Справа № 2040/6781/18
Суддя: Овдієнко В. В.
Дата ухвалення: 2018-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

2-а/621/38/18

16 жовтня 2018 року м. Зміїв
Зміївський районний суд Харківської області
головуючий - суддя Овдієнко В. В.
секретар судового засідання - Лацько А. С.
позивач - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області,
представники позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2,
відповідач - Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області,
розглянувши у письмовому провадженні в залі суду адміністративну справу за позовною заявою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області про скасування постанови про накладення штрафу,
20.08.2018 начальник головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області з вимогою - скасувати постанову від 31.07.2018 про накладення штрафу ВП №56469404.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 08.08.2018 до головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області надійшла постанова державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області ВП № 56469404 від 31.07.2018 про накладення штрафу в розмірі 5100 грн. 00 коп. за невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобовязує боржника виконати певні дії, на підставі виконавчого листа по справі № 621/2784/17, виданого Зміївським районним судом Харківської області.
Головне управління не погоджується із постановою від 31.07.2018 року ВП № 56469404 про накладення штрафу з наступних підстав.
Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 04.04.2018 по справі № 621/2784/17, зокрема, зобовязано головне управління провести ОСОБА_3 перерахунок і виплату пенсії відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей" від 23.12.2015, ст. 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", постанов КМУ № 988 від 11.11.2015 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції", № 947 від 18.11.2015 "Про внесення змін до постанови КМУ від 09.03.2006 № 268" та довідки № 100/34892 від 08.06.2017 про розмір грошового забезпечення станом на 1 січня 2016 року, яка виготовлена ліквідаційною комісією ГУМВС України в Харківській області, з 01.01.2016.

08.06.2018 головним управлінням ОСОБА_3 проведено перерахунок пенсії з 01.01.2016 на підставі рішення суду від 04.04.2018 по справі №621/2784/17.

Відповідно до ч. 4 ст. 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв'язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, на умовах, у порядку та розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України.

Постанова Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям громадян" (далі по тексту Постанова № 103), яка була прийнята на виконання вищезазначеної норми, встановила умови та порядок проведення перерахунку пенсій, що здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції".

Верховний Суд в ухвалі від 02.05.2018 у справі № 818/1076/18 (провадження Пз/9901/32/18, № 73763736) висловив позицію, що Постанова № 103 не змінює регулювання правовідносин з приводу перерахунку пенсій колишнім працівникам міліції на підставі Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких осіб" та постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції", а лише визначає порядок виплати перерахованих пенсій.

Таким чином, компетенція Кабінету Міністрів України визначати умови, порядок та розміри пенсії, яка підлягає перерахунку, передбачена ч. 4 ст. 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Конституційний Суд України у п. 2.1 рішення від 26.12.2011 № 20-рп/2011 зазначив, що Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

У рішенні від 02.03.1999 № 2-рп/99 Конституційний Суд України вказав, що здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України; політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, забезпечення її проведення відповідно до п. 3 ст. 116 Конституції України здійснюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 10 ст. 116 Конституції України Кабінет Міністрів України здійснює повноваження, визначені Конституцією України.

Рішення Кабінету Міністрів України відповідно до положень ч. 1 ст. 4 Бюджетного Кодексу України є частиною бюджетного законодавства.

Повноваження Пенсійного фонду України, як виконавця бюджетних програм, визначаються перш за все ст. 23 цього Кодексу, а саме: будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з п. 20 та 29 ч. 1 ст. 116 Бюджетного кодексу України взяття зобов'язань без відповідних бюджетних асигнувань та здійснення видатків з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства.

Пунктом 3 Постанови № 103 передбачено, що сума перерахованих пенсій для виплати за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 виплачуються після виділення коштів на їх фінансування з державного бюджету.

Пенсійний фонд України сформував потребу в бюджетних коштах, необхідних для проведення перерахунку пенсій особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції) та направив її до Міністерства соціальної політики України, як головного розпорядника бюджетних коштів.

Таким чином, Пенсійний фонд України вчинив всі залежні від нього дії для забезпечення виплати перерахованих пенсій.

Верховний Суд України неодноразово приходив до висновку (постанови від 24.03.2015 у справі № 21-66а14 та від 26.05.2015 у справі № 21-199а15), що невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності таких коштів у боржника не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин, а накладення за таких обставин штрафу на боржника ще більш ускладнює його фінансове становище, тому відсутність бюджетного та іншого фінансування та коштів на виплату грошових сум на виконання судового рішення є поважною причиною, яка унеможливлює проведення відповідних виплат та, відповідно, накладення штрафів державними виконавцями.

Крім того, Верховний Суд України у своїх постановах (справи №21-1044а 15, №21- 2630а15, №21-5118а15, №804/5081/13-а) неодноразово вказував, що невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. Накладення штрафу у такому випадку жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів.

Оскільки виконавче провадження є завершальною і невідємною частиною (стадією) судового провадження по конкретній справі, за яку сплачено судовий збір, та в якій провадження за скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби не відкривається, то за подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця судовий збір не сплачується. (постанова Верховного Суду від 18.01.2018 у справі 565/256/15-ц).

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404 рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 287 КАС України адміністративні справи з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень, ухвалених місцевим загальним судом як адміністративним судом, розглядаються місцевим загальним судом як адміністративним судом, який видав виконавчий лист.

Головне управління вважає, що рішення Зміївського районного суду Харківської області від 04.04.2018 у справі № 621/2784/17 виконано, а постанова від 31.07.2018 про накладення штрафу ВП № 56469404 винесена безпідставно.

Ухвалою судді Харківського окружного адміністративного суду від 27.08.2018 справу передано за підсудністю до Зміївського районного суду Харківської області.

Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 09.10.2018 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд на 16.10.2018.

Представники належним чином повідомлених позивача та відповідача на судове засідання не з'явилися.

Представник позивача ОСОБА_2 подав заяву, в якій наполягав на задоволенні позову та просив розглянути справу за його відсутністю.

Представник відповідача буд-яких заяв по суті справи чи з процесуальних питань не подавав.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У розглядуваній справі відсутні підстави для відкладення судового розгляду, передбачені ч. 2 ст. 205 КАС України.

Оскільки представник позивача подав заяву про судовий розгляд за його відсутністю, а представник належним чином повідомленого відповідача не з'явився без повідомлення причин неявки, тобто всі учасники справи не зявилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, і немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених статтею 205 КАС України, а також відсутня потреба заслухати свідка чи експерта, суд дійшов висновку про розгляд справи у письмовому провадженні.

Дослідивши доводи представника позивача, викладені у позовній заяві, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного:

Відповідно до ст. ст. 72-77 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Частинам 1, 3, 5 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець.

Адміністративні справи з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень, ухвалених місцевим загальним судом як адміністративним судом, розглядаються місцевим загальним судом як адміністративним судом, який видав виконавчий лист.

На підставі доказів, наданих сторонами, встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Статтею 75 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобовязує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Під час здійснення виконавчого провадження ВП № 56469404 з виконання рішення Зміївського районного суду Харківської області від 04.04.2018 по справі № 621/2784/17, яким зобовязано головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області провести ОСОБА_3 перерахунок та виплату пенсії відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей" від 23.12.2015, ст. 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", постанов КМУ № 988 від 11.11.2015 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції", № 947 від 18.11.2015 "Про внесення змін до постанови КМУ від 09.03.2006 № 268" та довідки № 100/34892 від 08.06.2017 про розмір грошового забезпечення станом на 1 січня 2016 року, яка виготовлена ліквідаційною комісією ГУМВС України в Харківській області, з 01.01.2016, головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_4 видано постанову від 31.07.2018 про накладення на боржника - головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області за невиконання рішення суду штрафу на користь держави в розмірі 5100 грн. 00 коп.

В мотивувальній частині постанови зазначено, що 26.05.2018 на адресу боржника направлена копія постанови про відкриття виконавчого провадження, а 18.07.2018 боржникові скерована вимога щодо необхідності виконання рішення суду у повному обсязі, та зобов'язано боржника у триденний термін з дня отримання вимоги надати державному виконавцю інформацію щодо виконання рішення суду та попереджено про наслідки невиконання відповідно до вимог статті 75 Закону України "Про виконавче провадження" (а. с. 8-10).

Зі змісту зазначеної постанови про накладення штрафу на боржника - юридичну особу не вбачається, що останнім вчинено невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобовязує боржника виконати певні дії.

Так, державний виконавець у постанові не зазначив, які конкретно дії на виконання рішення суду без поважних причин не виконав боржник, не наведено будь-якого обґрунтування відсутності поважності причин невиконання боржником дій щодо виконання судового рішення.

При цьому, постанова державного виконавця не містить оцінки інформації, наданої боржником, щодо здійснення з 01.01.2016 року перерахунку пенсії стягувачу (а. с. 11, 12).

Таким чином, з оспорюваної постанови неможливо визначити, чи штраф застосовано за не вчинення дій щодо перерахунку пенсії стягувачеві, чи за фактичну не виплату донарахованих сум пенсії, що в даному випадку не є тотожними діяннями, за які для боржника може наставати відповідальність за ст. 75 Закону України "Про виконавче провадження".

Відсутність належного мотивування прийняття державним виконавцем постанови про накладення на боржника штрафу дає підстави для висновку про невідповідність вказаної постанови вимогам статті 75 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Саме це положення Конституції України на найвищому рівні гарантує дотримання прав особи під час та в результаті вчинення органами державної влади, органами місцевого самоврядування та їх посадовими особами (суб'єктами владних повноважень, владними суб'єктами) відносно неї юридично значущих дій або прийняття рішень.

За змістом вказаної норми, по-перше, спосіб вчинення дій і прийняття рішень обов'язково має бути встановлений законом, по-друге, суб'єкти владних повноважень зобов'язані діяти й приймати рішення саме в такий спосіб, який передбачений законом, тобто неухильно дотримуватися визначеної на рівні закону процедури вчинення юридично значущих дій та прийняття обов'язкових для інших суб'єктів рішень, по-третє, суб'єкти владних повноважень не мають права вчиняти дії чи приймати рішення свавільно, тобто у спосіб, відмінний від того, який визначений законом.

Відповідно до ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Відповідно до ст. ст. 7, 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. Згідно статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб'єкт владних повноважень під час прийняття оспорюваної постанови не виконав покладений на нього обов'язок діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

З урахуванням вищевикладеного, системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 7, 9, 77, 139, 205, 229, 242-246, 255, 263, 287, 293, 295 КАС України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_4 від 31.07.2018 про накладення на боржника - головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області за невиконання рішення суду штрафу на користь держави в розмірі 5100 грн. 00 к., прийняту під час здійснення виконавчого провадження ВП № 56469404 з виконання рішення Зміївського районного суду Харківської області від 04.04.2018 по справі № 621/2784/17.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня складання повного судового рішення, з одночасним надсиланням апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, місце знаходження: 61022, м.Харків, майдан Свободи, Держпром, 3 під, 2 пов, .

Відповідач Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, місце знаходження: 61002, м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, буд. 16.

Повне рішення складене 16.10.2018.

Головуючий: В. В. Овдієнко