомлення №750/09 від 11 січня 2018 року.

Також, відсутнє розпорядження керівника Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві або Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відмову в призначенні (виплаті) позивачу пенсії.

В той же час, в особовій справі наявний лист №1054/06 від 15 січня 2018 року заступника голови ліквідаційної комісії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві Петухової І.О., яким ОСОБА_1 відмовлено в призначені пенсії за віком.

Даний лист вмотивований тим, що довідка від 04 червня 2013 року №19, яка надана позивачем до заяви про призначення пенсії, не відповідає встановленій чинним законодавством формі та тим, що в трудовій книжці дата народження дописана без зазначення підстав внесення змін, як це передбачено Порядком ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях, прийнятим наказом Державного комітету СРСР по праці та соціальним питанням та затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20 червня 1974 року №162.

Вважаючи таку відмову протиправною та такою, що порушує законні права та охоронювані інтереси, позивач звернулась до суду з відповідним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір суд виходить з наступного.

Принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» N1058-IV, який набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Статтею 1 цього Закону передбачено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого зазначеним Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до статті 4 Закону N1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону N1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки ІНФОРМАЦІЯ_1 і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися до 30 вересня 1956 року включно; 55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року; 56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року; 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року; 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року; 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року; 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року; 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року; 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

Відповідно до матеріалів справи, право позивача на отримання пенсії за віком виникло у віці 57 років 6 місяців, у зв'язку з тим, що остання народилась 14 жовтня 1958 року, що підтверджується копією паспорта.

Згідно з пунктом 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року №1566/11846 (надалі - Порядок №22-1) заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об'єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Пунктом 2.1 Порядку №22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообов'язкове державне соціальне страхування та документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (надалі - Порядок №637).

Відповідно до пункту 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Згідно з пунктом 1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях, затвердженої наказом Державного комітету СРСР по праці та соціальним питанням та затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20 червня 1974 року №162 (надалі - Інструкція №162) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих і службовців.

Пунктом 2.2 Інструкції №162 передбачено, що заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства у присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2.3 Інструкції №162 записи проводяться акуратно, пір'яною чи кульковою ручкою, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольору.

Згідно з пунктом 2.10 Інструкції №162 відомості про працівника записуються на першій сторінці титульному аркуші трудової книжки. Прізвище, ім'я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорта або свідоцтва про народження.

З матеріалів справи вбачається, що дата народження, вказана в трудовій книжці є ідентичною даті народження, зазначеній в паспорті громадянки ОСОБА_1, а тому висновки, зроблені заступником голови комісії з припинення Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо недостовірної інформації, внесеної до оригіналу трудової книжки ОСОБА_1 щодо дати народження є помилковими.

Крім того, суд ставиться критично до допущеного в листі №1054/06 від 15 січня 2018 року припущення стосовно того, що свідоцтво про народження є єдиним первинним документом, який засвідчує дату народження, що підтверджується вищенаведеним та абзацом 6 пункту 10 Порядку №637, яким визначено, що документами, які підтверджують вік, можуть бути свідоцтво про народження або паспорт чи довідка житлово-експлуатаційних або інших організацій за місцем проживання (реєстрації) та інші.

Розглядаючи спір по суті заявлених позовних вимог суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява №38722/02)).

Тож, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату, винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Отже, задоволення вимоги позивача у частині зобов'язання відповідача з 26 грудня 2017 року нарахувати і виплатити позивачу пенсію є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

При винесенні рішення суд керується приписами частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, за змістом якої у разі визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З урахуванням викладеного, керуючись частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, з метою повного захисту прав, свобод, інтересів позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання протиправними дій Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, які полягають у відмові призначення пенсії ОСОБА_1 протиправними; зобов'язання відповідача з 26 грудня 2017 року призначити та виплачувати позивачу пенсію.

Відповідач в порядку частини другої статті 77 КАС України не довів законності своїх дій щодо припинення виплати пенсій позивачам.

З урахуванням всього вище викладеного, суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем подано клопотання про встановлення судового контролю за виконанням відповідачем судового рішення.

Відповідно до статті 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, встановлення судового контролю за виконанням рішення суб'єктом владних повноважень є правом, а не обов'язком суду. В даному випадку суд не вбачає наявність підстав для зобов'язання відповідача подати звіт за наслідками набрання рішенням законної сили, адже судом не встановлено наявності обставин, за яких відповідач не виконуватиме рішення суду.

Керуючись статтями 2, 77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає в незастосуванні трудового стажу, підтвердженого трудовою книжкою НТ-І №0532834, виданою 01 серпня 1978 року.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію з дня звернення з вимогою призначити пенсію з 26 грудня 2017 року з урахуванням стажу, підтвердженого трудовою книжкою НТ-І №0532834, виданою 01 серпня 1978 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (місце проживання: 02089, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, 16, ) понесені судові витрати у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 коп.)

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко