Справа № 826/5189/18
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2018-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 жовтня 2018 року № 826/5189/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого Бояринцевої М.А., розглянувши в порядку письмового провадження справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання протиправними дій, зобов"язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання незаконними дії Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві щодо не виплати пенсії ОСОБА_1 та про зобов"язання Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві поновити пенсійні виплати ОСОБА_1 та сплатити заборгованість за весь період, починаючи з жовтня 2016 року.

Ухвалою суду від 11.10.2018 позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в частині позовних вимог про визнання незаконними дії Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві щодо не виплати пенсії ОСОБА_1 за період з жовтня 2016 року по 28.09.2017 та про зобов"язання Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві сплатити заборгованість за період, починаючи з жовтня 2016 року по 28.09.2017 залишено без розгляду.

В обґрунтування наведених вимог позивач посилається на Конвенцію про захист прав і основних свобод людини, Конституцію України, закони України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування", "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та зазначає, що йому протиправно припинено виплату пенсії в зв"язку з непідтвердженням фактичного місця проживання позивача, як особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, районів проведення АТО.

Відповідачем відзив на позов не подано.

Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

В позовній заяві позивач зазначає, що ОСОБА_1 протягом двадцяти років перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві, як військовий пенсіонер та отримує пенсію за вислугу років шляхом її перерахування на розрахунковий рахунок, відкритий в АТ "Ощадбанк". Також в позові вказано, що оскільки він переїхав на постійне місце проживання в Німеччину до м. Регенсбург, то за нього за довіреністю отримував належну йому пенсію ОСОБА_2, проте з жовтня 2016 року відповідач припинив виплачувати пенсію без повідомлення позивача та його представника про причини.

У грудні 2017 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою, в якій просив повідомити причину припинення виплати йому пенсії з жовтня 2016 року.

До заяви позивачем додано копії наступних документів:

- довіреності на управління та розпорядження належним йому майном на громадянина України ОСОБА_2;

- витягу про реєстрацію довіреності в Єдиному реєстрі довіреностей в Україні № 32543456 від 09.11.2016;

- паспорту та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера громадянину країни ОСОБА_2;

- виписки з пенсійного рахунку № НОМЕР_2 за період з 01.09.2016 по 25.11.2017 в Головному управлінні по м. Києву та Київській області АТ "Ощадбанк".

Листом від 19.12.2017 за № 31909/03/М-3732 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило ОСОБА_1, що поновлення виплати пенсії можливе у разі надання документу, підтверджуючого місце проживання (реєстрації) в м. Києві. Пояснення щодо підстав припинення виплати пенсії позивачу у листі відсутні.

Враховуючи, що матеріали справи не містять інформації щодо підстав припинення виплати пенсії позивачу, суд надає оцінку спірним правовідносинам, виходячи з тих обставин, що позивач постійно проживає у Німеччині та вимоги відповідача щодо надання документу, підтверджуючого місце проживання (реєстрації) в м. Києві для поновлення виплати пенсії.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що йому припинено виплату пенсії в зв"язку з непідтвердженням фактичного місця проживання позивача, як особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, районів проведення АТО, оскільки матеріали справи не містять доказів проживання позивача на території районів проведення АТО. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та позивачу картка фізичної особи - платника податків видана Державною податковою адміністрацією у м. Києві 26.06.2007.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, осіб начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Відповідно до статті 2 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (в редакції, яка діяла, на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 2262-ХІІ) пенсіонерам з числа військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей пенсії виплачуються органами Пенсійного фонду України за місцем фактичного проживання пенсіонера, незалежно від реєстрації місця проживання.

Іншим особам, які мають право на пенсійне забезпечення згідно з цим Законом, пенсії виплачуються органами Пенсійного фонду України через установи відкритого акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" за місцем фактичного проживання пенсіонера на підставі відповідних документів, що оформляються органом Пенсійного фонду України.

Пенсія може виплачуватися за довіреністю, порядок посвідчення і строк дії якої визначається законодавством (стаття 53 Закону № 2262-ХІІ).

Відповідно до статті 62 Закону № 2262-ХІІ пенсії звільненим зі служби особам, зазначеним у статті 1 2 цього Закону, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, не призначаються, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пенсії, призначені зазначеним особам в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

За приписами пункту 2 частини першої статті 49 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 1058-IV) виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону № 1058-IV встановлено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Разом з тим, суд зазначає, що Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" зазначені положення визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Відповідно до Закону України "Про Конституційний Суд України" та рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000 закони, правові акти або окремі положення визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню, як такі, що відповідно до ч. 2 статті 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на відновлення виплати пенсії.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31.07.2018 у справі №757/42126/15-а.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з статтею 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

В контексті наведеного суд зазначає, що під час розгляду справи відповідач не навів жодних обставин щодо правомірності припинення виплати пенсії позивачу, а тому суд зазначає про наявність правових підстав для зобов"язання Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві поновити пенсійні виплати ОСОБА_1 з 29.09.2018.

За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, тому позов визнається таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 139, 241-243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1, адреса для листування: АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ідентифікаційний код 42098368) про визнання протиправними дій, зобов"язання вчинити дії задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві щодо відмови у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1.

3. Зобов"язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити ОСОБА_1 виплату пенсії з 29.09.2017.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1, адреса для листування: АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 1 409 (одна тисяча чотириста дев"ять) грн. 60 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ідентифікаційний код 42098368).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя М.А. Бояринцева