Справа № 826/15081/16
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2018-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 жовтня 2018 року № 826/15081/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Григоровича П.О., при секретарі судового засідання Морозовій Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до треті особиКиївської міської ради ОСОБА_2 Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Приватне підприємство «Дора» ОСОБА_3
провизнання недійсним з моменту прийняття та скасування рішення

за участю:

представника відповідача - Рог О.В.,

представника третьої особи 2 - Трохлюк А.М.,

представника третьої особи 4 - Герасименко С.В.,

вільного слухача - ОСОБА_6

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі також - позивач або ОСОБА_1.) з адміністративним позовом (з урахуванням уточнення позову) до Київської міської ради (далі також - відповідач або КМР), в якому просить визнати незаконним з моменту прийняття та скасувати Рішення Київської міської ради І сесії VIII скликання № 304/304 від 31 березня 2016 року «Про дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 орієнтовною площею 0,08 га (земельна ділянка комунальної власності територіальної громади міст Києва) у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку».

Позовні вимоги мотивовані тим, що оскільки позивач є землекористувачем земельної ділянки площею 0,0845 га по АДРЕСА_2, яка використовується його родиною більше 50-ти років під город, ніяких претензій щодо використання якої до цього часу не було, отже має право захисту своїх земельних прав.

Представник відповідача просив суд відмовити позивачу в задоволенні заявлених позовних вимог з підстав їх необґрунтованості, вважаючи спірне рішення законним та таким, що прийняте відповідачем у межах повноважень, у спосіб та у відповідності до норм земельного законодавства. Також зауважив, що позивач не навів жодних обставин, як саме спірне рішення порушує його права та інтереси, з огляду на те, що земельна ділянка за спірним рішенням не є суміжною до земельної ділянки, якою, як стверджує позивач, він користується. При цьому, відповідно до відомостей, а саме Витягу з бази даних міського земельного кадастру земельна ділянка по АДРЕСА_3 обліковується (проінвсртарізована) за ОСОБА_8.

В ході судового розгляду, до участі у справі, в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, судом залучено ОСОБА_2 (далі також - третя особа 1 або ОСОБА_2.), Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі також - третя особа 2 або Департамент), Приватне підприємство « ТВФ «Дора» (далі також - третя особа 3 або ПП «ТВФ «Дора»), ОСОБА_3 (далі також - третя особа 4 або ОСОБА_3.).

ОСОБА_3 подав суду письмову заяву, в якій наголосив на неадекватності адміністративного позову, оскільки земельна ділянка № 79491 перейшла йому у спадок від його матері ОСОБА_9, перебувала в його користуванні, він сплачував земельним податок та, при приватизації, відмовився від неї на користь учасника АТО ОСОБА_2, у зв'язку з чим і було прийняте спірне рішення.

Також, у судовому засіданні представники третіх осіб 2, 4 підтримали позицію відповідача у справі та просили суд відмовити позивачу в задоволенні адміністративного позову.

Треті особи 1,3 письмових пояснень чи заперечень по суті спору суду не подали.

Позивач та його представник у судове засідання не прибули, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Разом з тим, представник позивача 01.10.2018 подав через канцелярію суду чергову заяву про неможливість прибуття до суду для участі в судовому засіданні, в якій просив, зокрема, відкласти судове засідання по справі на інший день.

Представник відповідача, зважаючи на неодноразове відкладення розгляду справи з ініціативи позивача та його представника, проти чергового відкладення розгляду справи заперечував та наполягав на розгляді справи за відсутності позивача та його представника на підставі наявних у ній доказів.

Керуючись частиною п'ятою статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, розглянувши у відкритому судовому засіданні подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників відповідача та третіх осіб 2, 4, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з доводів, наведених в адміністративному позові, позивач є землекористувачем земельної ділянки площею 0,0845 га по АДРЕСА_2, яка використовується його родиною більше 50-ти років під город. В радянські часи, коли с. Пирогів було приєднали до міста Києва, то всі житлові будинки і колгоспні землі були інвентаризовані, з'явилася АДРЕСА_1. Згідно Витягу з бази даних земельного кадастру від 12.11.2013 (замовлення № 8766), земельна ділянка з цільовим призначенням під ОСГ має кадастровий номер НОМЕР_1.

Враховуючи наведене, позивач 18.06.2015 подавав відповідачу клопотання про надання у власність земельної ділянки по АДРЕСА_2 та про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (зареєстрована відповідачем 25.06.2015 вх. № 08/К-5887), в якому просив надати йому безоплатно у власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель, і споруд (присадибна ділянка) - 0,10 гектара по АДРЕСА_2, а також надати йому дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж зазначеної земельної ділянки в натурі (на місцевості) по АДРЕСА_2.

У вказаному клопотанні позивач також зазначав, що присадибна земельна ділянка по АДРЕСА_2 була надана колгоспному двору під обслуговування житлового будинку, побудованого робітничим способом у порядку статей 90, 101 Земельного кодексу Української РСР в редакції Закону від 08.07.1970 (введений в дію з 01 01.1971). Відповідно до архівної довідки № 01-29/К-52 від 27.11.2013 зазначена земельна ділянка надана колгоспному господарству ОСОБА_10, за якою числилось всього 0,25 га присадибної землі, членом колгоспного двору зазначено ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 сина. Згідно з довідкою ГУ Міндоходів України № 32/К/26-50-15-03-23 від 17.01.2014 ОСОБА_8 перебувє на обліку в ДПІ як платник земельного податку з фізичних осіб. 22.01.2014 ОСОБА_8 як попередній землекористувач подав нотаріально погоджену, приватним нотаріусом Чуловським В.А. заяву про те, що він не заперечує, щоб ОСОБА_1 виготовив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки.

Згідно з доводами позивача 26.06.2016 він отримав дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки у формі доручення секретаря Київради № 08/К-5887.

Разом з тим, 01.09.2016 позивачу стало відомо, що рішенням Київської міської ради І сесії VIII скликання № 304/304 від 31.03.2016 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_2 на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд», вказаному громадянину надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 орієнтовною площею 0,08 га (земельна ділянка комунальної власності територіальної громади міст Києва, кадастровий номер НОМЕР_2) у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Вважаючи таке рішення відповідача незаконним та таким, що порушує права позивача як землекористувача відповідної земельної ділянки, останній звернувся до суду з даним адміністративним позовом про його скасування.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам і поясненням представників відповідача та третіх осіб 2, 4, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді у відкритому судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України (далі також - ЗК України) та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до пунктів «а, б» частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно з положеннями статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Відповідно до частини першої, шостої статті 118 ЗК України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина сьома статті 118 ЗК України).

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що перелік підстав для відмови у наданні дозволу є вичерпний та закріплений в частині сьомій статті 118 ЗК України.

При цьому, за приписами статті 119 ЗК України, громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Разом з тим, доказів звернення до відповідача з клопотанням саме у порядку статті 119 ЗК України, зважаючи на твердження позивача про користування земельною ділянкою площею 0,0845 га по АДРЕСА_2 його родиною більше 50-ти років, позивачем суду не подано.

Згідно з положеннями пункту г) частини першої статті 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, окрім іншого, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (частина перша статті 122 ЗК України).

Відповідно до статті 123 ЗК України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання).

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 1861 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Таким чином, передача земельних ділянок в користування передбачає проходження певної процедури з виготовлення проекту землеустрою (або технічної документації у разі надання у користування земельної ділянки, межі якої встановлені в натурі (на місцевості), без зміни її цільового призначення), його погодження компетентними органами тощо, що в подальшому є підставою для прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування з цього питання.

Водночас, за приписами статті 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (статті 126 ЗК України).

Разом з тим, способи захисту прав на земельні ділянки закріплені у статті 152 ЗК України.

Так, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

При цьому, частина перша статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, яка діяла на день звернення до суду) визначала, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Аналогічні положення закріплені на даний час у частині першій статті 5 діючої редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто, для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що саме у зв'язку з рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушуються права позивача.

Разом з тим, позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, тобто у іншої особи вже виникло право на користування чи власність на земельну ділянку. При цьому захист прав позивача має бути нерозривно пов'язаним з таким фактом, що у особи існує правовий інтерес як власника або як користувача на цю земельну ділянку.

Отже, вирішуючи публічно-правовий спір, суд повинен встановити, в чому полягає порушення прав позивача рішенням відповідача.

У той же час, виходячи з приписів статей 116, 118 ЗК України, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ще не означає позитивного рішення про надання її у власність, що фактично вказує про відсутність обтяжень земельної ділянки у такому випадку.

Окрім того, в ході судового розгляду справи позивачем не доведено, а судом не встановлено, що позивач є власником або користувачем саме тої земельної ділянки, відносно якої відповідачем прийняте спірне рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до частини першої статті 72, частини першої статті 73, частини першої статті 75, частини першої статті 76, частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи, надані учасникам справи докази та пояснення, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 10.10.2018.

Суддя П.О. Григорович