Справа № 820/4057/18
Суддя: Сіренко О.І.
Дата ухвалення: 2018-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2018 р. м. ХарківСправа № 820/4057/18
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Сіренко О.І.

суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С.

за участю секретаря судового засідання Моісеєвої К.Ю.

представника позивача : ОСОБА_1

представника відповідача: Тищенко В.В.

Головного управління Національної поліції в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.06.2018, суддя Панов М.М., вул. Мар'їнська, 18-Б-3, м. Харків, 61004, повний текст складено 26.06.18 по справі № 820/4057/18

за позовом ОСОБА_3

до Головного управління Національної поліції в Харківській області

про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 ( далі - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області ( далі - відповідач) в якому просив суд

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області №103 о/с від 04.05.2018 про звільнення з роботи ОСОБА_3, державного службовця 4 рангу, слідчого організаційно - методичного відділу СУ ГУНП в Харківській області;

- поновити ОСОБА_3, державного службовця 4 рангу на посаді, слідчого організаційно - методичного відділу СУ ГУНП в Харківській області з 04.05.2018; стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_3 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 04.05.2018 по день ухвалення рішення судом;

- постанову суду в частині поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць звернути до негайного виконання.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.06.2018 року- адміністративний позов ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, 61000, РНОКПП НОМЕР_1) до Головного управління Національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, буд. 5, м. Харків, 61002, ) про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати - задоволено.

Скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області №103 о/с від 04.05.2018 про звільнення з роботи ОСОБА_3, державного службовця 4 рангу, слідчого організаційно - методичного відділу СУ ГУНП в Харківській області.

Поновлено ОСОБА_3, державного службовця 4 рангу на посаді, слідчого організаційно - методичного відділу СУ ГУНП в Харківській області з 04.05.2018.

Стягнено з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_3 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 04.05.2018 по 21.06.2018.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_3, державного службовця 4 рангу на посаді, слідчого організаційно - методичного відділу СУ ГУНП в Харківській області з 04.05.2018 та стягнення з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_3 заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць звернено до негайного виконання.

Відповідач, не погоджуючись з судовим рішенням подав апеляційну скаргу посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, прийнятого з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник Головного управління Національної поліції в Харківській області вказує, що цілком правомірно винесено наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області №103 о/с від 04.05.2018 про звільнення ОСОБА_3, оскільки позивачем було подану заяву про звільнення за власним бажанням в якій позивач виявив бажання бути звільненим з конкретної дати.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення представників, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав :

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проходив службу в органах внутрішніх справ з 26.05.1988 по 06.11.2015, в Національній поліції України з 07.11.2015 по 11.07.2017.

24 жовтня 2017 року наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області №667 о/с ОСОБА_3 призначено на посаду слідчого організаційно - методичного відділу Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Харківській області, як такого, що пройшов за конкурсом.

26 жовтня 2017 року ОСОБА_3 склав присягу державного службовця.

Згідно із наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області №702 о/с від 29.11.2017 ОСОБА_3 присвоєно 4 ранг державного службовця.

27 квітня 2018 року позивачем за місцем роботи була подана заява про його звільнення із займаної посади за власним бажанням у відповідності до Закону України "Про державну службу" з 27.04.2018 року.

Дана заява була отримана Управлінням кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Харківській області 02 травня 2018 року за вхідним номером №А-434. що підтверджується відповідним штампом вхідної кореспонденції відомства.

У подальшому, 02.05.2018 ОСОБА_3 подав до Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Харківській області заяву, якою відкликав раніше ним подану заяву про своє звільнення з 27.04.2018.

Відкликання заяви про звільнення позивача було мотивоване тим, що ОСОБА_3 має бажання продовжити роботу на державній службі в органах поліції.

Згідно із даними реєстру вихідних поштових відправлень Слідчого управління ГУ НП в Харківській області вищевказана заява була зареєстрована 02.05.2018 за №10084/119-24/2018 та отримана відділом документального забезпечення Головного управління Національної поліції в Харківській області 04.05.2018.

Між тим, наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області №103 о/с від 04.05.2018 ОСОБА_3, державного службовця 4 рангу слідчого організаційно - методичного відділу СУ ГУНП в Харківській області було звільнено з роботи на підставі ч. 1 ст. 86 Закону України "Про державну службу" та ст. 38 Кодексу законів про правцю України (за власним бажанням).

З метою відновлення порушених прав, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку, що наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області №103 о/с від 04.05.2018 про звільнення з роботи ОСОБА_3, державного службовця 4 рангу, слідчого організаційно - методичного відділу СУ ГУНП в Харківській області є протиправним та підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У відповідності до ч.6 ст. 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У відповідності до ст. 5 Закону України "Про державну службу" правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Статтею 86 Закону України "Про державну службу" регламентовано порядок припинення державної служби за ініціативою державного службовця або за угодою сторін.

Колегія суддів зазначає, що положення даної норми Закону чітко розмежовують між собою саму юридичну природу, а також правові підстави звільнення державного службовця за власною ініціативою від такого звільнення при наявності спільного волевиявлення сторін.

Так, частиною 1 статті 86 вказаною Закону передбачено право державного службовця звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб'єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

В той же час, відповідно до ч. 2 ст. 86 цього Закону, звільнення державного службовця з роботи до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, можливе за взаємною домовленістю із суб'єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов'язків державним органом.

З аналізу викладеного вбачається, що "угода сторін" є самостійною підставою для припинення державної служби, яка відрізняється від припинення служби з ініціативи державного службовця та з ініціативи суб'єкта призначення, тим що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення проходження державної служби в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Відповідно до положень Кодексу законів про працю України поняття "припинення трудового договору за згодою сторін" та "розірвання трудових відносин з ініціативи працівника" за своїм юридичним змістом не є тотожніми.

Порядок та правові наслідки розірвання трудового договору з ініціативи працівника закріплені в ст. 38 Кодексу законів про працю України, де зазначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Як вбачається із тексту оскаржуваного наказу позивач був звільнений з роботи на підставі ч. 1 ст. 86 Закону України про державну службу та ст. 38 Кодексу законів про працю України, а саме: за власним бажанням, а не за домовленістю сторін.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач, звільнивши позивача з роботи до закінчення двотижневого строку з моменту повідомлення суб'єкта призначення про таке звільнення, порушив норми чинного трудового законодавства.

Крім того, колегія суддів зазначає, що приймаючи оскаржуване рішення, відповідач не взяв до уваги той факт, що станом на 02.05.2018, позивачем за місцем роботи вже була подана та зареєстрована заява, в якій він повідомив про свої наміри продовжити роботу на займаній посаді.

За змістом ч. 2 ст. 38 Кодексу законів про працю України у разі, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

З аналізу викладеного вбачається, що чинним трудовим законодавством працівника наділено правом як прямо шляхом подання відповідної заяви (рапорту, клопотання), так і опосередковано шляхом продовження фактичного виконання посадових обов'язків, відкликати власну заяву про звільнення з роботи за власним бажанням

Як встановлено судом, позивач після подання заяви про своє звільнення не залишив роботи та продовжив виконання покладених на нього посадових обов'язків.

Таким чином, враховуючи наявність волевиявлення позивача щодо бажання продовжити державну службу в Національній поліції, яке було реалізовано шляхом повідомлення керівництва про вищевказане бажання в день перебування на службі, оскаржуваний наказ підлягає скасуванню.

Крім того, колегія суддів зазначає, що звільнення позивача з роботи було здійснено під час перебування на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності.

Відповідно до ст.ст. 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, права і свободи людини, закріплені Конституцією не є вичерпними.

У відповідності до ч. 6 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Вказана правова позиція узгоджується з висновками Верховного суду, викладеними в постанові від 21.05.2014 у справі №6-33цс14.

Так, у постанові Верховного Суду України від 21.05.2014 у справі №6-33цс14 зазначається, що у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі.

Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки Головне управління Національної поліції в Харківській області є окремою юридичною особою, котра виплачувала позивачу заробітну плату, то середній заробіток підлягає стягненню саме з Головного управління Національної поліції в Харківській області.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що сторони дійшли згоди про дату звільнення, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позивач самостійно визначився з датою звільнення з 27.04.2018 року, а відповідач звільнив останнього лише з 04.05.2018 року. В період з 27.04.2018 року по 03.05.2018 року позивач продовжив службу, крім того 02.05.2018 року відкликав свою заяву про звільнення. Також не заслуговують на увагу доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що позивач набув право на пенсію, тому має бути звільненим за власним бажанням, оскільки про зазначену підставу для звільнення в оскаржуваному наказі про звільнення не зазначено.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308 КАС України).

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, позивача у справі.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 243, 250, 310, 315, 321 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.06.2018 по справі № 820/4057/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.І. Сіренко
Судді С.П. Жигилій Т.С. Перцова
Повний текст постанови складено 16.10.2018.