Справа № 804/1840/18
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2018-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 жовтня 2018 року Справа № 804/1840/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Захарчук Борисенко Н.В.,
при секретарі Музиці Я.І.,
представника позивача ОСОБА_2,
представника відповідача ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Донецькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_4 поліція України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Донецькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_4 поліція України, в якому позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати Наказ ГУ МВС України в Донецькій області від 31.07.2014 №300 о/с;
- поновити позивача на службі у поліції та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу;
- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 на роботі та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, у порушення приписів Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, та Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, якими, серед іншого, передбачено порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, та накладення на працівників органів внутрішніх справ дисциплінарних стягнень, позбавлено ОСОБА_1 права надати письмові пояснення, котрі необхідні для зясування усіх обставин вчиненого ним дисциплінарного проступку. Також, позивач зазначає, що Наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 28.07.2014р. №1396 не доведено до його відома, та не вручено під підпис.
Ухвалою від 26 липня 2018 року замінено відповідача у справі №804/1840/18 Головне управління ОСОБА_4 поліції в Донецькій області на Головне управління Міністерства внутрішніх справ в Донецькій області.
Позивач та представник позивача у судове засідання зявились, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Відповідачем також надано відзив проти позову, в якому зазначено, що позивач відмовився прибути до м. Маріуполь за усним наказом керівництва для подальшого проходження служби в ОВС Маріупольського оперативного округу. Так, відповідач вказує, що ГУМВС України здійснено розміщення на офіційному веб-сайті МВС України в Донецькій області інформації щодо переміщення установи до м. Маріуполь. Одночасно відповідачем зазначалось, що інші працівники органів внутрішніх справ будуть розташовані в органах та підрозділах внутрішніх справ області для здійснення службової діяльності з дотримання законності та охорони громадського порядку в регіоні. Ця інформація, а також, звернення колегії МВС України до особового складу ОВС Донецької та Луганської областей щодо визначення кожного працівника міліції з територіальним органом, в якому він бажає проходити подальшу службу, у випадку неможливості прибуття до м. Маріуполь, була поширена по телебаченню і більш ніж 100 виданнями та Інтернет сайтами. Також, відповідач вказує на те, що службове розслідування за вищезазначеним фактом проводилось у складний час, в умовах проведення АТО, перебоїв поштового звязку, проведення масштабної передислокації та ротації особового складу Донецької міліції, однак, при проведенні службового розслідування відносно позивача вимоги чинного законодавства були дотримані. Таким чином, відповідач вказує на небажання позивача проходити службу, його нещирість, визнання пріоритету особистого інтересу над державним та службовим. Крім того, відповідач зазначає на неможливість поновлення позивача на займаній посаді через проведення процедури ліквідації органів внутрішніх справ України.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_4 поліція України у судове засідання уповноваженого представника не направила, про причини неприбуття суд не повідомила.
Дослідивши матеріали, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини справи.
ОСОБА_1 у період з 01.02.2014 року по 31.07.2014 року проходив службу в органах внутрішніх справ уГірницькому районному відділі Макіївського МВ ГУ МВС України в Донецькій області на посаді слідчого відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку слідчого відділу Гірницького районного відділу Макіївського міського управління ГУ МВС України в Донецькій області.
Наказом ГУ МВС України в Донецькій області від 28.07.2014 року №1396 «Про порушення службової дисципліни окремими працівниками ОВС Донецького, Макіївського МУ, ВК та ПС УКЗ ГУМВС в області, Єнакіївського, Торезького, Харцизького МВ, відділу швидкого реагування «Сокіл», УБОЗ СБСМ «Грифон», ЛВ в аеропорту Донецьк ГУМВС області та покарання винних» на підставі порушення вимог ст. 10 Закону України «Про міліцію», ст. 7, 8 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, порушення присяги працівника органів внутрішніх справ України, пп. 1.2, 2.2, 4.1 (розділ ІІІ) Правил поведінки та професійної етики осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України, що виразилось у відмові прибути у важкий для країни час до м. Маріуполя, за усним наказом керівництва ГУМВС в області для подальшого проходження служби в ОВС Маріупольського оперативного округу, наказано звільнити, у тому числі, слідчого відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку слідчого відділу Гірницького районного відділу Макіївського міського управління ГУ МВС України в Донецькій області ОСОБА_1.
Наказом ГУ МВС України в Донецькій області від 31.07.2014 року №300 о/с на підставі наказу ГУ МВС України в Донецькій області від 28.07.2014 року №1396, позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас за п.64 «є» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за порушення дисципліни) з 31 липня 2014 року.
Підставою звільнення позивача із займаної посади слугувало невиконання ним усного наказу начальника Макіївського МУ ГУМВС України в Донецькій області щодо прибуття до місця тимчасової дислокації для подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ.
Вказані обставини встановлені висновком службового розслідування за фактом порушення моральних норм, службової дисципліни окремими працівниками ОВС Донецького, Макіївського МУ, ВК та ПС УКЗ ГУМВС України в Донецькій області, Єнакіївського, Торезького, Харцизького МВ, відділу швидкого реагування Сокіл, УБОЗ СБСМ Грифон, ЛВ в аеропорту Донецьк ГУМВС області, в якому зазначено, що керівництвом ГУМВС України в Донецькій області було надано усний наказ всім працівникам зазначений ОСОБА_5 в області прибути до міста Маріуполя для подальшого проходження служби в ОВС Маріупольського оперативного округа. Деякі працівники, зокрема, слідчий відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку слідчого відділу Гірницького районного відділу Макіївського міського управління ГУ МВС України в Донецькій області ОСОБА_1, грубо порушуючи вимоги ст. 10 Закону України Про міліцію, ст.ст. 7, 8 Дисциплінарного статуту ОВС України, п.п. 1.2, 2.2, 4.1 Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, затверджених наказом МВС України № 155-2012 р., в частині обовязкового дотримання чинного законодавства України, дотримання службової дисципліни, не прибув для подальшого проходження служби до іншого місця служби у важкий для країни час, на службу не війшов. Тим самим ОСОБА_1 не сприяв керівництву ГУМВС в Донецькій області у зміцненні в підрозділах службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку, не став прикладом у дотриманні дисципліни, бездоганному виконанні вимог статуту, норм моралі, професійної та службової етики. Будь-які відомості, документи, які б підтверджували законність та поважність причин відсутності позивача на службі, відсутні.
Як зазначив позивач у позовній заяві, у липні 2014 року почався захват адмінбудівлі районного відділу Макіївського міського управління ГУ МВС України в Донецькій області. Тому, у зв'язку із складною ситуацією, що постала перед позивачем, а також українським народом, він не мав змоги прийти на службу у звязку із подіями,що відбувались і продовжують відбуватись на українській території. Поставши перед нетиповою для мирного часу ситуацією, та не знайшовши захисту від керівництва, позивач, з метою порятунку своєї родини, переїхав до Дніпропетровської області та отримав довідку переселенця. Щодо подальшого проходження служби,позивач сподівався, що з ним зв'яжеться керівництво або відділ кадрів. Про звільнення зі служби дізнався через адвокатські запити.
Тобто, факт залишення місця несення служби, та неприбуття до нового місця дислокації для несення служби, позивачем не заперечується.
Позивач не погоджується із наказом відповідача від 31.07.2014 №300 о/с та вважає, що спірним наказом порушуються його права, свободи та інтереси, у звязку з чим звернувся до суду із даним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обовязки регулюється Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-XII Про міліцію, в редакції чинній на момент виникнення правовідносин, Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV (далі Дисциплінарний статут) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі Положення).
Визначення службової дисципліни міститься у статті 1 Дисциплінарного статуту та означає дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів МВС підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги.
Відповідно до статті 4 Дисциплінарного статуту наказ є формою реалізації службових повноважень особи начальницького складу, згідно з якими визначаються мета і предмет завдання, строк його виконання та відповідальна особа, якій належить його виконати. Накази можуть даватись як в усній, так і в письмовій формі. У разі одержання наказу від старшого прямого начальника підлеглий зобовязаний виконати його та повідомити про це свого безпосереднього начальника.
Отже, наказ це правовий акт, виданий з метою вирішення основних і оперативних завдань органів виконавчої влади його керівником, що діє на основі єдиноначальності, містить вимогу необхідності вчинення будь-якої дії або утримання від неї конкретним виконавцем (конкретними виконавцями).
За змістом статті 7 Дисциплінарного статуту службова дисципліна базується на високій свідомості та зобовязує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги, статутів і наказів начальників; дотримуватися норм професійної та службової етики; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку тощо.
Відповідно до пункту 2.2. Розділу ІІ Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, затвердженого Наказом МВС України від 22.02.2012р. №155 дотримання норм поведінки, установлених цими Правилами, є моральним обов'язком кожного працівника органів внутрішніх справ незалежно від займаної посади та спеціального звання.
Пунктом 1.1 Розділу ІІІ означених Правил передбачено, що кожен громадянин України, який вступає на службу до органів внутрішніх справ, добровільно покладає на себе обов'язок служіння Українському народові й захисту свободи, демократії, законності та правопорядку. Професійний обов'язок працівника полягає в безумовному виконанні закріплених Присягою, законами та професійно-етичними нормами завдань щодо забезпечення надійного захисту правопорядку, законності, громадської безпеки (п.2.2 Розділу ІІІ Правил).
Працівник органів внутрішніх справ, керуючись Присягою, відповідно до службового обов'язку, дотримуючись професійних честі і гідності, бере на себе такі моральні зобов'язання: визнавати пріоритет державних і службових інтересів над особистими у своїй діяльності; бути прикладом безумовного дотримання вимог законів та службової дисципліни в професійній діяльності та приватному житті, залишатися за будь-яких обставин чесним і непідкупним, відданим інтересам служби; виявляти твердість і непримиренність у боротьбі зі злочинцями, застосовуючи для досягнення поставленої мети виключно законні і високоморальні принципи (п.4.1. Розділу ІV Правил).
Працівник органів внутрішніх справ повинен неухильно дотримуватися вимог Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, затвердженого Наказом МВС України від 22.02.2012р. №155. Працівник, який порушує принципи і норми професійної етики, втрачає добре ім'я і честь, дискредитує свій підрозділ і органи внутрішніх справ, позбавляється морального права на повагу, підтримку і довіру з боку громадян, колег і товаришів по службі (п.7.8. Розділу VІІ Правил).
Види дисциплінарних стягнень за порушення службової дисципліни наведені в статті 12 Дисциплінарного статуту, найсуворішим з яких є звільнення з органів внутрішніх справ, що застосовується як крайній захід дисциплінарного впливу.
Порядок накладення дисциплінарних стягнень на осіб рядового і начальницького складу врегульовано статтею 14 Дисциплінарного статуту.
Зокрема, з метою зясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць. Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення. Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органів внутрішніх справ. Зміст наказу доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі звільнення з посади або звільнення з органів внутрішніх справ особі рядового або начальницького складу видається витяг з наказу. При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обовязків, рівень кваліфікації тощо. Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.
З матеріалів справи видно, що обставини, які встановлені службовим розслідуванням, доведені доказами.
Так, починаючи з 14 серпня 2010 року позивач проходив службу в органах внутрішніх справ, та з 01 лютого 2014 року обіймав посаду слідчого відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку слідчого відділу Гірницького районного відділу Макіївського міського управління ГУ МВС України в Донецькій області.
Після захоплення міста Макіївки незаконними озброєними формуваннями самопроголошеної ДНР тимчасовим місцем дислокації ГУМВС України у Донецькій області було визначено місто Маріуполь Донецької області.
З матеріалів справи вбачається, що 04 липня 2014 року на офіційному веб-сайті МВС України (mvs.gov.ua) було розміщено звернення Міністерства внутрішніх справ України до особового складу органів і підрозділів внутрішніх справ Донеччини та Луганщини, відповідно до якого всі працівники органів та підрозділів внутрішніх справ ГУМВС України у Донецькій області були зобов'язані прибути до міста Маріуполь Донецької області. Зазначений наказ був обумовлений неможливістю подальшого виконання своїх обовязків працівниками міліції, у тому числі і Макіївського МУ ГУМВС України в Донецькій області та підлеглих його підрозділів на тимчасово окупованій території.
Враховуючи факт неприбуття до місця тимчасової дислокації деяких працівників органів внутрішніх справ в тому числі позивача, 28 липня 2014 року наказом ГУМВС України у Донецькій області було призначено службове розслідування за фактом невиходу на службу окремих співробітників міліції.
Підставою звільнення позивача із займаної посади слугував висновок службового розслідування, затверджений 28 липня 2014 року начальником ГУМВС України в Донецькій області, в якому встановлено грубе порушення позивачем службової дисципліни, яке полягає в ігноруванні вимог наказу МВС України, що зумовлено неприбуттям на службу без поважних причин під час проведення АТО та ігноруванні вимог керівництва щодо належного виконання службових обов'язків.
За таких обставин, суд вважає, що висновки службового розслідування відповідають фактичним обставинам справи, а дії позивача не відповідають вимогам статті 10 Закону України Про міліцію, в якій визначені основні обов'язки міліції.
При цьому, судом відхиляються посилання позивача на те, що Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області порушено порядок проведення службового розслідування, оскільки при здійсненні службового розслідування щодо звільнення позивача обєктивно не було можливості виконати у повному обсязі процедуру проведення такого розслідування, оскільки місцезнаходження позивача було невідоме; в умовах проведення АТО на території Донецької та Луганської областей, та з огляду на відсутність поштового зв'язку, проведення бойових дій, масовим порушенням окремими працівниками ОВС дисципліни.
З тексту присяги працівника внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1991 року № 382, вбачається, що кожний працівник органів внутрішніх справ України, який склав таку присягу, вступаючи на службу до органів внутрішніх справ України: поклявся завжди залишатися відданим народові України, суворо дотримуватися її Конституції та чинного законодавства, бути гуманним, чесним, сумлінним і дисциплінованим працівником, зберігати державну і службову таємницю; присягнув з високою відповідальністю виконувати свій службовий обов'язок, вимоги статутів і наказів, постійно вдосконалювати професійну майстерність та підвищувати рівень культури, всіляко сприяти зміцненню авторитету органів внутрішніх справ, поклявся мужньо і рішуче, не шкодуючи своїх сил і життя, боротися із злочинністю, захищати від протиправних посягань життя, здоров'я, права й свободи громадян, державний устрій і громадський порядок.
Водночас, позивач, перебуваючи на високій посаді правоохоронного органу, фактично ухилився від виконання службових обов'язків, грубо порушив службову дисципліну, та присягу працівника ОВС, а тому, на думку суду, правомірно був притягнутий до дисциплінарної відповідальності з накладенням такого виду дисциплінарного стягнення як звільнення з органів внутрішніх справ.
Визначення дисциплінарного проступку міститься в статті 2 Дисциплінарного статуту та означає невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.
Слід також зауважити, що МВС України було дещо порушено порядок проведення службового розслідування відносно позивача (з наказом про звільнення у встановлений спосіб ознайомлено не було), однак суд дійшов висновку про несумісність вчинення позивачем протиправного діяння з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Вчинення такого діяння суперечить змісту Присяги працівників внутрішніх справ, оскільки підриває довіру громадян як до працівників міліції, так і до органів внутрішніх справ в цілому, принижує їх авторитет.
Аналіз наведених обставин дає підстави для висновку, що своїми діями, які знайшли відображення у висновку службового розслідування, позивачем порушено Присягу працівника внутрішніх справ України, що робить неможливим його подальшу службу в органах внутрішніх справ.
Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що при виданні спірного наказу від 31.07.2014року №300 о/с щодо звільнення з органів внутрішніх справ за пунктом 64 є Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за порушення дисципліни), Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області враховано усі обставини, котрі мали значення при вирішенні питання щодо звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ відповідно до п.64 є Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за порушення дисципліни).
Оскільки судом не встановлено законодавчо передбачених підстав для визнання незаконним звільнення позивача, вимоги щодо поновлення ОСОБА_1 на службі у поліції та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, також задоволенню не підлягають.
Частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідачем при розгляді справи було доведено правомірність оскаржуваного рішення, у звязку з чим адміністративний позов задоволенню не підлягає.
Відповідно до положень 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати стягненню не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 12 жовтня 2018 року.

Суддя ОСОБА_6