Справа № 0540/6039/18-а
Суддя: Загацька Т. В.
Дата ухвалення: 2018-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2018 р. Справа№0540/6039/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Загацька Т.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Покровської районної державної адміністрації Донецької області; Управління соціального захисту населення Покровської міської ради Донецької області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 (85300, Донецька область, м. Покровськ, вул. Драгомадова, буд. 36) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Покровської районної державної адміністрації Донецької області (85300, Донецька область, м. Покровськ, вул. Торгівельна, буд. 11); Управління соціального захисту населення Покровської міської ради Донецької області (85300, Донецька область, м. Покровськ, вул. Поштова, буд. 22) з позовними вимогами:

- визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Покровської районної державної адміністрації Донецької області щодо відмови ОСОБА_1 ОСОБА_2 у призначенні та виплаті допомоги при народженні дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та скасувати рішення про відмову у призначенні державної соціальної допомоги від 09 червня 2017 року;

- зобовязати Управління соціального захисту населення Покровської міської ради Донецької області призначити з дня звернення 26.01.2017 року та здійснити виплату ОСОБА_1 ОСОБА_2 допомогу при народженні дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Окрім іншого, просив суд визнати причини пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, поновити строк звернення до суду та розглядати справу в порядку спрощеного провадження.

ОСОБА_4 вимоги вмотивовані тим, що відповідачем безпідставно в порушення вимог Закону України Про державну допомогу сімям з дітьми, Закону України Про охорону дитинства протиправно відмовлено в призначенні позивачу допомоги при народженні дитини.

Ухвалою від 27.07.2018 року позовна заява була залишена без руху та наданий позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою від 15.08.2018 року суд прийняв до розгляду позовну заяву та відкрив провадження у справі, клопотання позивача про розгляд справи за правилами спрощеного провадження задовольнив, ухвалив про розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження та призначив судове засідання на 17 вересня 2018 року.

Ухвалою від 17.09.2018 року закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 16.10.2018 року.

В установлений судом строк першим відповідачем через відділ документообігу та архівної роботи Донецького окружного адміністративного суду були надані заперечення на адміністративний позов позивача, в якому відповідач заперечив проти задоволення заявлених вимог позивача. Свою позицію відповідач вмотивовував тим, що в ході неодноразових перевірок позивача за вказаною у довідці ВПО адресою не було встановлено, але протягом трьох днів він проходив фізичну ідентифікацію без наявності дитини. Відповідно до протоколу комісії від 09.06.2017 року № 23, в якому зазначено, що в ході перевірки фактичного місця проживання ВПО не підтверджена зазначена в заяві інформація про фактичне місце проживання позивача та його дитини, йому було відмовлено. Розпорядженням начальника управління довідка про взяття на облік ВПО позивача скасована. Рішення про відмову у призначенні та виплаті допомоги при народжені в ОСОБА_3 від 09 червня 2017 року було направлене ОСОБА_2, а особова справа з другим екземпляром відправлена за запитом до управління соціального захисту населення Покровської міської ради (від 01.11.2017 року №01-3011 -09).

Другий відповідач до суду також надав відзив на позовну заяву позивача, в якому зазначив, що з 26.01.2017 року були зареєстровані, як ВПО в УСЗН Красноармійської РДА Донецької області за адресою перебування: Покровський район, смт. Гродівка, вул. Заводська, 7/14 (довідки ВПО № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 від 26.01.2017 року - вилучені). 23.10.2017 року були взяті на облік до ЄІБДВПО за адресою місця фактичного проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, про що були видані довідки ВПО № НОМЕР_3 від 23.10.2017 року та № НОМЕР_4 від 23.10.2017 року 24.10.2017 року ОСОБА_3 звернувся до управління із заявою та документами на призначення державної соціальної допомоги при народженні дитини. 25.10.2017 року відділом грошових виплат і компенсацій управління в порядку призначення/відновлення соціальних виплат було подано завдання до відділу соціальних інспекторів на проведення перевірки достовірності факту проживання /перебування заявника за вказаною адресою. 27.10.2017 року перевіркою факт проживання був підтверджений, про що був складений відповідний акт. 30.10.2017 року на адресу управління надійшов лист від УСЗН Красноармійського РДА Донецької області з інформацією про те, що довідка про взяття на облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України на ім'я ОСОБА_3 була скасована 22.06.2017 року за п. 5 ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (подання завідомо недостовірних даних), та перенесена до архіву. 02.11.2017 року рішенням комісії з призначення/відновлення соціальних виплат № 43, з урахуванням вказаної вище інформації, ОСОБА_3 були призначені соціальні виплати через 6 місяців з моменту відмови у їх виплаті (відповідно рішення про відмову від 09.06.2017 року УСЗН Красноармійської РДА Донецької області). 09.11.2017 року на адресу управління від УСЗН Красноармійської РДА Донецької області надійшла особова справа заявника з призначення допомоги при народженні дитини. За наявною у справі інформацією допомога при народженні дитини ОСОБА_3 не призначалась та не виплачувалась, відповідно рішення про відмову в призначенні державної соціальної допомоги від 09.06.2017 року з причини не підтвердження зазначеної в заяві інформації про фактичне місце проживання/перебування ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою: Покровський район, смт. Гродівка, вул. Заводська, 7/14. Відповідно ЗУ «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» та Порядку призначення і виплати «Державної допомоги сім'ям з дітьми» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 (зі змінами) п.12 допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини. Враховуючи факт, що заява на призначення допомоги при народженні дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, від ОСОБА_3 надана до управління 24.10.2017 року, тобто пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини, 17.11.2017 року було прийнято рішення про відмову вищевказаної допомоги. За призначенням інших видів допомоги заявник не звертався.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, є громадянином України про що свідчить паспорт громадянина України серії ВВ № 429205, виданого Ясинуватським МВ УМВС України в Донецькій області 24 квітня 1998 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5. У позивача є неповнолітня дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, про що свідчить свідоцтво про народження, виданого Центральним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 12 січня 2017 року, серії І-НО № 733403. Також позивач та його дитина є внутрішньо переміщеними особами, про що свідчать довідки від 23 жовтня 2017 року № НОМЕР_6 та № НОМЕР_7 відповідно.

Судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що позивач до 23 жовтня 2017 року перебував на обліку у першого відповідача по справі як отримувач допомоги при народжені дитини, яку позивач так і не отримував. З 23 жовтня 2017 рок позивача та його дитина перебувають на обліку у другого відповідача.

10 травня 2018 року перший відповідач надав позивачу лист, в якому зазначив, що відповідно до протоколу комісії від 9 червня 2017 року № 23, в якому зазначено, що в ході перевірки фактичного місця проживання ВПО не підтверджена зазначена в заяві інформація про фактичне місце проживання. Рішення про відмову було направлено позивачу, а особова справа з другим екземпляром за запитом до другого відповідача.

Судом також встановлено, що 9 червня 2017 року першим відповідачем було прийнято рішення про відмову у призначенні соціальної допомоги при народженні дитини, у звязку із не підтвердженням фактичного місця проживання позивача.

Отже, як вбачається зі змісту позовної заяви, спірними питанням у справі є правомірність не призначення виплати допомоги при народжені дитини позивачеві. Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходив з наступного.

Згідно частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги встановлює Закон України від 21 листопада 1992 року № 2811-XII «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (надалі Закон № 2811-XII). Даний Закон спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Так, згідно з частиною першою статті 1 зазначеного Закону громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 3 Закону № 2811 одним із видів державної допомоги сім'ям з дітьми є допомога при народженні дитини. Така допомога призначається і виплачується органами соціального захисту населення; надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною; покриття витрат на її виплату здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів (стаття 4, частина 1 статті 5, частина 1 статті 10 Закону), з урахуванням умов, визначених у статті 11 Закону № 2811-XII.

Таким чином, допомога при народженні дитини є різновидом державної допомоги у загальній системі соціального захисту населення і надається з метою забезпечення відповідного рівня матеріальної підтримки сімей, у яких є діти, створення належних умов для утримання та виховання дітей.

За приписами статті 11 Закону № 2811-XII, для призначення допомоги при народженні дитини до органу соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. У разі народження мертвої дитини допомога при народженні дитини не призначається.

Вказані норми Закону кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 59 від 04 лютого 2009 року). Аналіз наведених норм дає підстави зробити висновок про те, що заява про призначення допомоги при народженні дитини подається одним із батьків дитини в письмовій формі до органів соціального захисту за формою, затвердженою Мінсоцполітики.

Суд зазначає, що відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров'я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

Окрім того, суд зауважує, що допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №591/610/16.

Суд звертає увагу відповідача на те, що в силу вимог частини 5 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно з нормами частини 6 зазначеної статті висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Частинами 7, 9 статті 11 Закону № 2811-XII визначено, що допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (надалі Закон № 1706-VII).

Згідно з нормами статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на соціальне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

З аналізу норм статті 11 Закону № 2811-XII вбачається, що визначені законодавством підстави припинення виплати допомоги при народженні дитини є вичерпними. Суд зауважує, що для припинення виплати допомоги при народженні дитини повинні також бути передбачені саме законом. Ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин. Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов'язки громадянина, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства, виховання, освіти, культури і охорони здоров'я, екологічної безпеки. Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Згідно з частиною 3 статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. Таким чином, підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Нормами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Отже, доводи відповідача щодо відмови у поновлення виплати допомоги при народженні дитини у звязку з відсутністю позивача за адресою фактичного місця проживання, зазначеної у довідці внутрішньо переміщеної особи та необхідності застосування норм Постанов Кабінету Міністрів, якими визначений порядок припинення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, є безпідставними, оскільки пріоритетними для застосування у спірних правовідносин є саме вимоги Закону № 2811-XII.

Суд звертає увагу, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Отже, беручи до уваги необхідність захисту інтересів малолітньої дитини, враховуючи ту обставину, що позивач всупереч своїй волі змушена була змінити місце проживання внаслідок проведення антитерористичної операції, виходячи із завдань адміністративного судочинства, суд доходить висновку, що рішення відповідача про відмову в подовженні виплати державної допомоги при народженні дитини, прийнято відповідачем без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття відповідного рішення.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормами частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини 2 зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини пятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

Отже, беручи до уваги всі надані сторонами докази в їх сукупності, з урахуванням наданих судом висновків, суд вважає недоведеною законність дій першого відповідача щодо не призначення допомоги при народженні дитини позивачу з 26 січня 2017 року.

Щодо позовної вимоги позивача про зобовязання другого відповідача призначити допомогу при народженні дитини, суд зазначає наступне.

Суд зазначає, що у випадку, коли закон встановлює повноваження суб'єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов'язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб'єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб'єкта публічної адміністрації, реалізуючи за нього процедурні дії, ухвалювати рішення чи проводити адміністративну процедуру. Таке втручання може мати місце лише у випадку, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи закону, а суб'єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення. Тобто, призначення допомоги є дискреційним повноваженням пенсійного органу. У такому випадку, суд може лише зобовязати другого відповідача повторно розглянути заяву про призначення допомоги, вказавши на виявлені порушення.

З урахуванням вищевикладеного та з метою ефективного захисту порушених прав, свобод, інтересів позивача, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог в цій частині шляхом зобовязання другого відповідача повторно розглянути заяву позивача від 26 січня 2017 року про призначення допомоги при народженні дитини.

Щодо позовної вимоги позивача про зобовязання другого відповідача здійснити виплату допомоги суд зазначає, що дана позовна вимога є передчасною, з урахуванням того, що суд зобовязує другого відповідача повторно розглянути заяву позивача від 26 січня 2017 року, оскільки призначення допомоги є виключно дискреційним повноваженням управління. Отже, як наслідок, дана позовна вимога не підлягає задоволенню.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

За таких обставин, враховуючи, що наявними матеріалами справи підтверджено не призначення допомоги при народженні дитини позивачу саме з 26 січня 2017 року та судом встановлено протиправність дій першого відповідача, позов підлягає задоволенню частково.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями частини 3 статті 139 КАС при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати субєкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Суд зазначає, що позивачем був сплачений судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп. відповідно до квитанції від 18 липня 2018 року.

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224, 225-228, 229-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_4 ОСОБА_2 (паспорт серії ВВ № 429205, 85300, Донецька область, м. Покровськ, вул. Драгомадова, буд. 36) до Управління соціального захисту населення Покровської районної державної адміністрації Донецької області; (, 85300, Донецька область, м. Покровськ, вул. Торгівельна, буд. 11); Управління соціального захисту населення Покровської міської ради Донецької області (, 85300, Донецька область, м. Покровськ, вул. Поштова, буд. 22) про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Покровської районної державної адміністрації Донецької області щодо відмови ОСОБА_1 ОСОБА_2 у призначенні та виплаті допомоги при народженні дитини.

Скасувати рішення Управління соціального захисту населення Покровської районної державної адміністрації Донецької області від 9 червня 2017 року про відмову ОСОБА_1 ОСОБА_2 у призначенні державної соціальної допомоги.

Зобов'язати Управління соціального захисту населення Покровської міської ради Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ОСОБА_2 від 26 січня 2017 року про призначення допомоги при народженні дитини, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

В іншій частині позовних вимог у задоволенні відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Управління соціального захисту населення Покровської районної державної адміністрації Донецької області судовий збір у розмірі 325 грн. на користь ОСОБА_1 ОСОБА_2.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Управління соціального захисту населення Покровської міської ради Донецької області судовий збір у розмірі 325 грн. на користь ОСОБА_1 ОСОБА_2.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 16.10.2018 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII Перехідні положення КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя Загацька Т. В.