Справа № 826/14357/17
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2018-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 жовтня 2018 року № 826/14357/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Катющенка В.П., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до про Головного управління ДФС у Київській області визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Київській області, що виражено листом від 09.10.2017 № 3356/В/10-36-13-01 про відмову в призупиненні нарахування орендної плати за Договором оренди землі від 22.01.2016, який укладено між ОСОБА_1 та Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області в особі виконуючого обов'язки начальника відділу Держгеокастру у Київській області Перевертайло Ю.В.;

- зобов'язати Головне управління ДФС у Київській області зупинити нарахування орендної плати за Договором оренди землі від 22.01.2016, який укладено між ОСОБА_1 та Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області в особі виконуючого обов'язки начальника відділу Держгеокастру у Київській області Перевертайло Ю.В. до набрання законної сили рішенням у цивільній справі № 365/298/16-ц;

- зарахувати сплачену орендну плату за 2016-2017 роки, після набрання законної сили рішенням у цивільній справі № 365/298/16-ц, на наступні роки користування земельною ділянкою за Договором оренди землі від 22.01.2016, який укладено між ОСОБА_1 та Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області в особі виконуючого обов'язки начальника відділу Держгеокастру у Київській області Перевертайло Ю.В.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у січні 2016 він уклав договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_2, площею 39,2864 га. Разом з тим, з моменту передачі вказаної земельної ділянки позивач не має змоги користуватись нею, позаяк громадянин ОСОБА_3 здійснює обробіток земельної ділянки, чим перешкоджає позивачу користуватись орендованою земельною ділянкою. Звернувшись до відповідача з заявою про зупинення нарахування орендної плати, позивач отримав відмову, з якою не погоджується та вважає протиправною, оскільки частиною шостою статті 762 Цивільного кодексу України передбачено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Ухвалами суду від 10.11.2017 відкрито провадження в адміністративній справ № 826/14357/17, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у судове засідання на 12.12.2017.

12.12.2017 представником відповідача Соколовим Д.В. подано до суду письмові заперечення проти позову, за змістом яких останній просить суд відмовити у задоволенні позову. Пояснив, що відповідно до пункту 288.1 статті 288 Податкового кодексу України позивач є платником орендної плати за землю. Враховуючи, що інформація щодо розірвання договору оренди землі відсутня, вказаний договір не припинено, тому відповідно до пункту 1 статті 287 Податкового кодексу України ОСОБА_1 має сплачувати орендну плату за земельну ділянку.

У судовому засіданні 12.12.2017 судом ухвалено про продовження розгляду справи в письмовому провадженні.

Враховуючи те, що 15.12.2017 набрала чинності нова редакція Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Беручи до уваги те, що станом на дату прийняття рішення у справі, вона знаходиться на стадії розгляду у письмовому провадженні, відповідно її розгляд продовжено у письмовому провадженні з урахуванням положень пункту 10 частини першої статті 4, частини четвертої та частини п'ятої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції з 15.12.2017.

19.02.2018 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, яка за змістом дублює позовну заяву.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

22.01.2016 між позивачем та Головним управлінням Держгеокастру у Київській області укладено договір оренди землі, за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 39,2864 га, яка знаходиться за межами населеного пункту на території Жуківської сільської ради Згурівського району Київської області (а.с. 10-11).

Пунктом 8 Договору передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у наступних формах та розмірах у грошовій формі безготівково, у розмірі 8 відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок на рік. Станом на момент укладання цього договору сума орендної плати, що вноситься орендарем за використання земельної ділянки, складає 103219,19 грн на рік.

Згідно акту приймання-передачі об'єкта оренди орендодавець передав, а орендар прийняв у своє користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення кадастровий номер НОМЕР_2 загальною площею 39,2864 га, яка знаходиться на території Жуківської сільської ради Згурівського району Київської області (а.с. 12).

Відповідно до платіжних доручень від 22.08.2016 № 7 та № 6140 від 07.08.2017 ОСОБА_1 за 2016 та 2017 роки сплатив орендну плату у розмірі 103219,19 грн за кожний рік (а.с. 13, 14).

Разом з тим, позивач стверджує, що позбавлений права користування орендованою ділянкою, оскільки останню використовує громадянин ОСОБА_3

06.09.2017 позивач звернувся до відповідача з заявою, у якій просив:

- зупинити (у відповідності до частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України) нарахування орендної плати за земельну ділянку державної форми власності, площею 39,2864 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка знаходиться за межами населеного пункту на території Жуківської сільської ради Згурівського району Київської області;

- надати роз'яснення щодо повернення чи/або зарахування на наступні роки (2018-2019 роки) сплаченої орендної плати за 2016-2017 роки (а.с. 19).

Листом від 09.10.2017 № 3356/В/10-36-13-01 Головне управління ДФС у Київській області повідомило представника позивача, що ОСОБА_1 має сплачувати орендну плату за земельну ділянку за 2016-2017 роки, оскільки договір оренди земельної ділянки від 22.01.2016 є чинним, останній є підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку (а.с. 20-21).

Не погодившись з правовою позицією відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 288.1 статті 288 Податкового кодексу України (далі - ПК України) підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.

Форма надання інформації затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики.

Договір оренди земель державної і комунальної власності укладається за типовою формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктами 288.2 - 288.4 ПК України платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Під час судового розгляду справи з'ясовано та не заперечувалось представником позивача, що договір оренди земельної ділянки від 22.01.2016 є чинним.

Таким чином, у розумінні наведених вище положень ПК України земельна ділянка, яку орендує позивач, є об'єктом оподаткування, відповідно, позивач є платником орендної плати за землю.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 36 ПК України податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Податковий обов'язок виникає у платника за кожним податком та збором.

Податковий обов'язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов'язків платника податків, крім випадків, передбачених законом.

Виконання податкового обов'язку може здійснюватися платником податків самостійно або за допомогою свого представника чи податкового агента.

Відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Пунктом 37.3 статті 37 ПК України передбачено, що підставами для припинення податкового обов'язку, крім його виконання, є:

ліквідація юридичної особи;

смерть фізичної особи, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою;

втрата особою ознак платника податку, які визначені цим Кодексом;

скасування податкового обов'язку у передбачений законодавством спосіб.

Зі змісту аналізу наведених правових норм вбачається, що податковий обов'язок платника податків є безумовним, а підстави припинення податкового обов'язку чітко визначені ПК України, а не Цивільним кодексом України, як помилково вважає позивач.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на ті обставини, що йому перешкоджають користуватись земельною ділянкою, з огляду на наступне.

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Враховуючи, що на момент прийняття рішення у даній справі відсутнє рішення суду про витребування майна з чужого незаконного володіння, докази розірвання договору оренди земельної ділянки від 22.01.2016, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог.

Крім того, суд звертає увагу, що ПК України не передбачено підстав для зупинення нарахування податкового зобов'язання з орендної плати за землю.

Наведені обставини свідчать про необґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 9, 14, 72-74, 77, 90, 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (08200, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) відмовити.

Рішення набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147- VІІІ).

Суддя В.П. Катющенко