Справа № 2040/6576/18
Суддя: Супрун Ю.О.
Дата ухвалення: 2018-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

17 жовтня 2018 р. Справа № 2040/6576/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі Головуючого судді - Супруна Ю.О., розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду м. Харкова адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (код НОМЕР_1, 61081, АДРЕСА_5) до Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова (, 61036, м. Харків, вул. Гольдберівська, буд. 15) про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 (надалі за текстом - ОСОБА_1, позивач) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова (надалі за текстом - Слобожанське ОУПФУ м. Харкова, відповідач), в якому просить суд:

- скасувати рішення Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова від 10.04.2018 року про відмову у призначенні позивачу пенсії у зв'язку з втратою годувальника та зобов'язати Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова повторно розглянути позивача звернення і призначити ОСОБА_1 пенсію, у зв'язку з втратою годувальника - чоловіка позивача ОСОБА_2 відповідно до ст. 37 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", у розмірі 50% пенсії, яка була ОСОБА_2 призначена з урахуванням підземної роботи шахтаря 42 років 6 місяців та з урахуванням Пенсійної реформи 2017 року, відповідно до якої пенсії шахтарям всіх підземних професій були значно збільшені.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що після окупації частини території Донецької області позивач перемістилась до міста Харкова (довідка від 23.11.2015 року № про взяття на облік внутрішнього переміщеної особи) у зв'язку з чим перебуває на обліку в Слобожанському об'єднаному управління Пенсійного фонду України м. Харкова та отримує пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (надалі за текстом- Закон №1058-IV). Позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 (надалі за текстом - ОСОБА_2, чоловік позивача), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, відтак має право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до положень ст.ст. 36-39 Закону № 1058-IV після смерті чоловіка. Позивач звернулася до відповідача із заявою від 15.12.2017 року та іншими документами для переведення на інший вид пенсії по втраті годувальника, натомість відповідач рішенням від 10.04.2018 року відмовив позивачу в переведенні на пенсію по втраті годувальника у зв'язку з відсутністю правових підстав, оскільки не надана довідка, що засвідчувала факт перебування на утриманні померлого годувальника, тобто довідка про реєстрацію місця проживання за однією адресою разом з годувальником на дату його смерті. Відмову відповідача в призначенні пенсії по втраті годувальника позивач вважає протиправною, рішення необґрунтованим, у зв'язку з чим просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач надав до канцелярії суду 03.09.2018 року відзив на позовну заяву, у якому заперечував проти задоволення позовних вимог, виходячи з того, що для призначення пенсії по втраті годувальника потрібно подати документи про підтвердження спільного проживання з годувальником на час його смерті. Проте, до заяви про перехід на пенсію по втраті годувальника позивачем не було надано довідки, що засвідчувала б факт перебування на утриманні померлого годувальника, як визначено Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. № 22-1 «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»», відтак дії відповідача вважає правомірними, рішення управління від 10.04.2018 року є законним і обґрунтованим, а позовні вимоги, такими, що не підлягають задоволенню. (а.с.38-40).

Ухвалою судді Харківського окружного адміністративного суду від 20.08.2018 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу у підготовче засідання.(а.с.2-3)

В судове засідання позивач не прибув, свого представника не направив про дату, час та місце розгляду адміністративної справи повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Проте, позивачем до канцелярії Харківського окружного адміністративного суду 09.10.2018 року за вх.№01-26/52233 було подано заяву про розгляд справи без участі останнього в порядку письмового провадження. (а.с.43)

Представник відповідача, Слобожанське ОУПФУ м. Харкова, в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами адміністративної справи. У відзиві на адміністративний позов поданий 03.09.2018 року представником відповідача, викладено зокрема клопотання, де просив суд розгляд справи здійснювати без участі останнього за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що п. 1 ч. 3 ст. 205 КАС України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі за текстом КАС України) зазначено, що письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України зазначено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З урахуванням положень ст.ст. 4, 229 КАС України суд приходить до висновку про наявність беззаперечних підстав для розгляду адміністративної справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Стаття 6 КАС України встановлює, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

З матеріалів справи вбачається, що згідно довідки від 23.11.2015 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи позивач є особою переміщеною з окупованої території та зареєстрована за адресою : АДРЕСА_4, Горлівка, Калінінський р-н, Донецька область, 84604; фактичне місце проживання: АДРЕСА_5, 61081 від 19.11.2015 року.(а.с.19)

Як вбачається з матеріалів справи, та не заперечувалось відповідачем у відзиві на позов, позивач 15.12.2017 року звернулася до відповідача з заявою про переведення на пенсію по втраті годувальника, відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Рішенням від 10.04.2018 року відповідачем надано відповідь про відмову позивачу в переведенні на пенсію по втраті годувальника, оскільки останнім не надано документ (довідку), що засвідчувала б факт перебування на утриманні померлого годувальника.(а.с.9)

Не погоджуючись з прийнятим відповідачем рішенням позивач звернулась до суду з даним позовом.

Судом встановлено, що позивач (у дівоцтві ОСОБА_1) з 2000 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 від 15.01.2000 року. (а.с.16).

З 23.11.2005 року позивач перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду, як одержувач пенсії, у Слобожанському ОУПФУ м. Харкова та отримує пенсію за віком, розмір якої обчислено відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Згідно копії паспорту позивача місцем реєстрації останнього від 13.10.1993 року, є квартира за адресою: Горлівка, АДРЕСА_3 .(а.с.10-11).

Місцем реєстрації померлого чоловіка позивача - ОСОБА_3, було спочатку адреса: АДРЕСА_4 з 23.05.2001 року по 31.08.2005 року, надалі АДРЕСА_6 з 31.08.2005 року, що підтверджується копією паспорта (а.с.13-14).

Згідно копії свідоцтва про право власності за № 271 від 17.08.1998 року вбачається, що зокрема позивачу належить на праві приватної власності квартира за адресою: Горлівка, АДРЕСА_3.(а.с.17).

Померлий ОСОБА_2, працював з 29.10.1960 року на різних посадах у шахті ім. К.А. Румянцева виробничого об'єднання Артемвугілля та після оформлення пенсії у 1993 році був переведений на посаду підземного електрослюсаря і продовжував працювати до моменту звільнення за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію на підставі ст. 38 КзПП України з 16.02.2006 року, що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_2. (а.с.23-27).

Відповідно до змісту пояснень сусідів, а саме: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, від 02.06.2018 року та акту № 69 Голови СП «Румянцева» ОСОБА_7, від 02.02.2018 року підтверджуються обставини про спільне місця проживання позивача разом з померлим ОСОБА_2, за однією адресою: АДРЕСА_7, доказів зворотного відповідачем не надано. (а.с.28-30).

Згідно з копії довідки за № 170 від 11.02.2015 року ОСОБА_2, знаходився на стаціонарному лікуванні у відділенні № 4 КЛПЗ «Міської психоневрологічної лікарні м. Горлівка» з 07.07.2014 року по 27.07.2014 року, з 01.10.2014 року по 18.11.2014 року, з 05.12.2014 року по 29.01.2015 року.(а.с.20).

Чоловік позивача ОСОБА_2, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3, складено відповідний актовий запис № 33.

Копією довідки про причину смерті ОСОБА_2, (до форми № 106/о за № 340, видається для поховання) вбачається, що причиною смерті слугувала механічна асфіксія від здавлення органів шиї петлею - повішення. (а.с.21).

Оцінивши за правилами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

У силу вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За змістом частини першої статті 9 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника. Згідно ч. 1 ст. 10 Закону № 1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Статтею 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначені умови призначення пенсії у зв'язку з втратою годувальника, за яких пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, що були на його утриманні, незалежно від тривалості страхового стажу в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону. Члени сім'ї, які вважаються непрацездатними і утриманцями, визначаються відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

За змістом пункту 1 частини другої статті 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" непрацездатними членами сім'ї вважаються: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону. Відтак позивач, як дружина померлого годувальника, досягла пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", що не заперечувалось учасниками справи, а отже має право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника.

Згідно з частиною третьою статті 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" до членів сім'ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім'ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв'язку з втратою годувальника.

З огляду на положення статті 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" позивач у зв'язку з втратою годувальника має право на даний вид пенсії, оскільки є непрацездатним членом сім'ї померлого годувальника, для якої його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, адже зі слів позивача розмір пенсії померлого годувальника був більшим у три рази розміру пенсії позивача.

Статтею 37 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначений розмір пенсії у зв'язку з втратою годувальника, згідно якої пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім'ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника. Згідно статті 38 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається членам сім'ї, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, - довічно.

За змістом частини третьої статті 45 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та абзацу п'ятого пункту 2.3. Постанови правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 "Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у випадку переведення пенсії позивача на пенсію у зв'язку з втратою годувальника заробіток для розрахунку пенсії визначається за документами, що є в пенсійній справі померлого годувальника.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Законом, що відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій є Закон України «Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення" право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні.

За правилами пункту б частини третьої статті 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення" непрацездатними членами сім'ї вважаються батько, мати, дружина, чоловік, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до статті 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення" члени сім'ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім'ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію.

Аналогічні норми містяться й у Законі № 1058-IV, а саме, пункт 1 частини другої статті 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", де зазначено, що непрацездатними членами сім'ї вважаються чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Відповідно до частини третьої статті 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" до членів сім'ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім'ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв'язку з втратою годувальника.

Судом встановлено, що з грудня 2016 року довідка за Формою № 3 (про склад сім'ї), що раніше видавалася житлово-експлуатаційними організаціями, втратила чинність на підставі постанови КМ України від 23.11.2016 № 861 «Про внесення змін до постанов Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 № 470 і Кабінету Міністрів України від 29 січня 2003 № 117», якою внесені зміни до постанови Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 № 470 та виключено форму № 3 з переліку документів.

Крім того, судом встановлено, що Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV не передбачено випадків, коли видаються довідки про місце проживання разом з померлим годувальником за однією адресою. Більше того, постановою КМ України від 02.03.2016 № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» не передбачено форму довідки про місце проживання разом з померлим годувальником за однією адресою. Відтак зазначені обставини унеможливлюють реалізацію позивачем прав щодо пенсійного забезпечення у встановленому Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" порядку, що є порушенням статті 46 Конституції України.

Суд дійшов висновку, що норма підзаконного нормативно-правового акту, а саме пункт 2.11. Постанови правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, не узгоджується з нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", які визначають умови призначення пенсії у зв'язку з втратою годувальника та мають вищу юридичну силу відносно норм підзаконного нормативно-правового акта, що закріплено в статті 92 Конституції України.

Таким чином, суд вважає, що інших доказів які б могли підтвердити вказані обставини ніж ті які знаходяться в матеріалах справи позивач фізично отримати не мала змоги, з підстав відсутності компетентних органів за місцем її проживання, які б могли таку довідку видати, у зв'язку з проведенням бойових дій, а інші докази в сукупності свідчать про перебування позивача на утриманні померлого ОСОБА_2.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається з дня, що настає за днем смерті годувальника, якщо звернення про призначення такого виду пенсії надійшло протягом 12 місяців з дня смерті годувальника.

У зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що відповідачем протиправно відмовлено позивачу у задоволенні заяви про переведення її з одного виду пенсії на інший.

Враховуючи викладене, оскільки відповідач не виконав свого обов'язку щодо призначення позивачу пенсії у зв'язку з втратою годувальника, суд вважає, що наявні підстави для зобов'язання суб'єкта владних повноважень вчинити ці дії з дня виникнення у позивача права на призначення пенсії, тобто з дня звернення із відповідною заявою - 15.12.2017 року.

За наведених обставин, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що доводи позивача є обґрунтованими.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України зазначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Судова влада реалізується шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур (частина перша статті 124 Конституції України, частина друга статті 1 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"). Суд є конституційно визначеним державним інститутом, який правомочний захищати права і свободи людини і громадянина, завданням якого є здійснення правосуддя, забезпечення права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України (стаття 55, розділ VIII Конституції України, стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"). Судовий захист вважається найбільш дієвою гарантією відновлення порушених прав і свобод людини і громадянина.

Наведені та інші положення КАС України дають підстави стверджувати, що в адміністративному судочинстві діє презумпція неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, який зобов'язаний в порядку судової процедури, визначеної законом, довести суду правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності. Отже, адміністративне судочинство - це специфічний вид судочинства, де твердження особи про порушення прав вважаються правомірними, поки владний суб'єкт не доведе перед судом протилежне. Правомірні твердження про порушення прав і свобод підлягають в першу чергу негайному захисту.

Таким чином з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача суд приходить до висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог з викладенням їх у наступному вигляді, а саме:

Скасувати рішення Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова (, 61036, м. Харків, вул. Гольдберівська, буд. 15) від 10.04.2018 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 (код НОМЕР_1, 61081, АДРЕСА_5) пенсії у зв'язку з втратою годувальника

Зобов'язати Слобожанське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова (, 61036, м. Харків, вул. Гольдберівська, буд. 15) призначити та виплачувати ОСОБА_1 (код НОМЕР_1, 61081, АДРЕСА_5) з 15.12.2017 року пенсію, у зв'язку з втратою годувальника - чоловіка позивача ОСОБА_2 відповідно до ст. 37 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", у розмірі 50% пенсії, яка була ОСОБА_2 призначена з урахуванням підземної роботи шахтаря 42 років 6 місяців та з урахуванням Пенсійної реформи 2017 року, відповідно до якої пенсії шахтарям всіх підземних професій були значно збільшені.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довів правомірності своїх дій та прийняття рішення від 10.04.2018 року.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (частина 1 статті 143 КАС України).

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 139, 241, 243, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (код НОМЕР_1, 61081, АДРЕСА_5) до Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова (, 61036, м. Харків, вул. Гольдберівська, буд. 15) про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Скасувати рішення Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова (, 61036, м. Харків, вул. Гольдберівська, буд. 15) від 10.04.2018 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 (код НОМЕР_1, 61081, АДРЕСА_5) пенсії у зв'язку з втратою годувальника

Зобов'язати Слобожанське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова (, 61036, м. Харків, вул. Гольдберівська, буд. 15) призначити та виплачувати ОСОБА_1 (код НОМЕР_1, 61081, АДРЕСА_5) з 15.12.2017 року пенсію, у зв'язку з втратою годувальника - чоловіка позивача ОСОБА_2 відповідно до ст. 37 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", у розмірі 50% пенсії, яка була ОСОБА_2 призначена з урахуванням підземної роботи шахтаря 42 років 6 місяців та з урахуванням Пенсійної реформи 2017 року, відповідно до якої пенсії шахтарям всіх підземних професій були значно збільшені.

В іншій частині - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (код НОМЕР_1, 61081, АДРЕСА_5) сплачену суму судового збору в розмірі 352 (триста п'ятдесят дві) гривні 40 копійок, за рахунок бюджетних асигнувань Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова (, 61036, м. Харків, вул. Гольдберівська, буд. 15).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Текст рішення виготовлено 17 жовтня 2018 року.

Суддя Ю.О. Супрун