Справа № 243/7271/18
Суддя: Мінаєв І. М.
Дата ухвалення: 2018-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа № 243/7271/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2018 року м. Словянськ

Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючий суддя Мінаєв І.М.

за участю секретаря судового засідання Янчевського В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в приміщенні суду в місті Словянську справу за адміністративним позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача ОСОБА_1, про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу, про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження та зобов?язання державного виконавця закінчити виконавче провадження № 56080326,

В С Т А Н О В И В:

03 серпня 2018 р. Головне управління Пенсійного фонду України звернулося до суду із адміністративним позовом про скасування постанови про накладення штрафу у виконавчому провадженні № 56080326.

Ухвалою суду від 06 серпня 2018 р. позовна заява була залишена без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків.

13 серпня 2018 року до суду надійшла заява про зміну позовних вимог, в якій позивач просить визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу, визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, визнати протиправною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження та зобов?язати державного виконавця закінчити виконавче провадження № 56398223 на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України № 1404.

22 серпня 2018 року позивачем надано суду квитанцію про сплату судового збору, ухвалою суду від 23.08.2018 р. по справі відкрите спрощене позовне провадження. Ухвалою суду від 21.09.2018 р. до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача залучено ОСОБА_1

Зі змісту позовної заяви вбачається, що 10.04.2018 р. позивачем отримано постанову про відкриття виконавчого провадження № 56080326 з виконання виконавчого листа № 243/10255/17, виданого Слов?янським міськрайонним судом про зобов?язання головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Заявою від 17.04.2018 р. позивач повідомив відповідача про виконання рішення суду в добровільному порядку, додавши підтверджуючий документ, до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Цією ж заявою позивач клопотав закінчити виконавче провадження у зв?язку з фактичним виконанням у повному обсязі судового рішення. Однак, постановою від 21.06.2018 р. за невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення на позивача накладено штраф у сумі 5100 грн. Зазначену постанову позивачем оскаржено до Донецького окружного адміністративного суду. Постановою від 19.07.2018 р. за повторне невиконання без поважних причин рішення на позивача накладено штраф у сумі 10200 грн., яку позивачем отримано 26.07.2018 р. Позивач вважає зазначену постанову протиправною, оскільки у відповідача були відсутні правові підстави для її винесення, просить її скасувати.

Окрім того, 30.07.2018 р. позивачем отримано постанову про стягнення з нього витрат виконавчого провадження від 23.07.2018 р., відповідно до якої з позивача стягнуто виконавчий збір у сумі 181,50 грн. Зазначену постанову позивач також вважає незаконною та просить скасувати, оскільки рішення суду виконане позивачем в добровільному порядку, тому державним виконавцем жодних дій щодо забезпечення примусового виконання рішення суду вчинено не було. Окрім того, постанова про стягнення витрат виноситься лише у разі закінчення виконавчого провадження у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Постанова про закінчення виконавчого провадження винесена відповідачем 24.07.2018 р., тоді як постанова про стягнення витрат виконавчого провадження винесена 23.07.2018 р., тому станом на 23.07.2018 р. у державного виконавця були відсутні підстави для стягнення витрат виконавчого провадження, отже зазначена постанова є протиправною та підлягає скасуванню. Окрім того, мотивувальна частина постанови про стягнення витрат виконавчого провадження повинна містити детальний розрахунок здійснених відповідачем витрат із зазначенням обсягу та розміру усіх складових загальної суми виконавчого провадження.

24.07.2018 р. відповідачем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.11 ч.1 ст.39 Закону України № 1404 та направлено повідомлення про вчинення ГУ ПФУ в Донецькій області кримінального правопорушення, передбаченого ст.382 КК України. Позивач вважає зазначену постанову протиправною, оскільки підставою закінчення виконавчого провадження стало направлення державним виконавцем повідомлення про вчинення кримінального правопорушення у зв?язку з повторним невиконанням судового рішення. Однак невиконання судового рішення в частині виплати доплати до пенсії було допущене позивачем з поважних причин, тому винесення постанови про закінчення виконавчого провадження згідно п.11 ч.1 ст.39, 40 Закону № 1404 є безпідставним. Вважає, що виконавче провадження підлягає закриттю на підставі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з п.9 ч.1 ст.39 Закону № 1404, тому просить зазначену постанову скасувати та зобов?язати державного виконавця закінчити виконавче провадження № 56080326 на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону № 1404.

Представник позивача ОСОБА_2 зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності юридичної особи № 3 від 05.06.2018 р., в судове засідання не з?явилася, про причини неявки суду не повідомила.

Представником відповідача надано суду відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що позовні вимоги не визнаються у повному обсязі. Обґрунтовуючи свою позицію, представник відповідача зазначає, що за відомостями виконавчого документа стягувачу необхідно провести перерахунок та виплатити різницю у пенсії з 01.01.2016 р., однак відповідач сам підтверджує факт не виконання ним рішення в повному обсязі, тобто виплати за рішенням суду не здійснені. Посилання позивача про те, що виплата пенсії є періодичним платежем, безпідставне, адже судом зобов?язано нарахувати та виплатити одноразово грошові кошти стягувачу, у рішенні не зазначено, що воно повинно виконуватися періодично або у подальшому. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити, судові витрати покласти на позивача.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, ОСОБА_1 у судове засідання не з?явився попри належне повідомлення, про причини неявки суду не повідомив.

У відповідності до положень ч.9 ст.205 КАС України суд вважає можливим розглянути справу у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, повно, всебічно та об?єктивно оцінивши докази, надані сторонами, суд встановив наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч.5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов?язковими для виконання на всій території України. Принцип обов?язковості судових рішень, як один з визначальних принципів здійснення правосуддя в Україні, полягає в обов?язковому виконанні на всій території України судових рішень, що набрали законної сили, а також у встановлені відповідальності за невиконання таких рішень.

Як встановлено ч.ч.2,3 ст.14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов?язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об?єднаннями на території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

30 березня 2018 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_3 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП № 56080326) з примусового виконання виконавчого листа № 243/10255/17 від 26.03.2018 р., яким зобов?язано ГУ ПФУ в Донецькій області здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії за вислугу років; виплатити різницю у пенсії з 01.01.2016 р., з урахуванням довідки Голови ліквідаційної комісії ГУМВС України в Донецькій області № 3945 від 26.05.2017 р., про розмір грошового забезпечення (а.с.6). Зі змісту постанови про відкриття виконавчого провадження від 30.03.2018 р. вбачається, що боржнику необхідно виконати рішення суду протягом 10 робочих днів, та вирішено стягнути з боржника виконавчий збір у сумі 14892 грн. Зазначена постанова отримана Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області 10.04.2018 р.

Головне управління Пенсійного фонду України 17.04.2018 р. звернулося до відповідача з заявою про виконання судового рішення, в якій зазначило, що управлінням 23.02.2018 р. здійснено перерахунок пенсії за рішенням суду в повному обсязі, що підтверджується розпорядженням про перерахунок пенсії від 23.02.2018 р. Розмір пенсії ОСОБА_1 після виконання рішення суду складає 3582,28 грн., сума доплати за рішенням суду за період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018 р. становить 42009,24 грн. Посилаючись на п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 р., якою визначено порядок здійснення виплати перерахованих пенсій, зазначає, що з 01.01.2019 р. по 31.12.2019 р. щомісячно окремою сумою виплачується 50 % різниці між місячним розміром підвищеної пенсії та місячним розміром отриманої пенсії за період 01.01.2016 по 31.12.2017, а саме 807,87 грн. щомісячно, з 01.01.2020 щомісячно окремою сумою виплачується 100 % різниці між місячним розміром отриманої пенсії з 01.01.2016 по 31.12.2017 та місячним розміром підвищеної пенсії, а саме 1615,74 грн. щомісячно. З 01.01.2018 р. 100 % суми підвищення пенсії (3582,28 грн.). Доплату за період з 01.01.2018 по 28.02.2018 (1615,74 х 2 місяці = 3231,48 грн.) зараховано на картковий рахунок ОСОБА_1 Виплату перерахованих сум пенсій буде проведено відповідно до порядку, встановленого Постановою № 103. Просили закінчити виконавче провадження у зв?язку з фактичним виконанням у повному обсязі судового рішення (а.с.7-8).

Постановою головного державного виконавця від 19.07.2018 р. на ГУ ПФУ в Донецькій області накладено штраф у сумі 10200 грн. за повторне невиконання без поважних причин боржником рішення (а.с.9-10). Зазначена постанова отримана позивачем 26.07.2018 р. (а.с.9).

Постановою головного державного виконавця від 23.07.2018 р., яка отримана позивачем 30.07.2018 р., з боржника стягнуто витрати на проведення виконавчих дій (канцелярські витрати, а саме папір, конверти, марки, принтерне виготовлення документів, тощо) у сумі 181,50 грн. (а.с.26-27).

Постановою головного державного виконавця від 24.07.2018 р., яка отримана позивачем 02.08.2018 р., виконавче провадження № 56080326 закінчене на підставі п.11 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.25-26).

Аналізуючи вищенаведені фактичні обставини у відповідності до норм чинного законодавства, суд приходить до переконання про неналежне виконання позивачем рішення Слов?янського міськрайонного суду по справі № 243/10255/17. Так, за змістом виданого на підставі цього рішення виконавчого листа вбачається, що суд зобов?язав ГУ ПФУ в Донецькій області здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії за вислугу років та виплатити різницю у пенсії з 01.01.2016 р. на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», з урахуванням довідки Голови ліквідаційної комісії ГУМВС України в Донецькій області № 3945 від 26.05.2017 р. Таким чином, зазначеним рішенням зобов?язано здійснити перерахунок пенсії та виплатити різницю у пенсії з 01.01.2016 р.

В той же час Постановою Кабінету Міністрів України «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби та деяким іншим категоріям осіб» від 21.02.2018 р. № 103, яка набрала чинності 24.02.2018 р., а саме п.3, визначено: перерахувати з 1 січня 2016 р. пенсії, призначені згідно із Законом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції) за прирівняною посадою з розміру грошового забезпечення поліцейського, враховуючи відповідні оклади за посадою, спеціальним званням, відсоткову надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, установлених законодавством, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, за січень 2016 р. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 р. № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції». Розмір премії визначається у середніх розмірах, що фактично виплачені за відповідною посадою (посадами) поліцейського за січень 2016 року.

Виплату перерахованих відповідно до абзацу першого цього пункту пенсій (з урахуванням доплат до попереднього розміру пенсій, підвищень, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством (крім підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, що визначені законом) особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції) проводити з 1 січня 2018 року. Сума перерахованих пенсій для виплати за період з 1 січня

2016 р. по 31 грудня 2017 р. обчислюється органами Пенсійного фонду України станом на 1 січня 2018 р. та виплачується після виділення коштів на їх фінансування з державного бюджету в такому порядку:

з 1 січня 2019 р. по 31 грудня 2019 р. щомісяця окремою сумою у розмірі 50 відсотків різниці між місячним розміром підвищеної пенсії, розрахованої відповідно до абзацу першого цього пункту, та місячним розміром отриманої особою пенсії за період з 1 січня 2016 р. по 31 грудня 2017 року;

з 1 січня 2020 р. щомісяця окремою сумою у розмірі 100 відсотків різниці між місячним розміром підвищеної пенсії, розрахованої відповідно до абзацу першого цього пункту, та місячним розміром отриманої особою пенсії за період з 1 січня 2016 р. по 31 грудня 2017 р. та до забезпечення повної виплати розрахованої суми.

З наданої позивачем інформації вбачається, що розпорядженням про перерахунок пенсії від 23.02.2018 р. було здійснено перерахунок пенсії за рішенням суду, розмір пенсії ОСОБА_1 після виконання рішення суду з 01.01.2016 р. складає 3582,28 грн., сума доплати за рішенням суду за період з 01.01.2016 р. по 31.03.2018 р. становить 42009,24 грн. На підставі Постанови № 103 перерахований розмір пенсії за період з 01.01.2016 р. по 31.12.2017 складає 38777,76 грн. та виплачується у такому порядку: з 01.01.2019 р. по 31.12.2019 р. щомісяця окремою сумою виплачується 807,87 грн., з 01.01.2020 р. щомісячно виплачується 1615,74 грн., з 01.01.2018 р. 3582,28 грн.

В той час як фактично перерахунок пенсії ОСОБА_1 було здійснено у відповідності до положень вищезазначеної Постанови Кабінету Міністрів України та встановлено порядок виплати пенсії у порядку, передбаченому зазначеною Постановою. В той час як рішенням суду зобов?язано Головне управління Пенсійного фонду України не лише здійснити перерахунок пенсії, а й виплатити пенсію, тобто різницю між нарахованою пенсією (згідно перерахунку) та фактично виплаченою пенсією за період з 01.01.2016 р.

Таким чином, суд приходить до переконання, що позивачем виконано частково рішення суду, а саме в частині здійснення перерахунку пенсії, але не виконано рішення в частині виплати пенсії.

Посилання позивача щодо необхідності застосування порядку виплати пенсії, яка перерахована за рішенням суду, що передбачений Постановою Кабінету Міністрів України не ґрунтуються на Законі. Так, Постановою Кабінету Міністрів України визначено порядок проведення перерахунку пенсій всім особам, що належать до начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції), та встановлено порядок виплати різниці між місячним розміром підвищеної пенсії та місячним розміром отриманої особою пенсії за період з 1 січня 2016 р. по 31 грудня 2017 р. За змістом виконавчого листа, виданого на виконання рішення суду стосовно ОСОБА_1, зазначено про зобов?язання виплатити йому різницю між місячним розміром підвищеної пенсії та місячним розміром отриманої ним пенсії за період з 1 січня 2016 р. Таким чином, положення цієї Постанови Кабінету Міністрів не мають застосовуватися до перерахунку пенсії ОСОБА_1 та порядок виплати, встановлений у постанові, не замінює порядок виконання рішення суду, адже йому необхідно зробити перерахунок пенсії саме на підставі рішення суду, а не постанови. Таким чином, позивач зобов?язаний був виплатити позивачу різницю між місячним розміром підвищеної пенсії та місячним розміром отриманої ним пенсії одноразово, не застосовуючи порядок розстрочення виплати цієї різниці, передбачений у Постанові.

Підсумовуючи вищенаведене, суд зазначає, що під час здійснення виконавчого провадження позивачем не були надані докази щодо належного виконання судового рішення, а саме позивачем належним чином не підтверджено здійснення виплати ОСОБА_1 різниці між місячним розміром підвищеної пенсії та місячним розміром отриманої ним пенсії за період з 1 січня 2016 р. у сумі 42009,24 грн. у повному обсязі.

Таким чином, станом на теперішній час рішення суду Головним управлінням Пенсійного Фонду України щодо перерахунку та виплати пенсії ОСОБА_1 не виконане.

З доводів позивача, викладених ним у позовній заяві, вбачається, що постановою від 21.06.2018 р. за невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення на позивача накладено штраф на користь держави у розмірі 5100 грн., яка оскаржується у судовому порядку. Однак, зазначені доводи позивача не підтверджені належними доказами, оскільки позивачем не надано ані копії постанови про накладення штрафу, ані копії рішення суду, яке набрало законної сили.

Постановою державного виконавця від 19.07.2018 р. на позивача накладено штраф за повторне невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов?язує боржника виконати певні дії, у розмірі 10200 грн.

Як вбачається з положення ст.75 Закону України «Про виконавче провадження», у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобовязує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі, виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Оскільки обов?язковою умовою накладення штрафу за невиконання судового рішення є відсутність поважних причин такого невиконання, суд зобов?язаний надати оцінку доводам позивача щодо причин такого невиконання.

З доводів позивача, викладених у позовній заяві, вбачається, що здійснити відповідні виплати, нараховані ОСОБА_1 за рішенням суду, в повному обсязі позивач не має можливості через відсутність коштів відповідного бюджетного призначення.

Аналізуючи доводи позивача у сукупності з положенням ст.75 Закону України «Про виконавче провадження», суд приходить до переконання, що невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. Накладення штрафу у такому випадку жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові у справі № К/9901/1598/18 від 24.01.2018 р.

Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що доводи позивача про відсутність правових підстав у державного виконавця для винесення постанови про накладення штрафу на боржника є обґрунтованими, тому зазначена постанова є протиправною та підлягає скасуванню.

Оцінюючи доводи позивача щодо неправомірності постанови про закінчення виконавчого провадження від 24.07.2018 р., суд виходить з наступного.

Як вбачається з положень ч.ч.1,2 ст.63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобовязаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження . У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Як вбачається з п.11 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону. Відповідно до ч.3 ст.63 цього Закону, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, оскільки постанова про повторне накладення штрафу на боржника судом скасована, підстави для закінчення виконавчого провадження, передбачені ст.63 Закону України «Про виконавче провадження», відсутні. З урахуванням наведеного постанова про закінчення виконавчого провадження підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.2 ст.42 Закону України «Про виконавче провадження» витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, повязані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України. Відповідно до ч.4 ст.42 Закону України «Про виконавче провадження» на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Відповідно до п.2 розділу 6 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 р. № 521/5, витрати виконавчого провадження стягуються з боржника на підставі постанови виконавця про їх стягнення, у якій зазначаються види та суми витрат виконавчого провадження. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1 - 4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону. У разі якщо при закінченні виконавчого провадження або поверненні виконавчого документа витрати виконавчого провадження не були стягнуті, постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом. З п.1 розділу 6 цієї Інструкції вбачається, що фінансування виконавчого провадження здійснюється за рахунок коштів виконавчого провадження, визначених статтею 42 Закону. Використання коштів виконавчого провадження органами державної виконавчої служби здійснюється відповідно до Порядку використання коштів виконавчого провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2004 року № 554.

Пунктом 2.7 Порядку використання коштів виконавчого провадження, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2004 р. № 554, передбачено використання коштів виконавчого провадження органами державної виконавчої служби для організації та проведення виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), зокрема, для оплати матеріально-технічного забезпечення діяльності органів державної виконавчої служби (придбання предметів та матеріалів (канцелярського приладдя, обладнання, інвентарю та інших), їх ремонт та обслуговування; передплати періодичних, довідкових та інформаційних видань; витрат на транспортні послуги (утримання та оренду транспортних засобів), грошової компенсації за використання державними виконавцями власних транспортних засобів; оренди приміщень; витрат на послуги поштового звязку та послуги звязку (доступ до Інтернету, установка телефонів тощо).

Наказом Міністерства юстиції «Про встановлення видів та розмірів виконавчого провадження» № 2830/5 від 29.09.2016 р. (п.п.1,2 розділу І) передбачені, зокрема, такі витрати виконавчого провадження: виготовлення документів виконавчого провадження (папір; копіювання, друк документів; канцтовари), пересилання документів виконавчого провадження (конверти; знаки поштової оплати (марки); послуги маркувальної машини; послуги поштового звязку). Цим же наказом визначено розміри витрат виконавчого провадження, а саме: розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах 1, 3, 6, 7, 10 розділу I видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються відповідно до вартості товарів і послуг, зазначеної у відповідних договорах. Розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах 2, 4 розділу I видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються згідно з тарифами Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» (п.1,2 розділу ІІ).

Зі змісту оскарженої постанови вбачається, що при примусовому виконанні судового рішення здійснено канцелярські витрати (папір, конверти, марки, принтерне виготовлення документів, тощо) вартість яких склала 181,50 грн. Вартість зазначених витрат позивачем не оспорюється, а зазначається про відсутність детального розрахунку здійснених відповідачем витрат із зазначенням обсягу та розміру усіх складових загальної суми виконавчого провадження. Доводи позивача щодо не передбачення канцелярських витрат вищезазначеним Наказом спростовуються текстом зазначеного наказу, з якого чітко вбачається, що витрати на папір, друк документів (п.1 розділу 1) та конверти, знаки поштової оплати (марки) (п.2 розділу 1) належать до витрат виконавчого провадження. Окрім того, доводи позивача щодо обов?язковості зазначення детального розрахунку здійснених відповідачем витрат із зазначенням обсягу та розміру усіх складових загальної суми, не ґрунтуються на законі. Так, згідно п.5 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про стягнення витрат виконавчого провадження є виконавчим документом. Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено вимоги до виконавчого документа, згідно яких у виконавчому документі зазначаються: назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, імя, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, імя та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); строк предявлення рішення до виконання. Зазначеним вимогам постанова про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 23.07.2018 р. відповідає у повному обсязі.

Посилання позивача на правові позиції Верховного Суду, викладені в постановах № 750/6773/17 від 19.06.2018 р., № 750/4352/17 від 05.04.2018 р. та № 751/4363/17 від 13.06.2018 р. про обов?язкове зазначення детального розрахунку здійснених відповідачем витрат із зазначенням обсягу та розміру усіх складових загальної суми витрат виконавчого провадження, є хибними, оскільки зазначеними постановами встановлено наявність в оскаржуваних постановах розрахунку здійснених витрат, але жодним чином не викладено висновок про необхідність його наведення, відсутні посилання на законодавчі норми щодо обов?язковості наведення зазначеного розрахунку.

Оцінюючи доводи позивача про ухвалення постанови про стягнення витрат виконавчого провадження до закінчення виконавчого провадження, суд виходить з наступного. Як було зазначено вище, на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини. Згідно ч.3 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» у випадках, передбачених пунктами 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

З мотивувальної частини постанови про закінчення виконавчого провадження від 24.07.2018 р. вбачається, що 21.06.2018 р. державним виконавцем винесено за невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення постанову про накладення штрафу у розмірі 5100,00 грн. 19.07.2018 р. державним виконавцем за повторне невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення винесено постанову про накладення штрафу у розмірі 10200,00 грн. 23 липня 2018 р. державним виконавцем скеровано до Слов?янського ВП ГУНП в Донецькій області повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення.

За змістом вищезазначених норм права у сукупності з встановленими судом обставинами, стадія закінчення виконавчого провадження № 56080326 розпочалася 23 липня 2017 р. (надіслання повідомлення до Слов?янського ВП про вчинення кримінального правопорушення). Постанова про закінчення виконавчого провадження мала бути винесена державним виконавцем також 23.07.2018 р. у відповідності до приписів ч.2 ст.39 Закону «Про виконавче провадження». Таким чином, винесення державним виконавцем постанови про стягнення витрат виконавчого провадження 23.07.2018 р., в той час як винесення постанови про закінчення виконавчого провадження відбулося 24.07.2018 р., не може свідчити про відсутність підстав у державного виконавця для стягнення витрат виконавчого провадження, оскільки стадія закінчення виконавчого провадження № 56080326 розпочалася 23 липня 2018 р., адже за змістом ст.75 Закону України «Про виконавче провадження» після надіслання повідомлення до органів поліції виконавець позбавлений можливості здійснити будь-які виконавчі дії. Таким чином доводи позивача щодо протиправності постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 23.07.2018 р. є необґрунтованими.

Однак, оскільки постанова про закінчення виконавчого провадження від 24.07.2018 р. судом скасована, постанова про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 23.07.2018 р. також підлягає скасуванню. Зазначене питання має бути вирішено при закінченні виконавчого провадження.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Оскільки рішення не виконане, підстави для закінчення виконавчого провадження у відповідності з п.9 ч.1 ст.39 зазначеного закону відсутні, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Окрім того, Постановою Кабінету Міністрів «Питання погашення заборгованості із пенсійних виплат за рішеннями суду» від 22.08.2018 р. № 649 затверджено Порядок погашення заборгованості із пенсійних виплат за рішеннями суду. Пунктом 2 зазначеної Постанови передбачено, що для виконання судових рішень, якими на органи Пенсійного фонду України покладені зобовязання з нарахування (перерахунку) пенсійних виплат, що фінансуються з державного бюджету, виплата коштів, нарахованих за період до набрання судовим рішенням законної сили, здійснюється відповідно до Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, затвердженого цією постановою.

Згідно вищезазначеного Порядку він визначає механізм погашення заборгованості, що утворилася внаслідок нарахування (перерахунку) пенсійних виплат на виконання судових рішень, за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті Пенсійному фонду України на цю мету. Боржник (орган пенсійного фонду) веде облік рішень у реєстрі рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою (далі реєстр), відповідно до порядку, встановленого Пенсійним фондом України. Черговість виконання рішень визначається датою їх надходження до боржника. Виділення коштів для виплати здійснюється Пенсійним фондом України в межах наявних бюджетних призначень Пенсійному фонду України на цю мету шляхом перерахування коштів боржнику. Боржник у триденний строк повідомляє стягувачу про виділення коштів та не пізніше десяти робочих днів з дня надходження коштів у межах встановленого Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» періоду виплати пенсії зобовязаний здійснити виплату стягувачу суми, що підлягає виплаті, у порядку, встановленому статтею 47 зазначеного Закону. Таким чином, на момент ухвалення судом цього рішення, на підзаконному рівні врегульовано порядок виконання судових рішень з виплати перерахованих пенсій, який і підлягає застосуванню позивачем у зазначеній справі при належному виконанні рішення суду за вимогами ОСОБА_1

Підсумовуючи вищенаведене, суд зазначає, що позивач не виконав рішення суду в справі № 243/10255/17 у повному обсязі у частині виплати стягувачу нарахованих пенсійних виплат, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про зобов?язання державного виконавця закінчити виконавче провадження у зв?язку з повним фактичним виконанням рішення суду.

Згідно положень ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано субєктом владних повноважень, юридичною особою або фізичною особою підприємцем, справляється судовий збір у розмірі 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб?єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. Таким чином, сплачена позивачем сума судового збору відшкодуванню не підлягає.

Керуючись статтею 286 Кодексу адміністративного судочинства України, Законом України «Про виконавче провадження», суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача ОСОБА_1, про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу, про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження та зобов?язання державного виконавця закінчити виконавче провадження № 56080326 задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу від 19.07.2018 р. в розмірі 10200 грн. у виконавчому провадженні № 56080326, винесену головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Донецької області ОСОБА_3

Визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 23.07.2018 р. у виконавчому провадженні № 56080326, винесену головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Донецької області ОСОБА_3

Визнати протиправною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 24.07.2018 р. у виконавчому провадженні № 56080326, винесену головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Донецької області ОСОБА_3

В задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Донецькому апеляційному адміністративному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя

Словянського міськрайонного суду ОСОБА_4