Справа № 818/1511/18
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2018-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2018 р. Справа №818/1511/18

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Шевченко І.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Мельник О.П.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача 1 - Кальченка І.В.,

представника відповідача 2 - Мельник Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Сумського міського голови Лисенка Олександра Миколайовича, Департаменту інфраструктури міста Сумської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку, премії та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) звернулася до суду з позовною заявою до Сумського міського голови Лисенка Олександра Миколайовича (далі - відповідач-1, міський голови м.Суми Лисенко О.М.) про:

1) визнання протиправним та скасування розпорядження відповідача-1 від 15.03.2018 №81-к «Про звільнення ОСОБА_1 та виплата компенсації за невикористану відпустку»;

2) негайне поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора Департаменту інфраструктури міста - начальника управління житлового господарства з 16.03.2018;

3) стягнення з відповідача на її користь суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 16.03.2018 до дня прийняття судом рішення; коштів на відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.; не сплачені при звільненні щомісячну премію за листопад та грудень 2018року, разову премію за грудень 2018 року до Дня місцевого самоврядування.

Свої вимоги мотивувала тим, що оскаржуване розпорядження прийняте без дотримання вимог чинного законодавства, зокрема, звільнення з посади було проведено без реального скорочення штату та чисельності працюючих, за відсутності техніко-економічного обґрунтування скорочення посади позивачки, за відсутності письмової відмови позивача продовжувати роботу, без дотримання гарантій та пільг, передбачених ст.ст.40,42,49-2,184 Кодексу законів про працю України, в тому числі в частині заборони звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років. Крім того, вважає, що підписуючи оскаржене розпорядження Сумського міського голови, секретар міської ради ОСОБА_6 вийшов за межі своїх повноважень.

Також зазначає, що їй протиправно не було виплачено при звільненні щомісячну премію за листопад та грудень 2017року, разову премію у грудні 2017року до Дня місцевого самоврядування.

Крім того, наполягає на тому, що незаконним звільненням їй було нанесено моральну шкоду, яку оцінює в 10000грн., підставою для відшкодування якої вважає факт порушення прав у сфері трудових відносин, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та що вимагає додаткових зусиль для організації життя позивача.

Ухвалою суду від 17.04.2018 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 08.05.2018.

08.05.2018 через канцелярію суду представником міського голови м. Суми Лисенка О.М. було подано відзив на позовну заяву (а.с.15-18), відповідно до якого представник просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що позивач з письмовою або усною заявою до міського голови або іншого органу місцевого самоврядування про згоду працювати у виконавчих органах Сумської міської ради не зверталась, що є підтвердженням небажання останньої продовжувати роботу, а тому висновки ОСОБА_1 про те, що звільнення відбулось за відсутності її відмови продовжувати роботу, не відповідають обставинам справи. Будь-хто не може вимагати від особи реалізувати її право, примушувати до його реалізації або здійснювати це право замість цієї особи.

Також, з посиланням на п.7 ст. 42, ст.ст. 53,54 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», розпорядження відповідача 1 від 27.02.2018 №69-к «Про покладення обов'язків на ОСОБА_7.», розпорядження від 14.03.2018 № 47-ВД «Про відрядження», відмічає, що секретар Сумської міської ради ОСОБА_6 (далі - секретар Сумської МР ОСОБА_6) підписав оскаржуване розпорядження у відповідності до вимог чинного законодавства.

Вимогу ОСОБА_1 про стягнення з відповідача не сплачених при звільненні щомісячних премій та разової премії до Дня місцевого самоврядування також вважав необґрунтованою, оскільки згідно ст.ст. 147,151 Кодексу законів про працю України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано такий вид стягнення, як догана. Забороняється впродовж строку дії дисциплінарного стягнення застосовувати до працівника будь-яке заохочення. Крім того, згідно ст.ст. 1, 2, 3-1 Закону України «Про оплату праці» премія не є основною чи додатковою заробітною платою, не є доплатою, яку роботодавець проводить для доведення її рівня до мінімальної заробітної плати, а є заохочувальною виплатою, яка виплачується за особливі досягнення у праці. Враховуючи, вказане, приймаючи до уваги, що за неналежне виконання посадових обов'язків розпорядженням міського голови м. Суми від 13.10.17 позивачу оголошено догану, дана позовна вимога вважає не підлягає задоволенню.

Щодо стягнення моральної шкоди акцентує свою увагу на тому, що позивач повинен обґрунтувати розмір моральної шкоди та подати докази на його підтвердження, а такі докази в матеріалах справи відсутні.

Також зазначив, що міський голова Лисенко О.М. не видавав оскаржуваного розпорядження, позивач працює в окремій юридичний особі - Департаменті інфраструктури міста Сумської міської ради, Сумським міським головою жодним чином не порушено законних прав та інтересів позивача, а тому вимоги позовної заяви є необґрунтованими, незаконними та таким, що не підлягають задоволенню.

Ухвалою суду від 08.05.2018 до участі у розгляді справи було залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Департамент інфраструктури міста Сумської міської ради (а.с.35). Судове засідання 08.05.2018, у зв'язку із залученням третьої особи було відкладено на 05.06.2018.

25.05.2018 позивачка подала до суду відповідь на відзив (а.с.50-55), відповідно до якої зазначила, що звільнення із посади проведено з порушенням норм трудового законодавства. Відповідачем не було запропоновано всі наявні вакантні посади у межах Сумської міської ради, незалежно від того, у якому структурному підрозділі вона працювала, фактично запропоновано лише дві, одна з яких є тимчасова; не вживалися жодні заходи з переведення на іншу вакантну посаду в межах Сумської міської ради при наявності кількох десятків вакантних посад. Відмітила, що припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за приписами Кодексу законів про працю України можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників, а не посади.

Щодо стягнення премій відмітила, що 23.05.2018 Харківським апеляційним адміністративним судом прийнято ухвалу, якою залишено без змін рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12.02.2018 у справі №591/6500/17. Даним рішенням визнано протиправним та скасовано розпорядження міського голови від 13.10.2017 №367-к, яким їй було оголошено догану, а тому просила стягнути з відповідача щомісячну премію за жовтень, листопад, грудень 2017 року та премію з нагоди Дня місцевого самоврядування.

30.05.2018 представником Департаменту інфраструктури міста Сумської міської ради надано заперечення на позовну заяву (а.с.57-60), відповідно до якого представник просив відмовити у задоволенні позову повністю, у зв'язку з необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог. Так, зокрема, у запереченні представник посилався на те, що згідно частини 4 пункту 10 статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» звільнення позивача з її посади є компетенцією міського голови, яким позивачу направлено попередження про звільнення №2764/03.02.02-17 від 22.12.2017 відповідно до вимог статті 49-2 Кодексу законів про працю України, з яким ОСОБА_1 ознайомилася 27.12.2017.

Департаментом інфраструктури міста Сумської міської ради в межах своєї компетенції було вжито всіх можливих заходів щодо працевлаштування ОСОБА_1 та жодним чином не порушено вимоги статті 49-2 Кодексу законів про працю України, оскільки попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 та пропозиції щодо її працевлаштування надавалися. Крім того, згідно п.5 Порядку проведення конкурсу на заміщення вакантних посад державних службовців, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2002р. №169, переведення на рівнозначну або нижчу посаду в одному державному органі, а також просування по службі державних службовців, які зараховані до кадрового резерву чи успішно пройшли стажування у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, може здійснюватися без конкурсного відбору. ОСОБА_1 було запропоновано на вибір вільні вакансії (2 посади), на які не потребувалось проходження конкурсу.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди представник стверджував, що позивачем належними засобами доказування не доведено завдання їй моральної шкоди на суму 10000грн., а тому цю вимогу також вважав необґрунтованою.

В судовому засіданні 05.06.2018 була оголошена перерва до 25.06.2018, зокрема, у зв'язку з витребуванням додаткових доказів у третьої особи, які були надані 14.06.2018 (а.с.77-79).

14.06.2018 від позивачки до суду надійшла уточнена позовна заява (а.с.81-88), у зв'язку з чим ОСОБА_1 остаточно просила:

1) визнати протиправним та скасувати розпорядження міського голови м. Суми від 15.03.2018 №81-к «Про звільнення ОСОБА_1 та виплата компенсації за невикористану відпустку»;

2) негайно поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора департаменту інфраструктури міста - начальника управління житлового господарства з 16 березня 2018 року;

3) стягнути з Департаменту інфраструктури міста Сумської міської ради на користь ОСОБА_1:

- середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 16 березня 2018 року по дату постановлення судом рішення по даній справі,

- щомісячну премію за жовтень 2017 року у розмірі 60 %, за листопад 2017 року у розмірі 35% , за грудень 2017 року у розмірі 65% до суми розміру посадового окладу, надбавок та доплат; разову премію за грудень 2017 року до Дня місцевого самоврядування у розмірі 3500,00 грн., щомісячну премію за січень 2018 року у розмірі 120 % до суми розміру посадового окладу, надбавок та доплат;

- кошти на відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

21.06.2018 представником Департаменту інфраструктури міста Сумської міської ради до суду було подано заперечення на уточнену позовну заяву (а.с.92-96), в якому представник наголосив на тому, що право звільнення заступника директора департаменту - начальника управління житлового господарства департаменту інфраструктури міста Сумської міської ради є компетенцією міського голови відповідно до частини 4 пункту 10 статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Також зазначив, що двомісячний термін перед вивільненням позивача було додержано, а самого позивача правомірно звільнено з посади на підставі п.1 статті 40 Кодексу законів про працю України, оскільки посаду начальника управління житлового господарства Департаменту інфраструктури міста Сумської міської ради було скорочено та виведено зі штатного розпису, а Департаментом вжито всіх можливих заходів щодо працевлаштування ОСОБА_1

В судовому засіданні 25.06.2018, у зв'язку з поданням уточнюючої позовної заяви, позивачем та її представником було заявлено клопотання про залучення до участі у розгляді справи як третю особу секретаря СМР ОСОБА_6 та співвідповідачем Департамент інфраструктури міста Сумської міської ради.

Ухвалою суду від 25.06.2018 клопотання про залучення як співвідповідача було задоволено та залучено Департамент інфраструктури міста Сумської міської ради (далі - відповідач-2, Департамент інфраструктури міста) до участі у розгляді справи співвідповідачем. Клопотання в частині залучення як третю особу секретаря СМР ОСОБА_6 - відмовлено (а.с.103).

Судове засідання 25.06.2018, у зв'язку з залученням Департаменту інфраструктури міста до участі у розгляді справи як співвідповідача та витребуванням у відповідача-2 додаткових доказів, було відкладено на 23.08.2018.

В наступному, в судовому засіданні неодноразово оголошувалась перерва та розгляд справи відкладався, у зв'язку з витребуванням додаткових доказів у справі та у зв'язку з клопотанням позивача (а.с.129-130,157,164).

04.10.2018 в судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позові, уточненій позовній заяві та відповіді на відзив, та просили суд їх задовольнити.

Представники відповідача-1 та відповідача-2 просили відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзивах.

04.10.2018 суд видалився до нарадчої кімнати для прийняття рішення до 05.10.2018. Однак, перебуваючи в нарадчій кімнаті, суд не зміг винести законне і обґрунтоване рішення, у зв'язку з необхідністю з'ясування обставин преміювання позивача за жовтень 2017р. та про що 05.10.2018 була постановлена відповідна ухвала суду.

У зв'язку з необхідністю витребування у відповідача-1 розпорядження про преміювання за жовтень 2017р.в судовому засіданні була оголошена перерва до 08.10.2018.

08.10.2018 в судовому засіданні, проведеному в межах, необхідних для з'ясування обставин щодо преміювання позивача за жовтень 2017 року, позивач, з посиланням на скасування розпорядження Сумського міського голови від 13.10.2017, просила позовні вимоги в цій частині задовольнити. Позиція представників відповідачів в межах, необхідних для з'ясування обставин щодо преміювання позивача за жовтень 2017 року залишилась незмінною - просили відмовити у задоволені позову.

Заслухавши позивача, представників сторін, перевіривши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, з'ясувавши обставини у справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вбачає необхідним позов задовольнити частково, виходячи з наступного.

Щодо позовних вимог про визнати протиправним та скасувати розпорядження міського голови м. Суми від 15.03.2018 №81-к «Про звільнення ОСОБА_1 та виплата компенсації за невикористану відпустку»; поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі проведеного конкурсу була призначена на посаду заступника директора департаменту інфраструктури міста - начальника управління житлового господарства з 02.12.2014 по переведенню з департаменту фінансів, економіки та бюджетних відносин Сумської міської ради з посадовим окладом згідно штатного розпису, що підтверджується копією розпорядження міського голови м. Суми від 20.11.2014 №385-к (а.с.22), копією трудової книжки (а.с.41-44).

ОСОБА_1 попередженням про звільнення від 22.12.2017 №2764/03.02.02-17 (а.с.12) повідомлена, що у зв'язку зі зміною структури Департаменту інфраструктури міста згідно з рішенням Сумської міської ради від 27 вересня 2017 року №2538-МР «Про внесення змін до рішення Сумської міської ради від 27 липня 2016 року №1031-МР «Про затвердження структури апарату та виконавчих органів Сумської міської ради, їх загальної штатної чисельності» (зі змінами) (а.с.20), розпорядженням міського голови від 10.10.2017 №362-к «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 03.10.2016 №371-к «Про затвердження граничної чисельності та штатів апарату та виконавчих органів Сумської міської ради» (а.с.21) посада заступника директора Департаменту інфраструктури міста - начальника управління житлового господарства скорочується і позивач підлягає звільненню відповідно до п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України 28.02.2018.

ОСОБА_1 було запропоновано обійняти посади:

- заступника директора департаменту комунікацій та інформаційної політики, або

- заступника начальника управління з питань праці - начальника відділу з питань праці (тимчасово), або

- начальника управління розвитку житлово-комунального господарства департаменту інфраструктури міста (по конкурсу), або

- начальника управління експлуатації та благоустрою департаменту інфраструктури міста (по конкурсу).

Одночасно в повідомленні ОСОБА_1 було роз'яснено, що відповідно до ст.49-2 Кодексу законів про працю України вона може звернутися за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовуватися самостійно.

Розпорядженням міського голови м. Суми від 15.03.2018 № 81-к за підписом секретаря Сумської МР ОСОБА_6, у зв'язку із реорганізацією та скороченням посади, ОСОБА_1 16 березня 2018 року на підставі п. 1 ст.40 Кодексу законів про працю України була звільнена з посади заступника директора департаменту інфраструктури міста - начальника управління житлового господарства (а.с.11).

Позивач, обґрунтовуючи свою позицію, посилається на те, що секретар Сумської МР ОСОБА_6 перевищив свої повноваження, підписуючи оскаржуване розпорядження.

Однак, вказані доводи суд вважає безпідставними, враховуючи наступне.

Згідно п.п. 7, 10 ч.4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 №280/97-ВР (далі - Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні») міський голова здійснює керівництво апаратом ради та її виконавчого комітету, призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім керівників дошкільних, загальноосвітніх та позашкільних навчальних закладів.

За приписами ч.ч.2,3 ст. 54 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» відділи, управління та інші виконавчі органи ради є підзвітними і підконтрольними раді, яка їх утворила, підпорядкованими її виконавчому комітету, сільському, селищному, міському голові, голові районної у місті ради. Керівники відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради призначаються на посаду і звільняються з посади сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради одноособово, а у випадках, передбачених законом, - за погодженням з відповідними органами виконавчої влади.

В свою чергу приписами статті 53 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що в разі відсутності міського голови його функції здійснює заступник міського голови з питань діяльності виконавчих органів.

Приймаючи до уваги вказане, у зв'язку з перебуванням на листку непрацездатності виконання обов'язків міського голови з виконавчої роботи розпорядженням від 27.02.2018 №69-к було покладено на першого заступника міського голови - Войтенка Володимира Володимировича (далі - ОСОБА_7.) (а.с.30).

В свою чергу виконуючий обов'язки міського голови з виконавчої роботи ОСОБА_7, відбуваючи у службове відрядження своїм розпорядженням від 14.03.2018 №47-ВД «Про відрядження» на час свого відрядження поклав обов'язки міського голови з виконавчої роботи на секретаря Сумської МР ОСОБА_6(а.с.29).

Дійсно, відповідно до п.2 розпорядження міського голови м. Суми від 06.10.2017 №336-р «Про розподіл обов'язків між міським головою, секретарем міської ради, першим заступником міського голови, заступниками міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради та заступником міського голови, керуючим справами виконавчого комітету» було установлено, що у разі відсутності міського голови або неможливості виконання ним повноважень з інших причин обов'язки міського голови з виконавчої роботи здійснює перший заступник міського голови, а у разі відсутності останнього - один із заступників міського голови згідно з розпорядженням міського голови (а.с.89). При цьому, в додатку до даного розпорядження, на які посилається позивач, взагалі відсутні будь-які посилання в повноваженнях як секретаря, так і заступників міського голови щодо наділення права підпису розпоряджень про звільнення з посад.

Разом з тим, частина 2 статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає, що у разі неможливості здійснення своїх повноважень повноваження міського голови здійснює секретар відповідної міської ради.

Враховуючи, вищевикладене, суд приходить до висновку, що секретарем Сумської МР Барановим А.В., під час підписання оскаржуваного розпорядження не було перевищено повноважень, надані йому Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та з урахуванням розпорядження від 14.03.2018 №47-ВД «Про відрядження» (а.с.29) та розпорядженням від 27.02.2018 №69-к.

Разом з тим, суд вважає розпорядження про звільнення позивачки протиправним та таким, що підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування регулює Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 №2493-ІІІ (далі - Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування»), який визначає загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування. За приписами ст. 20 вказаного Закону, крім загальних підстав, служба в органах місцевого самоврядування припиняється за загальними підставами, передбачених Кодексом законів про працю України та на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України. Рішення про припинення служби в органах місцевого самоврядування може бути оскаржено посадовою особою місцевого самоврядування у порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 36 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 (далі - КЗпП України) підставами припинення трудового договору зокрема є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Як встановлено судом, позивач була звільнена у зв'язку з реорганізацією та скороченням посади, на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, відповідно до якої, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Відповідно до частини першої статі 104 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 №435-ІV, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників.

Тобто при реорганізації юридична особа припиняється, але її права та обов'язки в порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи. При цьому до правонаступника переходять обов'язки не тільки в частині майнових прав, а й трудових відносин, в тому числі обов'язок щодо працевлаштування працівника (переведення працівника на іншу роботу).

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.20), рішенням Сумської міської ради від 27 вересня 2017 року №2538-МР «Про внесення змін до рішення Сумської міської ради від 27 липня 2016 року №1031-МР «Про затвердження структури апарату та виконавчих органів Сумської міської ради, їх загальної штатної чисельності» (зі змінами) (а.с.158-160), враховуючи службові записки керівників виконавчих органів ради, з метою вирішення організаційно-технічних питань діяльності окремих виконавчих органів Сумської міської ради, створення умов для раціонального використання матеріальних, фінансових та людських ресурсів, було вирішено змінити з 01.01.2018 структуру Департаменту інфраструктури міста та у п. 2 рішення щодо загальної штатної чисельності апарату та виконавчих органів Сумської міської ради, цифри та символ «743,5» замінено цифрами та символ «753,5».

На виконання вказаного рішення Сумським міським головою 10.10.2017 було винесено розпорядження №362-к «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 03.10.2016 №371-к «Про затвердження граничної чисельності та штатів апарату та виконавчих органів Сумської міської ради» (а.с.21,161-163) в частині зміни структури Департаменту інфраструктури міста.

Вказані вище рішення та розпорядження, враховуючи, що припинення Департаменту інфраструктури міста не відбувалось, свідчать про відсутність юридичного факту щодо реорганізації в розумінні Цивільного кодексу України, що є підставою для звільнення працівника відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури Департаменту інфраструктури міста.

Крім того, за приписами пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе у разі скорочення чисельності або штату працівників, не посади. При цьому, як вбачається з порівняльного аналізу вказаних вище рішень та розпоряджень, штатна чисельність Департаменту інфраструктури міста не змінилась - залишилось 43 одиниці, а штатна чисельність апарату та виконавчих органів Сумської міської ради навіть збільшилась з 743,5 штатних одиниць до 753,5 штатних одиниць. А тому відсутні підстави стверджувати і про скорочення чисельності або штату працівників. Крім того, як встановлено судом та вбачається з пояснень представника відповідача-2, посадових інструкцій, штатного розпису, копій положень про управління (а.с.78-79,120-127,150-154,183-185,194-196,197-200) після зміни структури Департаменту інфраструктури міста посада позивача «заступник директора департаменту - начальник управління», яких до змін було 2 штатні одиниці (а.с.163) була змінена на «начальник управління», посад яких за новою структурою - склало 3 одиниці (а.с.21), та обов'язки, які виконувала позивач за посадою «заступник директора департаменту - начальник управління житлового господарства» були розподілені між новоствореними посадами - начальника управління розвиту житлово-комунального господарства та начальника експлуатації та благоустрою, тобто функціональні обов'язки, які виконувала ОСОБА_1 фактично збереглися.

Також варто відмітити, що зміна внутрішньої (організаційної) структури Департаменту інфраструктури міста, яка фактично відбулась в даному випадку, могла бути підставою для звільнення ОСОБА_1 лише за умови дотримання власником вимог ч.2 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України, відповідно до яких звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Як встановлено судом позивачці було запропоновано лише 4 посади (а.с.12), дві з яких - начальника управління розвиту житлово-комунального господарства та начальника експлуатації та благоустрою були запропоновані по конкурсу, одна посада - заступника начальника управління з питань праці - начальника відділу з питань праці (тимчасово). Таким чином, суд визнає, що позивачу було запропоновано лише одну з 4-х перелічених у попередженні посад - посаду заступника директора департаменту комунікацій та інформаційної політики, оскільки пропонування посади за умови проведення конкурсу або тимчасово відсутнього працівника позивачу, яка працювала на постійній посаді, не може вважатися пропозицією роботи у розумінні вимог КЗпП України, оскільки, зокрема, умова проведення конкурсу не давала гарантії позивачу на працевлаштування, а пропозиція - тимчасово, у будь-якому випадку мала наслідком із плином часу звільнення.

Крім того, як на час попередження про звільнення, так і на момент звільнення позивачки, відповідач мав реальну можливість перевести ОСОБА_1 за її згодою на посади або начальника управління розвиту житлово-комунального господарства або начальника експлуатації та благоустрою без проведення конкурсу, що також дозволяв і п.5 Порядку проведення конкурсу на заміщення вакантних посад державних службовців, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2002р. №169, на який посилався представник відповідача-2, враховуючи, що зміст трудової функції на посаді позивача, яку вона займала раніше, фактично відповідав вказаним новоствореним посадам, як вбачається з пояснень представника відповідача-2 та посадових інструкцій (а.с.120-127,150-154).

Судом також було встановлено, що станом на момент попередження 22.12.2017 та на момент звільнення позивача, у структурі Сумської міської ради, зокрема в Департаменті інфраструктури міста, крім посад начальника управління розвиту житлово-комунального господарства та начальника експлуатації та благоустрою, які відповідач-1 мав запропонувати ОСОБА_1 без умов конкурсу, були вакантні посади заступника директора Департаменту інфраструктури міста, начальника відділу та головного спеціаліста відділу планування та управління комунальним господарством, однак, вказані посади запропоновані позивачці не були. Посилання представників відповідачів на те, що позивач не відповідала кваліфікаційним вимогам до посади заступника директора Департаменту інфраструктури міста, не приймаються до уваги, оскільки у вимогах до посади згідно посадової інструкції заступника директора Департамент інфраструктури міста, серед іншого, зазначено повна вища юридична освіта, адміністративне управління за освітньо-кваліфікаційним рівнем магістра, спеціаліста (а.с.147-149). Приймаючи до уваги, те, що у вимогах до освіти зазначено наявність вищої освіти через кому: «вища юридична освіта, адміністративне управління», а позивач, в тому числі, має вищу освіту за спеціальністю «Державна служба» з кваліфікацією магістра державної служби (а.с.46), відповідач-1, крім іншого повинен був, на переконання суду, запропонувати і дану посаду.

Відповідачі стверджують, що позивач ухилилась від надання згоди на переведення, разом з тим, вказані доводи не підтверджені жодними належними доказами.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем-1 не було запропоновано позивачу всіх вакантних посад, наявних на час попередження про її звільнення та на день її звільнення.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач має неповнолітню дитину, ІНФОРМАЦІЯ_2, з якою проживає та яку виховує одна, що підтверджується поясненнями позивачки, не заперечувалось відповідачами та підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (При народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою) (а.с.47).

За приписами частини третьої статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи та організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Отже, зазначена норма чітко встановлює гарантію обмеження звільнення для одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років та передбачає можливість такого звільнення лише у випадку повної ліквідації підприємства й за умови обов'язкового працевлаштування.

Враховуючи, що ліквідації Департаменту інфраструктури міста не відбувалось, відповідач-1 мав дотриматись гарантій статті 184 КЗпП України, та вжити всіх необхідних заходів щодо виконання своїх обов'язків по працевлаштуванню ОСОБА_1, в тому числі шляхом пропонування посад за відповідною професією чи спеціальністю без проведення конкурсу - начальника управління розвиту житлово-комунального господарства та начальника експлуатації та благоустрою, а тому посилання те, що позивач ухилилась від надання згоди на переведення не приймається до уваги, оскільки дотримання заборони на звільнення таких працівників, та вжиття заходів щодо їх працевлаштування, покладено виключно на роботодавця.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що відповідачем-1 не була дотримана процедура під час звільнення позивачки із займаної посади, свої зобов'язання по працевлаштуванню ОСОБА_1 відповідачем-1 належним чином не виконано, всі вакантні посади їй не пропонувалось, тобто трудові гарантії позивачки, як працівника, в тому числі, які визначені статтею 184 КЗпП України, були суттєво порушені, оскаржуване розпорядження не відповідає критеріям правомірності, визначених ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування розпорядження відповідача-1 від 15.03.2018 №81-к «Про звільнення ОСОБА_1 та виплата компенсації за невикористану відпустку» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи висновок про протиправність оскаржуваного розпорядження, суд, керуючись вимогами частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України, вважає необхідним поновити позивачку на посаді заступника директора Департаменту інфраструктури міста - начальника управління житлового господарства, оскільки саме у такий спосіб можливе відновлення прав ОСОБА_1 на реалізацію свого права на працю та досягаються завдання адміністративного судочинства - відновлення становища, яке існувало до порушення права. При цьому, суд звертає увагу на те, що в даній ситуації діє пряма норма Закону і жодної альтернативи не передбачено. Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України, працівник може бути поновлений лише на попередній посаді. Відтак, позивач підлягає поновленню на посаді заступника директора Департаменту інфраструктури міста - начальника управління житлового господарства.

Відповідно до ч.2 ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі суд одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Умови обчислення середньої заробітної плати визначаються Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100). Так, відповідно до пп. «з» п. 1 даного Порядку №100 він також застосовується при обчисленні середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

П. 3 Порядку №100 встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до п.п. 5,8 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки Департаменту інфраструктури міста про заробітну плату за період березень 2017р. - лютий 20018р. (а.с.63) розмір заробітної плати ОСОБА_1 за два повні останні місяці перед звільненням склав 30651,25грн. (15571,57+15079,68), кількість фактично відпрацьованих у вказаний період робочих днів - 41. Таким чином, розмір середньоденного заробітку - 747,59грн. (30651,25/41).

Відтак, загальна сума заробітної плати за час вимушеного прогулу за період 16.03.2018 по 08.10.2018, що підлягає виплаті на користь позивача, становить 104662,60грн. (140р.д.*747,59рн). При цьому, з вказаної суми слід відрахувати податки, збори та інші обов'язкові платежі, які утримуються із сум доходу, нарахованого на користь фізичної особи.

Відповідно до п.п.2,3 ч.1 ст.371 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплати заробітної плати у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць, що складає 14951,80грн. (747,59*21) підлягають негайному виконанню.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про стягнення Департаменту інфраструктури міста на її користь моральної шкоди, заподіяної звільненням з посади без законної підстави суд зазначає наступне.

В силу статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 №435-ІV, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 цього Кодексу моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В п.п.5,9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, зокрема, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

В позові ОСОБА_1 зазначає, що діями відповідачів, які зокрема полягають у незаконному звільненні їй завдано моральну шкоду, підставою для відшкодування якої вказує факт порушення її прав у сфері трудових відносин, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та що вимагає додаткових зусиль для організації життя позивача. З такими твердженнями суд не може погодитись, оскільки докази, які б підтверджували заподіяння позивачу моральної шкоди у зв'язку зі звільненням, відсутні.

Відповідно до норм ч.1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 77 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В даному випадку факт незаконного звільнення ОСОБА_1 судом встановлено, проте обов'язок доказування факту отримання моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на позивача.

Стверджуючи, що моральну шкоду їй було заподіяно незаконним звільненням, позивачка не надала суду жодних доказів в підтвердження факту заподіяння їй моральної шкоди та причинного зв'язку між діями відповідачів і заподіяною шкодою. Зокрема, суд зазначає, що такими доказами можуть бути документи, які підтверджують погіршення стану здоров'я та звернення у зв'язку з цим до медичних закладів, тощо. Отже, доводи ОСОБА_1 щодо заподіяння їй моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення з посади не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. А відповідно до ч. 2 ст. 74 Кодексу адміністративного судочинства України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Крім того, поновлення порушених прав ОСОБА_1 шляхом скасування оскаржуваного розпорядження про її звільнення з посади, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, на думку суду, є достатньою моральною сатисфакцією для позивача.

Вказаний висновок узгоджується також з позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 04 квітня 2018 року у справі №339/169/16-а (провадження №К/9901/8866/18).

Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що позов в цій частині є необґрунтованим, а тому відсутні підстави в цій частині для його задоволення.

Щодо позовних вимог про стягнення з Департаменту інфраструктури міста на користь ОСОБА_1 щомісячної премії за жовтень 2017 року у розмірі 60 %, за листопад 2017 року у розмірі 35% , за грудень 2017 року у розмірі 65%, за січень 2018 року у розмірі 120 % до суми розміру посадового окладу, надбавок та доплат; разової премії за грудень 2017 року до Дня місцевого самоврядування у розмірі 3500,00 грн., судом встановлено, що 13.10.2017 за порушення, що було виявлено у вересні 2017р. (а.с.70-71) розпорядженням міського голови м. Суми №367-К «Про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності» за неналежне виконання покладених на ОСОБА_1 завдань та функцій, позивачці було оголошено догану (а.с.31).

У зв'язку з існуванням вказаного розпорядження, як вбачається з пояснень представника відповідача-1, під час преміювання керівників Департаменту інфраструктури міста в 2017 році - жовтні, листопаді, грудні та з нагоди Дня місцевого самоврядування ОСОБА_1 не було призначено премію, та у розпорядженнях від 27.11.2017 №392-кс «Про преміювання керівників департаменту інфраструктури міста Сумської міської ради у листопаді 2017 року», від 21.12.2017 №431-кс «Про преміювання керівників департаменту інфраструктури міста Сумської міської ради у грудні 2017 року», від 27.11.2017 №393-кс «Про преміювання керівників департаменту інфраструктури міста Сумської міської ради з нагоди Дня місцевого самоврядування в Україні», від 27.10.2017 №356-кс «Про преміювання керівників департаменту інфраструктури міста Сумської міської ради у жовтні 2017 року» у колонці «Примітка» напроти прізвища ОСОБА_1 зазначено «догана» (а.с.23-28,222-223).

25.01.2018 розпорядженням №22-КС «Про преміювання керівників департаменту інфраструктури міста Сумської міської ради у січні 2018 року» розмір премії ОСОБА_1 було встановлено на рівні 10% до суми розміру посадового окладу, надбавок та доплат (а.с.177).

12.02.2018 рішенням Зарічного районного суду м. Суми у справі №591/6500/17 було визнано протиправним та скасовано розпорядження міського голови м. Суми №367-К «Про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності» (а.с.67-69). Дане рішення постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 23.05.2018 було залишено без змін (а.с.70-71).

Відповідач-1 обґрунтовуючи свою позицію з посиланням на ст.ст. 147, 151 Кодексу законів про працю України та ст.ст. 1,2,3-1 Закону України «Про оплату праці», враховуючи, що премія не є основною чи додатковою заробітною платою, а є заохочувальною виплатою, стверджує про відсутність підстав для преміювання позивача, зокрема, у період з жовтня по грудень 2017рік, у зв'язку з тим, що впродовж строку дії дисциплінарного стягнення забороняється застосовувати до працівника будь-яке заохочення.

Відповідно до ст. 147 КЗпП України, дійсно, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано лише один з таких заходів стягнення: догана або звільнення. Згідно ч.3 ст. 151 КЗпП України протягом строку дії дисциплінарного стягнення заходи заохочення до працівника не застосовуються.

Разом з тим, згідно ст.1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР (далі - Закон України «Про оплату праці»), на які також посилається відповідач-1, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати:

- основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

- додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій;

- інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Системний аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку, що щомісячна премія, яка передбачена системою оплати праці відноситься до додаткової заробітної плати відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про оплату праці» і не є заходом заохочення.

При цьому, суд відмічає, що згідно ч. 3 ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються органом місцевого самоврядування виходячи з умов оплати праці, встановлених для державних службовців відповідних категорій і схем посадових окладів згідно з додатками 48-54 і 57.

Відповідно до пп. «в» пп.1 п.2 та пп.2 п.2 вказаної Постанови, надано право керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці, установлювати:

- надбавку за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи: керівникам структурних підрозділів, їх заступникам, спеціалістам - у розмірі до 50 відсотків посадового окладу з урахуванням надбавки за ранг державного службовця (дипломатичний ранг, класний чин, кваліфікаційний клас, спеціальне звання) та надбавки (винагороди) за вислугу років; керівним працівникам і спеціалістам департаментів, управлінь, відділів, інших структурних підрозділів, які безпосередньо займаються розробленням проектів нормативно-правових актів, проводять експертизу проектів таких актів (якщо положеннями про підрозділи передбачено виконання такої роботи), - у розмірі до 100 відсотків посадового окладу з урахуванням надбавки за ранг державного службовця (дипломатичний ранг, класний чин, кваліфікаційний клас, спеціальне звання) та надбавки (винагороди) за вислугу років. У разі несвоєчасного виконання завдань, погіршення якості роботи і порушення трудової дисципліни зазначена надбавка скасовується або розмір її зменшується;

- здійснювати преміювання працівників відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи, а також до державних і професійних свят у межах коштів, передбачених на преміювання у кошторисі відповідного органу, та економії коштів на оплату праці, а починаючи з 1 січня 2007 р. - у межах фонду преміювання, утвореного у розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Конкретні умови, порядок та розміри преміювання працівників визначаються у положенні про преміювання відповідного органу.

Як вбачається з розпоряджень про преміювання за вказані періоди, преміювання керівників Департаменту було здійснено з урахуванням Положення про матеріальне стимулювання працівників управління (департаменту) інфраструктури міста Сумської міської ради, затвердженого 20.12.2013 начальником управління, що є додатком до колективного договору (а.с.204-207,209-214). Як пояснила представник відповідача-2 в судовому засіданні, даний колективний договір та додатки до нього згідно п.8.3. Колективного договору (а.с.214), діють станом і на сьогодні. Іншого Положенням про матеріальне стимулювання працівників департаменту інфраструктури міста Сумської міської ради відповідачами суду надано не було.

В свою чергу вказане Положення також відокремлює порядок заохочення та порядок преміювання.

Так, відповідно до п.3.1 розділу ІІІ «Заходи заохочення» цього Положення зазначено, що за сумлінну безперервну працю в органах державної влади та місцевого самоврядування не менше ніж 10 років посадовим особам місцевого самоврядування у межах коштів, передбачених на утримання апарату управління може виплачуватись грошова винагорода відповідно до порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2003 №212.

Порядок преміювання зазначено в іншому розділі ІІ «Порядок преміювання за результатами праці» вказаного Положення, відповідно до п.п.2.2,2.3,2.5 якого за особливий внесок у загальні результати роботи, з метою стимулювання зразкового виконання працівниками посадових обов'язків, ініціативного і творчого підходу до вирішення посадових завдань, забезпечення при цьому високого рівня трудової і виконавської дисципліни визначається такий порядок преміювання:

Преміювання працівників здійснюється в межах фонду оплати праці затвердженого на бюджетний рік з урахуванням економії фонду оплати праці затвердженого на бюджетний рік з урахуванням економії фонду оплати праці. Премія нараховується за фактично відпрацьований час, виходячи з середньомісячної заробітної плати (основних виплат).

Виплата премії проводиться щомісячно разом з виплатою заробітної плати за другу половину поточного місяця за наказом начальника управління.

Розмір премії може бути зменшеним або не виплачуватись повністю за несумлінне виконання окремих доручень керівника, окремих пунктів посадових обов'язків, разові порушення трудової дисципліни, порушень правил внутрішнього трудового розпорядку.

Крім вказаного вище Положення про матеріальне стимулювання працівників управління інфраструктури міста Сумської міської ради, на вимогу суду щодо підстав преміювання керівників Департаменту інфраструктури міста, зокрема, позивача, у період з жовтня-грудня 2017р. та у січні 2018р., відповідачами надано Порядок щомісячного преміювання працівників департаменту на 2017 рік, затвердженого наказом директора Департаменту інфраструктури міста за №15-К від 10.02.2017 (а.с.141-146), Порядок щомісячного преміювання працівників департаменту на 2018рік, затвердженого наказом директора Департаменту інфраструктури міста за №7/1-к від 31.01.2018 (а.с.136-140), дія яких поширюється на всіх працівників департаменту, та Порядок щомісячного преміювання працівників апарату та виконавчих органів Сумської міської ради на 2018 рік, затвердженого розпорядженням Сумського міського голови від 16.01.2018 №17-к (а.с.173-176).

Відповідно до Порядків щомісячного преміювання працівників департаменту на 2017р. та 2018 р. (а.с.136-146) премія за результатами роботи за відповідний місяць нараховується працівникам щомісячно. У межах фонду преміювання передбачається виплата базової премії та індивідуального заохочення (п.11). За результатами роботи за відповідний місяць та за ініціативою директора у межах фонду преміювання та економії фонду оплати праці, зокрема, заступникам директора може бути підвищено у випадках, визначених даним порядком (п.14). За рішенням директора працівникам департаменту може зменшуватись розмір премії до 10%, 20%, 30% (п.15) у випадках передбачених п. 15 вказаних Порядків. Також у п.п.16,17 зазначено, що при наявності порушень, премія не виплачується за розрахунковий період, у якому виявлено порушення, працівник, який допустив порушення і притягнутий до дисциплінарної відповідальності, позбавляється премії за той розрахунковий період, в якому було допущено порушення трудової дисципліни.

За приписами п.3 Розділу І та розділів ІІІ вказаних Порядків щомісячного преміювання працівників департаменту та розділу 3 Порядку щомісячного преміювання працівників апарату та виконавчих органів Сумської міської ради щомісячне преміювання, зокрема, заступників директора департаменту здійснюється за розпорядженнями Сумського міського голови за попереднім внесенням відповідного подання директором Департаменту інфраструктури міста та підготовкою проекту розпорядження на преміювання.

При цьому у поданні зазначаються працівники, яким пропонується виплатити премію, та розмір премії кожному, із зазначенням конкретних підстав його встановлення відповідно до основних та додаткових показників преміювання.

Тобто, враховуючи вищевикладене, виплати щомісячної премії чи її позбавлення, зокрема заступників директора департаменту-начальників управлінь, посаду яку займала позивач, регулюється нормами спеціального законодавства та відповідними положеннями про матеріальне стимулювання, у зв'язку з чим доводи представника відповідача-1, з посиланням на норми КЗпП України щодо наявності у ОСОБА_1 догани під час преміювання керівників Департаменту інфраструктури міста не приймається судом до уваги. Тим паче, вказані доводи представника відповідача-1 спростовується винесенням розпорядження від 25.01.2018 №22-КС «Про преміювання керівників департаменту інфраструктури міста Сумської міської ради у січні 2018 року», яким розмір премії ОСОБА_1 все ж було визначено - у розмірі 10% (а.с.177), незважаючи на чинність розпорядження від 13.10.2017 (а.с.31).

У зв'язку з цим, з врахуванням того, що порушення було виявлено у вересні 2017р. (а тому норми Порядку щомісячного преміювання працівників департаменту, які визначають позбавлення премії за той розрахунковий період, в якому було виявлено порушення, на дані відносини (жовтень-грудень 2017р.), не поширюються), суд приходить до висновку, що відповідачі, зокрема, у жовтні-грудні 2017році, повинні були розглянути питання про преміювання ОСОБА_1, без врахування розпорядження від 13.10.2017 №367-К (а.с.31).

Однак, як вбачається з розпоряджень про преміювання за жовтень-грудень 2017р.: від 27.11.2017 №392-кс «Про преміювання керівників департаменту інфраструктури міста Сумської міської ради у листопаді 2017 року», від 21.12.2017 №431-кс "Про преміювання керівників департаменту інфраструктури міста Сумської міської ради у грудні 2017 року», від 27.11.2017 №393-кс «Про преміювання керівників департаменту інфраструктури міста Сумської міської ради з нагоди Дня місцевого самоврядування в Україні», від 27.10.2017 №356-кс «Про преміювання керівників департаменту інфраструктури міста Сумської міської ради у жовтні 2017 року» (а.с.23-28,222-223), питання про преміювання ОСОБА_1 на виконання вищевказаних постанови Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», Положенням про матеріальне стимулювання працівників управління інфраструктури міста Сумської міської ради, затвердженого 20.12.2013 начальником управління, Порядку щомісячного преміювання працівників департаменту на 2017 рік, затвердженого наказом директора Департаменту інфраструктури міста за №15-К від 10.02.2017 взагалі не вирішувалось. Проставлення в колонці «Примітка» напроти прізвища ОСОБА_1 «догана», а в колонці «Розмір премії …» - прочерк, не може розцінюватись як таке вирішення. Будь-яких доказів на спростовування вказаного суду не надано.

Враховуючи, встановлені в судовому засіданні обставини у справі, приймаючи також до уваги, що станом на момент розгляду справи розпорядження Сумського міського голови від 13.10.2017 №367-к (а.с.31) скасоване, суд приходить до висновку, що відповідачами було допущено протиправну бездіяльність, яка полягала у не вирішенні ними питання щодо преміювання позивача за вказані періоди.

Разом з тим, зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб'єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам. Суб'єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб'єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб'єкта владних повноважень виходить за межі завдань адміністративного судочинства. Таким чином, суди не вправі підміняти собою державні органи, компетенція яких чітко регламентована чинним законодавством.

Так, повноваженнями щодо визначення конкретного розміру премії наділений виключно керівник, а тому стягнення судом конкретних розмірів премії є виходом за межі повноважень суду, наданих чинним законодавством при постановленні судових рішень, оскільки суд не може перебирати на себе функцію здійснення визначення конкретних сум розміру премії замість органу, якому надані такі повноваження.

Таким чином, враховуючи, що визначення розміру премії відноситься виключно до компетенції керівника, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача-2 щомісячної премії за жовтень 2017 року у розмірі 60 %, за листопад 2017 року у розмірі 35% , за грудень 2017 року у розмірі 65%, за січень 2018 року у розмірі 120 % до суми розміру посадового окладу, надбавок та доплат; разової премії за грудень 2017 року до Дня місцевого самоврядування у розмірі 3500,00 грн. Разом з тим, враховуючи, що в судовому засіданні було встановлено протиправну бездіяльність відповідачів, яка полягала у не вирішенні питання преміювання ОСОБА_1 за вказані періоди, суд, враховуючи вимоги ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, для повного та ефективного захисту прав позивача, вважає необхідним вийти за межі позовних вимог та зобов'язати відповідачів розглянути питання щодо преміювання заступника директора департаменту інфраструктури міста - начальника управління житлового господарства ОСОБА_1 за жовтень 2017 року, листопад 2017 року, грудень 2017 року, а також з нагоди Дня місцевого самоврядування в 2017 році у відповідності до вимог чинного законодавства, Положення про матеріальне стимулювання працівників департаменту інфраструктури міста Сумської міської ради та з урахуванням висновків суду.

Що стосується позовних вимог про стягнення щомісячної премії за січень 2018році у розмірі 120% до суми розміру посадового окладу, надбавок та доплат за січень, враховуючи, що згідно постанови Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», Положенням про матеріальне стимулювання працівників управління інфраструктури міста Сумської міської ради, затвердженого 20.12.2013 начальником управління, Порядком щомісячного преміювання працівників департаменту на 2018рік, затвердженого наказом директора Департаменту інфраструктури міста за №7/1-к від 31.01.2018 (а.с.136-140), встановлення розміру премії відноситься виключно до компетенції керівника, її розмір визначається залежно від особистого вкладу в загальні результати роботи кожного працівника та виплачується у межах фонду преміювання та економії фонду оплати праці, відповідачами такий розмір - на рівні 10% був визначений розпорядженням від 25.01.2018 №22-КС (а.с.177), дане розпорядження станом на момент розгляду справи не скасоване та є чинним, а суд не може перебирати на себе функцію здійснення визначення конкретних сум розміру премії замість органу, якому надані такі повноваження, у зв'язку з чим суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Керуючись ст.ст. 90, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 255, 295, 297, 371, п.15.5 Розділу VІІ Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (40035, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до Сумського міського голови Лисенка Олександра Миколайовича (40030, м. Суми, пл. Незалежності, 2, ), Департаменту інфраструктури міста Сумської міської ради (40004, м. Суми, вул. Горького, 21, ) про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку, премії та моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Сумського міського голови від 15.03.2018 №81-к "Про звільнення ОСОБА_1 та виплату компенсації за невикористану відпустку".

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора департаменту інфраструктури міста Сумської міської ради - начальника управління житлового господарства.

Стягнути з Департаменту інфраструктури міста Сумської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 104662грн.60коп. (сто чотири тисячі шістсот шістдесят дві грн. 60коп.)

Зобов'язати Департамент інфраструктури міста Сумської міської ради та Сумського міського голову розглянути питання щодо преміювання заступника директора департаменту інфраструктури міста Сумської міської ради - начальника управління житлового господарства ОСОБА_1 за жовтень 2017 року, листопад 2017 року, грудень 2017 року, а також з нагоди Дня місцевого самоврядування в 2017 році у відповідності до вимог чинного законодавства, Положення про матеріальне стимулювання працівників департаменту інфраструктури міста Сумської міської ради та з урахуванням висновків суду.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 14951грн.80коп. (чотирнадцять тисяч дев'ятсот п'ятдесят одна грн. 80коп.).

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 16.10.2018.

Суддя І.Г. Шевченко