Справа № 804/4097/17
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2018-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2018 року Справа № 804/4097/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіГолобутовського Р.З.
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції, за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Штаб Добровольчого Українського Корпусу «Правий сектор», про зобов`язання надання статусу учасника бойових дій,-
29.06.2017 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Державної служби України у справах ветеранів війни та учасників Антитерористичної операції, за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Штаб ДУК «Правий Сектор», в якій просить:
- визнати дії Державної служби України у справах ветеранів війни та учасників Антитерористичної операції щодо не надання статусу учасника бойових дій протиправними;
- зобов`язати Державну службу України у справах ветеранів війни та учасників Антитерористичної операції на підставі поданих ОСОБА_1 документів надати статус учасника бойових дій;
- зобов`язати Державну службу України у справах ветеранів війни та учасників Антитерористичної операції видати ОСОБА_1 посвідчення учасника бойових дій встановленого законодавством зразка.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 15.05.2014 року у складі Добровольчого Українського Корпусу, створенного Правим сектором перебував у зоні проведення АТО на території Донецької та Луганської областей, де брав безпосередню участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведенні і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. Після повернення додому було подано до Державної служби України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції письмове звернення щодо надання статусу учасника бойових дій, проте отримав письмову відмову від 22.02.2017 року. Позивач вважає, що правових підстав для відмови йому в отриманні статусу учасника бойових дій немає, оскільки у нього наявні всі документи, які дають право на отримання спірного статусу.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.07.2017 року відкрито провадження у адміністративній справі, та призначено справу до розгляду у судовому засіданні.
Ухвалою суду від 10.07.2017 року провадження у справі зупинено на стадії попереднього судового засідання до отримання доказів від сторін.
Ухвалою суду від 04.07.2018 року провадження у справі № 804/4097/17 поновлено, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін на 31.07.2018 року.
Відповідачем 30.07.2018 року подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що міжвідомча комісія не наділена повноваженнями розглядати заяву ОСОБА_1 про надання статусу учасника бойових дій, а останній має право звернутись до відповідної комісії того відомства, до складу якого включено добровольче формування, для встановлення статусу учасника бойових дій.
Дослідивши матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.12.2016 року у справі № 191/4053/16-ц встановлено факт участі ОСОБА_1 , у бойових діях під час проведення антитерористичної операції на території Донецької області в складі добровольчого Українського корпусу, створеного «Правим сектором» в період з 15.05.2014 року по березень 2016 року.

Відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 24.05.2016 року звернувся до Державної служби України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції з заявою про надання статусу учасника бойових дій.

Листом від 22.06.2016 року за № 3053/01/09.1-16 надано роз`яснення, що міжвідомча комісія з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій має право розглядати документи лише щодо осіб, які надіслані виключно комісіями при міністерствах, інших центральних органах виконавчої влади чи інших державних органах. Повідомлено ОСОБА_1 про необхідність звернення з питанням надання статусу учасника бойових дій до відомчої комісії «силової» структури, до якої було включено формування , у складі якого брав участь в антитерористичній операції.

29.12.2016 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Державної служби України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції з заявою про надання статусу учасника бойових дій.

Листом від 22.02.2017 року за № 774/02/05.1-17 Державна служба України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції надала позивачу відповідь, в якій з посиланням на п.5 Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 р. № 413, зазначено, що міжвідомча комісія з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій не наділена повноваженнями розглядати питання про встановлення позивачу статусу учасника бойових дій.

Вважаючи зазначену відмову Державної служби України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

Згідно з частиною другою ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Положення про Державну службу України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 року № 416 (далі - Положення №416), Служба є центральним органом виконавчої влади України, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики і який реалізує державну політику у сфері соціального захисту ветеранів війни та учасників антитерористичної операції, соціальної та професійної адаптації військовослужбовців, які звільняються, осіб, звільнених з військової служби, та учасників антитерористичної операції, в межах своїх повноважень державну політику у сфері волонтерської діяльності.

Згідно з підпунктом 9 пункту 4 Положення № 416 Служба відповідно до покладених на неї завдань організовує та координує роботу з надання статусу учасника бойових дій, зокрема проводить засідання міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера.

Згідно абзацу першого пункту 19 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-XII), учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) та працівники Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці, працівники Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.

Відповідно до пункту 1 розділу І Закону України «Про внесення змін до Закону щодо статусу осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України» від 07 квітня 2015 року № 291-VIII, частину першу статті 6 Закону № 3551-XII доповнено новим пунктом 20.

Так, згідно абзацу першого пункту 20 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ учасниками бойових дій також визнаються особи, які у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, за умови, що в подальшому такі добровольчі формування були включені до складу Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної гвардії України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Таким чином, для визнання особи учасником бойових дій згідно зазначеної норми Закону необхідно поєднання двох умов:

1) безпосередньої участі особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення;

2) включення добровольчого формування, у складі якого особа брала безпосередню участь в антитерористичній операції, до складу Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної гвардії України чи інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Отже, рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.12.2016 року у справі № 191/4053/16-ц про встановлення факту безпосередньої участі позивача в антитерористичній операції є підтвердженням тільки однієї з двох необхідних умов для визнання його учасником бойових дій згідно пункту 20 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ.

Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для органів, які реєструють такі факти або оформляють права, що виникають у зв`язку із встановленим судом фактом.

Таким чином, рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.12.2016 року у справі № 191/4053/16-ц про встановлення факту безпосередньої участі позивача в антитерористичній операції є обов`язковим лише для того органу, який наділений повноваженнями надавати статус учасника бойових дій саме позивачу.

Абзацом другим пункту 20 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ встановлено, що порядок надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, категорії таких осіб, терміни їх участі в антитерористичній операції чи в забезпеченні її проведення, а також райони антитерористичної операції визначаються Кабінетом Міністрів України.

Кабінет Міністрів України визначив порядок надання статусу учасника бойових особам, зазначеним в пунктах 19 і 20 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ, затвердивши постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 413 Порядок надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення (далі - Порядок № 413).

Відповідно до пункту 5 Порядку № 413 рішення про надання статусу учасника бойових дій на підставі документів, передбачених пунктом 6 Порядку № 413, приймається:

комісіями з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, утвореними в Міноборони, МВС, Національній гвардії, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецтрансслужби, Генеральній прокуратурі України, Управлінні державної охорони, Адміністрації Держспецзв`язку, ДСНС та ДПтС;

міжвідомчою комісією з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера, яка утворюється Службою, - у разі виникнення спірних питань, що потребують міжвідомчого врегулювання.

Згідно з пунктом 3 розділу І Положення про міжвідомчу комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 10 листопада 2014 року № 867, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2014 року за № 1494/26271 (далі - Положення № 867), міжвідомча комісія призначена для прийняття рішень про надання (позбавлення) статусу учасника бойових дій особам (осіб), які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, лише у разі виникнення спірних питань, що потребують міжвідомчого врегулювання.

Відповідно до підпункту 1 пункту 2 розділу II Положення № 867 міжвідомча комісія має право розглядати документи щодо осіб, які надіслані лише комісіями при міністерствах, інших центральних органах виконавчої влади чи інших державних органах (у підпорядкуванні яких особи брали участь в антитерористичній операції) у разі наявності у поданих документах спірних питань, що потребують міжвідомчого врегулювання.

Відтак, відносно винесення на розгляд міжвідомчої комісії питання надання статусу учасника бойових дій позивачу, суд зазначає, що враховуючи положення пункту 20 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ та вимоги пункту 5 Порядку №413, це питання повинно вирішуватися відомчою комісією того відомства, до якого увійшло добровольче формування у складі якого позивач брав участь в антитерористичній операції. І у разі якщо при розгляді відомчою комісією документів позивача виникне спір, що потребує міжвідомчого врегулювання, тільки ця відомча комісія може винести на розгляд міжвідомчої комісії питання надання статусу учасника бойових дій.

Також, зокрема, відповідно до статті 3-1 Закону №3551-ХІІ «Повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері соціального захисту інвалідів, ветеранів війни, інших осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ветеранів праці, ветеранів військової служби, військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, жертв нацистських переслідувань», до повноважень Державної служби України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції не віднесено функції щодо розгляду заяв стосовно надання статусу учасника бойових дій. Відповідно до Положення про міжвідомчу комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 10 листопада 2014 року №867, голову комісії також не наділено правом одноособового розгляду названого питання.

При цьому суд зазначає, що норми Порядку №413 та Положення № 867 повністю відповідають вимогам Закону № 3551-XII, відповідно до якого і були прийняті, в тому числі і в частині щодо надання статусу учасника бойових дій добровольцям виключно за умови, що в подальшому добровольчі формування у складі яких вони приймали участь в антитерористичній операції були включені до складу Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної гвардії України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Позивач помилково вважає, що суд має застосувати частину сьому статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діяла станом на час звернення з даним позовом до суду), відповідно до якої у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини (надання статусу учасника бойових дій добровольцям) суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), оскільки Законом № 3551-ХІІ та Порядком № 413 чітко визначено, яким чином добровольці можуть отримати статус учасника бойових дій.

Враховуючи викладене, вимога щодо зобов`язання Державну службу України у справах ветеранів війни та учасників Антитерористичної операції на підставі поданих ОСОБА_1 документів надати статус учасника бойових дій не підлягає до задоволення, оскільки міжвідомча комісія має право приймати документи, які надійшли лише з відомчих комісій та не має повноважень розглядати заяви громадян; питання надання статусу учасника бойових дій позивачу повинно вирішуватись відомчою комісією того відомства, до якого увійшло добровольче формування у складі якого позивач брав участь в антитерористичній операції.

Крім того, згідно з пунктом 8 Порядку, рішення комісії (міжвідомчої комісії) може бути оскаржено в судовому порядку.

Проте відповідне рішення Державною службою України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції за розглядом звернення 29.12.2016 року ОСОБА_1 щодо надання статусу учасника бойових дій не прийнято.

З огляду на встановлені вище обставини, суд приходить до висновку, що Державна служба України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції при наданні позивачу відповіді листом від 22.02.2017 року за № 774/02/05.1-17 діяла обґрунтовано на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано.

В адміністративному судочинстві діє принцип офіційності, який полягає в активній позиції суду щодо з`ясування всіх обставин у справі. Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов`язку суд витребовує названі документи та матеріали", а якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів (частина 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно частини 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Перевіривши дії відповідача при розгляді заяви позивача від 29.12.2016 року, суд дійшов висновку, що вони вчинені ним з урахуванням вимог Конституції України, чинного законодавства України і з дотриманням передбачених ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України принципів.

Разом з тим суд враховує, що в рішенні Конституційного суду України від 09.07.2002 року у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої ст. 124 Конституції України (справа № 1-2/2002 про досудове врегулювання спорів) в п. 3 зазначено, що положення частини другої ст. 124 Конституції України треба розглядати у системному зв`язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у т.ч. судовий захист. Для забезпечення судового захисту Конституція України у ст. 124 встановила принципи здійснення правосуддя виключно судами. Із змісту частини другої ст. 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб`єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням.

Таким чином, позивач, враховуючи свою адміністративну правосуб`єктність, керуючись ст. 48 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діяла станом на час звернення з даним позовом до суду), скористався своїм правом на судовий захист, при цьому згідно ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року його право не може бути обмежене, однак при встановлених обставинах підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.9, 72, 77, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної служби України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції (пров. Музейний, 12, м.Київ; ), за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Штаб Добровольчого Українського Корпусу «Правий сектор» (вул.Надії Алексєєнко, 74, м.Дніпро, 49006), про зобов`язання надання статусу учасника бойових дій відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський