Справа № 0440/6554/18
Суддя: Сидоренко Дмитро Володимирович
Дата ухвалення: 2018-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2018 року Справа № 0440/6554/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
Обставини справи: ОСОБА_2 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просить:
- визнати протиправним розпорядження Управління Пенсійного фонду України в Петриківському районі Дніпропетровської області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 25.05.2015 року щодо закриття пенсійної справи до з'ясування в зв'язку з виїздом громадянина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (рнокпп НОМЕР_1);
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати пенсійних виплат громадянину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (рнокпп НОМЕР_1), за минулий час, а саме за період з 01.05.2015 року по 01.08.2018 року;
- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити нарахування та виплату громадянину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (рнокпп НОМЕР_1), належної йому пенсії за минулий час, а саме з моменту припинення її виплати, тобто з 01.05.2015 року по 01.08.2018 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він отримує пенсію за віком на пільгових умовах та є внутрішньо переміщеною особою, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. Позивач регулярно отримував пенсійні виплати в Управлінні Пенсійного фонду України в Петриківському районі Дніпропетровської області, але з 01.05.2015 року без повідомлення причин припинено виплату пенсії, рішення про припинення виплати пенсії позивачем отримано не було. З 12.04.2018 року позивача було взято на облік внутрішньо переміщених осіб Управління соціальної політики КМР. Не зважаючи на звернення позивача 13.04.2018 року із заявою про запит пенсійної справи та взяття на облік за новим місцем проживання, відповідач взяв на облік пенсійну справу з 01.05.2015 року, але відновив поточні пенсійні виплати, на які має право позивач лише з 01.08.2018 року. Проте, позивач зауважує, що з 01.05.2015р. по 01.08.2018р. (включно), відповідач не здійснював йому виплату пенсії. ОСОБА_2 вважає допущену відповідачем бездіяльність у вигляді невиплати пенсійних виплат, за минулий час, за період з 01.05.2015 року по 01.08.2018 року протиправною та такою, що порушують його конституційні права, тому звернувся з даним позовом до суду.
Ухвалою суду від 03.09.2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.
21.09.2018 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що про безпідставність заявлених ОСОБА_2 позовних вимог. Так, відповідач вважає, що пенсійним органом правомірно призупинено з 01.05.2015р. виплату позивачу пенсії, оскільки згідно розпорядження від 07.05.2015 року позивач знятий з обліку та закрита пенсійна справа до з'ясування, у зв'язку з виїздом до м.Жданівка, Донецької області. Позивач перебуває на обліку у Головному управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області як пенсіонер за віком з 01.04.2018 року, як внутрішньо переміщена особа, протокол засідання комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 10.05.2018 року №92. На підставі рішення засідання комісії КМР від 10.05.2018 року №92 пенсійні виплати відновлено, виплата пенсії розпочата з 01.08.2018 року. Окрім того, зазначено , що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного КМУ ("відкладена" доплата). Відповідачем проведений розрахунок такої доплати який здійснений з урахуванням строків статті 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" за період від часу припинення виплати пенсії, до дати "поточної" доплати. Доплата обліковується окремо та виплачується в окремому порядку. Вказано, що на теперішній час відсутній порядок ("відкладена" доплата) визначений КМУ.
08.10.2018 року від позивача надійшла відповідь на позов, в якій зазначено, що відповідачем у відзиві взагалі не наведено жодного пояснення (заперечення) чи аргументу на користь законності розпорядження та припинення пенсійних виплат. На думку позивача, відповідач припинив виплату належної йому пенсії, поновило фактичну виплату поточної пенсії з 01.08.2018 року та не здійснило виплату пенсії за минулий час в порушення норм матеріального закону, а тому заперечення відповідача не заслуговують на увагу та не доказують правомірності дій та бездіяльності управління.
В судове засідання сторони по справі не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
26.06.2018 року від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.
Відповідно до п.9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не зявилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
За таких обставин та керуючись приписами ч.9 ст.205 КАС України суд вважає за можливе розглянути справу по суті в порядку письмового провадження та на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказах. На підставі приписів ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін у порядку письмового провадження.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд,-
11.09.2014 року ОСОБА_2 звернувся до управління Пенсійного фонду України в Петриківському районі із заявою про взяття на облік в зв'язку з переїздом до Петриківського районі Дніпропетровської області.
Розпорядженням управління Пенсійного фонду України в Петриківському районі Дніпропетровської області від 07.05.2015 року ОСОБА_2 знято з обліку в зв'язку із виїздом до м.Жданівки, Донецької області.
13.04.2018 року ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (Кам'янського відділу обслуговування громадян) із заявою, в якій просив запросити пенсійну справу з смт.Петриківка де він перебував на обліку.
Розпорядженням від 08.05.2018 року ОСОБА_2 знято з обліку та припинено виплату пенсії в зв'язку з виїздом до м. Кам'янського, згідно запиту №102/12 від 17.04.2018 року.
Відповідно до Протоколу №2 засідання міської комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам КМР від 10.05.2018 року, вирішено ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 поновити виплату пенсії з моменту її припинення згідно чинного законодавства.
Пенсійним органом повідомлено позивача, що пенсійні виплати відновлено, виплата пенсії розпочата з 01.08.2018 року.
Не погоджуючись із розпорядженням від 07.05.2015р. щодо закриття пенсійної справи, бездіяльністю допущеною пенсійним органом бездіяльністю у вигляді не виплати йому пенсії у період з 01.05.2015р. по 01.08.2018р., ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає таке.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Статтею 8 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Згідно з ч.1 ст.4 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
У відповідності до ч.3 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування - виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Статтею 5 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Відповідно до статті 7 Закону України від 20.10.2014 № 1706-VII Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб (далі Закон України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб) для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.
Закон України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування №1058-VI від 09.07.2003р. (далі - Закон України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування) або інший закон з питань пенсійного забезпечення не передбачає будь-яких підстав призупинення виплати пенсій, є тільки підстави припинення виплати відповідно до статті 49 цього Закону, але жоден з таких випадків управлінням не застосований та не доведений.
Так, частиною першою статті 49 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування визначено виключний перелік підстав для припинення виплати пенсії.
Виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:
- якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
- у разі смерті пенсіонера;
- у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
- в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини 2 ст. 49 зазначеного Закону України поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.
Отже, в статті 49 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування відсутня така підстава "до з'ясування в зв'язку з виїздом", як зазначено в листі від 10.08.2018р. №761/03-10/26.
Конституційний Суд України у рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.
Незважаючи на фактичне припинення нарахування та виплати пенсії, рішення територіальним органом Пенсійного фонду щодо припинення виплати позивачеві пенсії не приймалося, а було видано лише розпорядження від 07.05.2015 року про зняття позивача з обліку в зв'язку з виїздом до мЖданівки Донецької області.
При цьому, суд звертає увагу на те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених статтею 49 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування.
Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Згідно з п.6 ч.1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення. При цьому повноваженнями приймати закони наділена лише Верховна Рада України (ст.91 Конституції України). Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ч.2 ст.8 Конституції України).
Конституційне поняття закон України не підлягає розширеному тлумаченню, це нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Водночас, нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено законами.
Припинення виплати пенсії на підставі положень, зокрема, постанов Кабінету Міністрів України без вирішення цього питання шляхом прийняття відповідного рішення територіальними органами Пенсійного фонду не сумісне з дотриманням вимог чинного Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування.
Особливу увагу слід звернути на те, що у преамбулі до Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.
Відповідачем не представлено рішення управління Пенсійного фонду України в Петриківському районі або Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про припинення виплати пенсії ОСОБА_2 з 01.05.2015р. з підстав, передбачених ст.49 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування.
Водночас, згідно з ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено законність підстав припинення виплати позивачеві пенсії.
Разом із тим, суд враховує, що суми невиплаченої пенсії є власністю позивача, на які не розповсюджуються строки звернення до суду.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку щодо порушення відповідачем вимог ст.19 Конституції України та ч.1 ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", оскільки позивачу припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення та за відсутності законодавчо встановлених підстав.
Доводи відповідача з посиланням, як на підставу припинення пенсійних виплат, на Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №365 від 08.06.2016р., суд вважає безпідставними, оскільки Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" має вищу юридичну силу. До того ж, дана постанова Кабінету Міністрів України приймалися задля забезпечення реалізації положень Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" №1706-VІІ від 20.10.2014р., яким встановлюються гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.
Позивач підпадає під ознаки, наведенні у ст.1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", яка визначає поняття внутрішньо переміщеної особи.
Приписами ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно ч. 2 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України" зазначено про порушення статті 14 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії", Європейський суд з прав людини визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем Молдавської Республіки Придністров'я (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за ст.1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.
Як зазначено в п.333 цього рішення: "Суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратистський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Воно повинно усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією".
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Згідно із ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України - розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.
Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Однією з позовних вимог позивача є визнати протиправним розпорядження Управління Пенсійного фонду України в Петриківському районі Дніпропетровської області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 25.05.2015 року щодо закриття пенсійної справи до з'ясування в зв'язку з виїздом громадянина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (рнокпп НОМЕР_1).
Проте як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, щодо позивача прийнято розпорядження про закриття пенсійної справи до з'ясування в зв'язку з виїздом Управлінням Пенсійного фонду України в Петриківському районі Дніпропетровської області від 07.05.2018 року.
Таким чином, суд вважає за необхідне визнати протиправним розпорядження Управління Пенсійного фонду України в Петриківському районі Дніпропетровської області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 07.05.2018 року щодо закриття пенсійної справи до з'ясування в зв'язку з виїздом громадянина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (рнокпп НОМЕР_1).
Другою вимогою позивача є визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати пенсійних виплат громадянину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (рнокпп НОМЕР_1), за минулий час, а саме за період з 01.05.2015 року по 01.08.2018 року.
До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією та законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Бездіяльність суб'єкта владних повноважень - це завжди пасивна поведінка суб'єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.
Як зазначалось вище, права позивача порушені розпорядженням від 07.05.2018 року щодо закриття пенсійної справи до з'ясування в зв'язку з виїздом, яке визнано судом протиправним, що виключає обставини бездіяльності відповідача.
На підставі зазначеного вище, суд відмовляє у задоволенні вимог відносно визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач, припинивши виплату пенсії у період з 01.05.2015р. по 01.08.2018р. діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно позовних вимог, позивач також просить зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити нарахування та виплату громадянину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (рнокпп НОМЕР_1), належної йому пенсії за минулий час, а саме з моменту припинення її виплати, тобто з 01.05.2015 року по 01.08.2018 року.
Проте згідно протоколу 16.07.2018 року та листа відповідача від 10.08.2018 №761/03-10/26 судом встановлено, що позивачу нараховано суми належної йому пенсії за минулий час. Однак дані суми позивачу не виплачені.
З огляду на самостійне нарахування відповідачем ОСОБА_2 суми пенсії за минулий час, суд вважає у вимозі про нарахування належної позивачу пенсії за минулий час слід відмовити, а вимогу про виплату громадянину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (рнокпп НОМЕР_1), належної йому пенсії за минулий час, а саме з моменту припинення її виплати, тобто з 01.05.2015 року по 01.08.2018 року задовольнити.
Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
Враховуючи вище викладене, адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат в порядку ст.ст. 143 та 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.
При задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно із приписами ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 704, 80 грн., що документально підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією №6 від 23.08.2018р. Інші докази документально підтверджених судових витрат, понесених позивачем у матеріалах справи відсутні.
Враховуючи положення ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на те, що адміністративний позов ОСОБА_2 - задоволено повністю, суд доходить до висновку, що сума сплаченого позивачем судового збору за подачу адміністративного позову до суду в сумі 704, 80 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі №0440/6554/18 (Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області).
Відповідно до частини 5 статті 250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Визнати протиправним розпорядження від 07.05.2015 року управління Пенсійного фонду України в Петриківському районі Дніпропетровської області щодо закриття пенсійної справи ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (рнокпп НОМЕР_1).
Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області виплати громадянину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (рнокпп НОМЕР_1), належної йому пенсії за минулий час, а саме з моменту припинення її виплати, тобто з 01.05.2015 року по 01.08.2018 року.
В решті позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_1