Справа № 200/21176/15-а
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2018-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

10 жовтня 2018 року

Київ

справа №200/21176/15-а

адміністративне провадження №К/9901/10812/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,

суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.,

розглянувши у судовому засіданні без виклику сторін в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Дніпропетровської міської ради на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2016 року (колегія суддів у складі: Головко О.В., Ясенової Т.І., Суховарова Ю.О.) у справі № 200/21176/15-а за позовом першого заступника Дніпропетровського міського голови ОСОБА_4 до Дніпропетровського міського голови, треті особи - Дніпропетровська міська рада, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання протиправним і скасування розпорядження в частині,

установив:

У жовтні 2015 року перший заступник Дніпропетровського міського голови ОСОБА_4 звернувся до суду із адміністративним позовом до Дніпропетровського міського голови, в якому просив скасувати розпорядження в.о. Дніпропетровського міського голови ОСОБА_6 від 10 серпня 2015 року № 737-рк «Про поновлення ОСОБА_5» в частині скасування розпорядження міського голови від 15 серпня 2011 року № 345-рк «Про звільнення ОСОБА_5», поновлення ОСОБА_5 на посаді керуючого справами виконкому міської ради із збереженням 6-го рангу посадової особи місцевого самоврядування у межах третьої категорії з 15 серпня 2011 року; виплати ОСОБА_5 середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вважав, що оскаржуване розпорядження прийняте всупереч Регламенту виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, затвердженого рішенням Дніпропетровської міської ради від 15 грудня 2010 року № 4400.

Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 4 грудня 2015 року позов задоволено: визнано протиправним та скасовано розпорядження в.о. Дніпропетровського міського голови ОСОБА_6 від 10 серпня 2015 року № 737-рк «Про поновлення ОСОБА_5» в частині скасування розпорядження міського голови від 15 серпня 2011 року № 345-рк «Про звільнення ОСОБА_5», поновлення ОСОБА_5 на посаді керуючого справами виконкому міської ради із збереженням 6-го рангу посадової особи місцевого самоврядування у межах відповідної третьої категорії з 15 серпня 2011 року; виплати ОСОБА_5 середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2016 року скасовано постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 4 грудня 2015 року, прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, Дніпропетровська міська рада звернулась із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції. В обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вважає, що оскаржуване розпорядження порушує права ОСОБА_4, оскільки ОСОБА_7, який був незаконно поновлений на посаді в.о. міського голови, звільнив ОСОБА_4 з посади першого заступника міського голови. Крім того, зазначає, що апеляційним судом не враховано правову позицію, викладену Верховним Судом України у постанові від 28 січня 2014 року (справа № 21-459а13), згідно з якою під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх на відповідність закону. Вважає, що колегією апеляційного суду безпідставно відхилено заявлений міською радою відвід, оскільки обставини, наведені у заяві про відвід колегії суддів, були обґрунтованими.

Заперечень на касаційну скаргу не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Суди встановили, що постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2015 року у справі № 2а/200/164/15, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2015 року, задоволено адміністративний позов ОСОБА_5 до Дніпропетровської міської ради: скасовано розпорядження Дніпропетровського міського голови від 15 серпня 2011 року № 345-рк про звільнення ОСОБА_5 з посади заступника міського голови - керуючого справами виконкому міської ради за власним бажанням та поновлено його на попередній посаді з 15 серпня 2011 року.

Оскільки в Дніпропетровській міській раді була відсутня посада заступника міського голови - керуючого справами виконкому міської ради, на яку поновлено ОСОБА_5 за рішенням суду, на розгляд сесії Дніпропетровської міської ради VI скликання внесено проект рішення про внесення змін до структури виконавчих органів міської ради та пропонувалося створити у виконавчих органах Дніпропетровської міської ради посаду заступника міського голови - керуючого справами виконкому міської ради.

Однак за результатами голосування, яке відбулось 22 липня 2015 року, сесією міської ради відповідне рішення про створення посади, на яку необхідно було поновити ОСОБА_5 за рішенням суду, не прийняте.

10 серпня 2015 року в.о. Дніпропетровського міського голови ОСОБА_6 видано розпорядження № 737-рк, яким: скасовано розпорядження міського голови від 15 серпня 2011 року № 345-рк «Про звільнення ОСОБА_5»; поновлено ОСОБА_5 на посаді керуючого справами виконкому міської ради з 15 серпня 2011 року та виплачено йому середній заробіток за час вимушеного прогулу. Одночасно цим розпорядженням вирішено звільнити ОСОБА_8 з посади виконуючого обов'язки керуючого справами виконкому міської ради з 10 серпня 2015 року.

Не погоджуючись з таким рішенням в частині, що стосувалася поновлення ОСОБА_5 на посаді та виплати йому середнього заробітку, перший заступник Дніпропетровського міського голови ОСОБА_4 звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що в.о. Дніпропетровського міського голови ОСОБА_6 не мала права приймати оскаржуване рішення за відсутності у структурі виконавчих органів Дніпропетровської міської ради посади, на яку мав бути поновлений ОСОБА_5, та без візування посадовими особами проекту розпорядження у визначеному Регламентом виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради порядку.

Апеляційний суд, приймаючи протилежне рішення, вважав, що оскаржуваний у цій справі акт індивідуальної дії породжує права й обов'язки тільки для тих суб'єктів, яким його адресовано. Відсутність у позивача прав чи обов'язків у зв'язку із прийняттям оскаржуваного розпорядження не створює для останнього права на звернення до суду із цим позовом.

Згідно з частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У пункті 8 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, яка діяла на час вирішення судами справи) зазначено, що позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду.

Відповідно до частини першої статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Аналіз наведених вище положень свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізує владні управлінські функції стосовно заявника. Виникнення права особи на судовий захист, гарантоване статтею 55 Конституції України, ставиться у залежність виключно із існуванням порушення, створенням перешкод для реалізації конкретних прав і свобод такої особи.

У рішенні Конституційного Суду України № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Також, у рішенні від 23 червня 1997 року № 2-зп (справа про акти органів Верховної Ради України) Конституційний Суд України дійшов висновку, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, які застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

Розпорядження відповідача від 10 серпня 2015 року № 737-рк «Про поновлення ОСОБА_5» (в оскаржуваній позивачем частині) є правовим актом ненормативного характеру, тобто актом індивідуальної дії, оскільки стосується виключно визначеного у ньому суб'єкта - ОСОБА_5, встановлює не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до відповідної особи. Такий акт розрахований на одноразове застосування - поновлення особи на посаді із виплатою їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскільки позивач - ОСОБА_4 не входить до кола осіб, на яких поширюється дія спірного розпорядження, то й відсутнє порушення його прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин.

Отже, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що у ОСОБА_4 не виникло прав чи обов'язків у зв'язку з прийняттям спірного розпорядження (в оскаржуваній частині), останнє не породжує для позивача і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Аналогічну правову позицію викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 6 червня 2018 року у справі № 800/489/17 та від 12 червня 2018 року № 800/587/17.

Водночас, вирішуючи справу по суті, апеляційним судом не враховано, що відсутність у особи права на звернення до суду з позовом виключає можливість розгляду такого спору за правилами адміністративного судочинства.

Оскільки позивач не має права оскаржувати спірне розпорядження, колегія суддів Верховного Суду вважає, що суди помилково прийняли до свого провадження і розглянули справу, яка не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, у зв'язку з чим ухвалені судові рішення підлягають скасуванню із закриттям провадження в справі.

У касаційній скарзі заявник звертає увагу на правову позицію, викладену Верховним Судом України у постанові від 28 січня 2014 року (справа № 21-459а13), відповідно до якої під час розгляду спорів про щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність вимогам частини третьої статті 2 КАС України.

Водночас, суд здійснює перевірку законності оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у тому разі, коли позовна заява про такий спір визнана судом прийнятною. У справі, що розглядається, провадження було відкрите помилково.

Мотивуючи порушення апеляційним судом норм процесуального права, міська рада у касаційній скарзі стверджує, що під час апеляційного розгляду справи нею заявлено відвід колегії суддів апеляційного суду, обґрунтований тим, що ця ж колегія розглядала інші адміністративні справи, що стосувалися поновлення ОСОБА_5 на посаді, тим самим складом суду.

Однак Суд погоджується з висновком Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, викладеним в ухвалі від 12 травня 2016 року, про те, що наведені заявником обставини не викликають сумнівів у неупередженості колегії суддів та не підставою для її відводу.

За змістом частини першої статті 354 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, яка діє з 15 грудня 2017 року) суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтею 238 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 238, 344, 349, 354, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

постановив:

Касаційну скаргу Дніпропетровської міської ради задовольнити частково.

Постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 4 грудня 2015 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2016 року скасувати, провадження у справі закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуюча суддя І.Л. Желтобрюх

Судді О.В. Білоус

Т.Г. Стрелець