Справа № 0440/6552/18
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2018-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 жовтня 2018 року Справа № 0440/6552/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ількова В.В.,
при секретарі: Деркач О.В.,
розглянувши в спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до відповідача1: Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області; відповідача 2: ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
30.08.2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася із позовом до відповідача1: Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області; відповідача 2: ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя , в якому, з урахуванням уточнень, просить суд:
- визнати протиправними дії ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо припинення пенсійних виплат громадянці ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1), з 01 квітня 2017 року;
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати пенсійних виплат громадянці ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1), за минулий час, а саме за період з 01 квітня 2017 року по 01 липня 2018 року;
- зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити нарахування та виплату громадянці ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1), належної їй пенсії з моменту припинення її виплати, тобто з 01 квітня 2017 року по 01 липня 2018 року.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що з 2010 року користується правом на отримання пенсії за віком. Відповідно до довідки № НОМЕР_2 від 24 квітня 2015 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району позивач перемістилася 24 квітня 2015 року з тимчасово окупованої території в м.Запоріжжя та була взята на облік ОСОБА_2 обєднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, де отримувала пенсійні виплати, однак, з 01 квітня 2017 року пенсійні виплати були припинені без повідомлення причин. З 26 березня 2018 року, у звязку з переїздом до смт. Слобожанське, Дніпропетровської області, позивач була взята на облік внутрішньо переміщених осіб Управлінням соціального захисту населення Дніпровською районною державною адміністрацією та звернулася із заявою про запит пенсійної справи та взяття на облік за новим місцем проживання до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області, але відповідач 1 взяв на облік позивача лише з 01.06.2018 року, а поточні пенсійні виплати відновив 01.07.2018 року. Виплату пенсії за період з 01.04.2017 року по 01.07.2018 року, не здійснено. Позивач вважає, що ненарахування пенсії за період з 01.04.2017 року по 01.07.2018 року порушують її права на належне соціальне забезпечення, в звязку з чим, звернулася до суду із цим адміністративним позовом.
Ухвалою суду відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
14.09.2018 року до канцелярії суду від Відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив суд залишити адміністративний позов без задоволення, зазначивши, що макет пенсійної справи та електронну пенсійну справу з ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України у Вознесенському районі м. Запоріжжя було отримано 16.04.2018 року. Згідно атестату пенсію Позивачу було виплачено по 31.03.2017 та було повідомлено, що пенсійну справу буде взято на облік з 01.06.2018 року, згідно з Постановою КМУ від 05.11.2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообовязкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою КМУ від 01.10.2014 року №509. Відновлення соціальних виплат здійснюється згідно з Порядком здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365.
14.09.2018 року представник позивача до канцелярії суду подав заяву збільшення розміру позовних вимог.
Ухвалою суду від 24.09.2018 року дану заяву було прийнято до розгляду та вирішено розглядати справу зі збільшеними позовними вимогами.
02.10.2018 року від Відповідача 2 на електронну адресу суду надійшов відзив на заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, зазначивши, що виплата пенсії позивачу ОСОБА_2 обєднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Запоріжжя здійснювалася до 31.03.2017 року. 01.04.2017 року позивача було знято з обліку у звязку зі зміною реєстрації місця проживання, через що позивачу було припинена виплата пенсії, тому підстав для задоволення позову немає.
05.10.2018 року до канцелярії суду від Відповідача 1 надійшов відзив на заяву про збільшення позовних вимог, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, зазначивши, що відповідно до підпунктів 4, 5 пункту 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365, соціальні виплати припиняються у разі скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених ст.12 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та у разі отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, у звязку з чим Позивачу було припинено виплату пенсії.
Розглянувши подані документи й інші матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд зазначає про таке.
ОСОБА_1, є пенсіонером та отримує пенсію за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 від 02.02.2011 року.
З 01.04.2017 року ОСОБА_2 обєднане управління Пенсійного фонду України в м.Запоріжжя без повідомлення припинив виплату пенсії позивачу.
Відтак, з 01.04.2017 року по 30.06.2018 року, включно позивачу була припинена виплата пенсії, що підтверджується матеріалами справи та за вказаний період пенсія за віком позивачу не виплачувалась.
26.03.2018 року позивач звернулась до Дніпровського приміського ОУПФУ в Дніпропетровській області із заявою на запит її пенсійної справи за попереднім місцем проживання до ОСОБА_2 ОУПФУ в Вознесенівському районі м. Запоріжжя.
17.07.2018 року представник позивача адвокат ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_2 ОУПФУ м. Запоріжжя з адвокатським запитом, яким просив повідомити:
- з якого часу на їх обліку перебувала пенсіонер ОСОБА_1Г;
- чи здійснювалося управлінням призначення, продовження, нарахування та виплата пенсій ОСОБА_1;
- яка причина та правове аргументування, з якої управлінням було припинено виплату пенсії з 01.04.2017 року громадянці ОСОБА_1;
- яка причина та правове аргументування, з якої управління не здійснило виплату пенсії за минулий час громадянці ОСОБА_1, за період 01.04.2017 року по 01.07.2018 року.
Також 17.07.2018 року представник позивача адвокат ОСОБА_3 звернувся до Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області з адвокатським запитом, яким просив повідомити:
- з якого часу на їх обліку перебуває пенсіонер ОСОБА_1Г;
- чи здійснювалося управлінням призначення, продовження, нарахування та виплата пенсій ОСОБА_1;
- яка причина та правове аргументування, з якої управління не здійснило виплату пенсії за минулий час громадянці ОСОБА_4, за період 01.04.2017 року по 01.07.2018 року.
Листом від 27 липня 2018 року вих. № 1008/04.25-58 відповідач 1 повідомив про те, що згідно атестату пенсію їй було виплачено по 31.03.2017 року в розмірі 1767,99 гривень. Пенсійну справу було взято на облік в Дніпровському районі з 01.06.2018 року. За результатами розгляду Комісії з питань призначення (відновлення) державних соціальних допомог, компенсацій, пільг, житлових субсидій, пенсій та інших соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Дніпровської районної ради № 16 від 11.04.2018 року прийнято рішення про призначення (відновлення) виплати пенсії ОСОБА_1 Відділом з питань призначення та перерахунку пенсій №22 ГУ ПФУ в Дніпропетровській області в липня місяці поновлено виплату пенсії ОСОБА_1, за минулий час з 01.04.2017 року згідно ст. 46 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»
Розмір пенсії за віком станом на 01.08.2018 року становить 2616,70 гривень.
Заборгованість по невиплаченій пенсії за період з 01.04.2017 року по 30.06.2018 року складає 34 219,99 гривень.
Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.
Позивач вважає бездіяльність відповідачів щодо невиплати їй пенсії за період з 01.04.2017 року по 01.07.2018 року необґрунтованою та протиправною, такою, що порушує її права на належне соціальне забезпечення, в звязку з чим звернулась до суду з цим адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає про таке.
Частиною 3 ст. 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (далі - Конвенція) визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
Згідно до ч.2 ст.2 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України або підставою для їх обмеження.
Також і за приписами рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року, встановлено, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того де проживає особа, якій призначена пенсія.
З 22.11.2014 року набрав чинності Закон України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб від 20.10.2014 № 1706-VII (далі Закон №1706), яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.
Зокрема, відповідно до ст.7 цього Закону, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.
У пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України".
Тобто, за приписами наведеної норми умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є: знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ "Державний ощадний банк".
Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи за національним правом міститься у ст. 1 Закону № 1706, який набрав чинності 22 листопада 2014 року.
Це визначення має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка: перебуває на території України на законних підставах; має право на постійне проживання в Україні; була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.
Проте реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо.
Очевидно, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.
Згідно п. 6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 01.10.2014 року (в редакції постанови КМ № 352 від 08.06.2016 року) (далі - Порядок №509) довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону та абзацом шостим цього пункту. Довідка, видана до 20 червня 2016 р., яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону.
Відповідно ст. 12 Закону №1706 підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.
За приписами п. 7-1 Порядку № 509 у разі наявності підстав, передбачених статтею 12 Закону, МВС, Національна поліція, ДМС, СБУ, Адміністрація Держприкордонслужби, Мінфін подають уповноваженому органу відповідну інформацію для прийняття рішення щодо зняття з обліку внутрішньо переміщених осіб.
Рішення про скасування дії довідки відповідно до статті 12 Закону приймається керівником уповноваженого органу за місцем проживання особи та надається їй протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення або надсилається на адресу місця проживання, зазначену в довідці.

Пунктом 2 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08 червня 2016 року встановлено, що контроль за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення) шляхом відвідування не рідше ніж один раз на шість місяців фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї за формою, встановленою Мінсоцполітики.

Відповідно до п.п. 2 п. 12 зазначеного Порядку соціальні виплати припиняються у разі встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї.

Статтею 49 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування визначено підстави для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду, а саме: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Аналізуючи вказані норми можна дійти висновку, що саме ст.49 вказаного вище Закону встановлено виключний перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіального органу Пенсійного фонду, норми якого носять пріоритет над нормами постанов Кабінету Міністрів України, а тому і підлягають застосуванню, так як носять вищу юридичну силу.

Аналогічна правова позиція узгоджується і з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 06.02.2018р. по справі №263/7763/17, яка є обовязковою для застосування згідно ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

В той же час, згідно п.9 Порядку №509 (у редакції чинній станом на 22.05.2017 року) встановлено, що у разі зміни місця проживання/перебування (крім зміни місця проживання в межах однієї адміністративно-територіальної одиниці: району, міста без поділу на райони, району в місті, селища, села) заявник звертається за видачею довідки до уповноваженого органу за місцем фактичного проживання, а раніше видана йому довідка вилучається, про що вносяться відповідні зміни до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.

Так, як видно із наданих суду документів, позивач з жовтня 2010 року користується правом на отримання пенсії за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення позивача, копія якого наявна в матеріалах справи.

З квітня 2015 року позивач набула статусу внутрішньо переміщеної особи на підставі довідки № від 24.04.2015 року, яка не була скасована у порядку ст.12 Закону №1706, відповідних доказів суду не надано.

Вказана довідка у звязку зі зміною місця проживання позивача з урахуванням п.9 Порядку №509 22.05.2017 року була замінена на довідку № НОМЕР_3 від 26.03.2018 року, що підтверджується копією відповідної довідки, яка наявна в матеріалах справи.

Проаналізувавши зміст вказаних довідок та вищенаведені норми чинного законодавства у сукупності, можна дійти висновку, що довідка про взяття позивача на облік як внутрішньо переміщену особу № від 24.04.2015 року, (яка не була скасована, таких доказів суду не надано) діяла до моменту видачі позивачеві нової довідки № від 26.03.2018 року у зв'язку зі зміною місця проживання, а відповідно, припинення позивачеві виплати пенсії за віком за період з 01.04.2017 року по 30.06.2018 року, включно, тобто у період коли діяла довідка внутрішньо переміщеної особи № від 24.04.2015 року є протиправним, необґрунтованим та таким, що суперечить ст.49 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, нормам Конвенції, Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб та рішенню Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем 1 та відповідач 2 не було надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність бездіяльності відповідачів щодо невиплати позивачеві пенсії з 01.04.2017 року по 01.07.2018 року з урахуванням норм вищенаведеного пенсійного законодавства та аналізу наданих суду доказів, які не спростовані відповідачами.

Доводи відповідачів щодо того, що станом на 01.04.2017 року статус позивача як внутрішньо переміщеної особи не підтверджено, з огляду на те, що доказів про скасування довідки № від 24.04.2015 року, виданої позивачеві про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції відповідачами суду не надано та вказані твердження спростовуються правовою позицією Верховного Суду, Конституційного Суду України та нормами Конвенції.

Крім того, посилання відповідачів на норми постанов Кабінету Міністрів України є безпідставними, враховуючи положення ст.49 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, які є пріоритетними для застосування у даних правовідносинах.

Так, за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 року (остаточне) по справі Чуйкіна проти України констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обовязків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідача1: Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області; відповідача 2: ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання протиправними дії ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо припинення пенсійних виплат з 01.04.2017 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1); визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати пенсійних виплат ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1), за період з 01.04.2017 року по 01.07.2018року та зобовязання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1), з моменту припинення її виплати, тобто з 01.04.2017 року по 01.07.2018 року, підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає за необхідне стягнути на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 352,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, а також стягнути на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 352,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя.

Керуючись ст. ст. 9, 139, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до відповідача1: Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області; відповідача 2: ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо припинення пенсійних виплат з 01.04.2017 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1).

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати пенсійних виплат ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1), за період з 01.04.2017 року по 01.07.2018 року.

Зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1), з моменту припинення її виплати, тобто з 01.04.2017 року по 01.07. 2018 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати за сплату судового збору в загальному розмірі 352,40 грн. (триста пятдесят дві грн. 40 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати за сплату судового збору в загальному розмірі 352,40 грн. (триста пятдесят дві грн. 40 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя.

Позивач: ОСОБА_1 ( зареєстроване місце проживання - 83117, АДРЕСА_1, фактичне місце проживання 52005, Дніпропетровська область, Дніпровський район, смт. Слобожанське, вул. 8 Березня, б. 9В, кв. 59, код ОКПП НОМЕР_1).

Відповідач 1: Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ).

Відповідач 2: ОСОБА_2 обєднане управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя ( 69057, м. Запоріжжя, вул. Гагаріна, 2 б, ).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В Ільков