Справа № 211/1113/18(2-а/211/91/18)
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2018-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 вересня 2018 року м.Дніпросправа № 211/1113/18(2-а/211/91/18)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Уханенка С.А.

суддів: Божко Л.А. Лукманової О.М.

за участю секретаря судового засідання: Сколишева О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного Управління ДМС України в Дніпропетровській області в особі Довгинцівського районного відділу у місті Кривому Розі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 15 травня 2018 р. (суддя Сарат Н.О.) по справі за позовом Головного Управління ДМС України в Дніпропетровській області в особі Довгинцівського районного відділу у місті Кривому Розі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про видворення за межі України та заборони в'їзду, -

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року Головне управління ДМС України в Дніпропетровській області звернулося до суду з позовом, в якому просило примусово видворити з України громадянина Вірменії ОСОБА_1 та з забороною в'їзду на територію України на 5 п'ять років.

Позовна заява обґрунтована порушенням правил перебування іноземців в Україні. З 02.06.2013 року проживає без реєстрації місця тимчасового перебування в Україні. З питань оформлення дозволу на імміграцію, посвідки на постійне проживання в Україні та продовження терміну тимчасового перебування в Україні після закінчення терміну перебування (02.06.2013) не звертався. Близьких родичів в Україні, у тому числі громадян України, не має.

29.09.2015 було прийнято рішення № 6 про примусове повернення з території України, яким Відповідача було зобов'язано залишити територію України в термін до 29.10.2015 року без заборони в'їзду. Дане рішення відповідач не виконав.

15 березня 2018 року за порушення правил перебування іноземців на території України та невиконання рішення про примусове повернення з України відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 15 травня 2018 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, Головне управління ДМС України в Дніпропетровській області звернулося з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції у зв'язку неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заява представника позивача Булах Є.Ю. про зменшення позовних вимог щодо заборони відповідачу в'їзду на територію України протягом 5 років не прийнята судом апеляційної інстанції, оскільки такі повноваження згідно доданої довіреності в нього відсутні.

Судом апеляційної інстанції було досліджено належним чином засвідчений переклад свідоцтва про народження позивача, згідно яким він значиться ОСОБА_1.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Справа розглядалася судом першої інстанції в порядку, передбаченому положеннями ст. 288 КАС України.

Так, судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 29.09.2015 року Головним управлінням ДМС України в Дніпропетровської області прийняте рішення № 6 про примусове повернення в країну походження відповідача ОСОБА_1 та зобов'язано його покинути територію України у термін до 29.10.2015р.

Підставою для прийняття оскаржуваного рішення стало порушення з боку відповідача правил перебування іноземців в Україні, а саме проживання за адресою: АДРЕСА_1, з 02.06.2013 без реєстрації місця тимчасового перебування в Україні та не одноразове притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вказане правопорушення.

Із вказаним рішенням відповідач був ознайомлений 29.09.2015 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідач проживає разом із сестрою та донькою, а позивачем не доведено, що втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, передбачене ст. 8 ЄКПЛ відповідає інтересам забезпечення безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров'я, захисту прав і законних інтересів України.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правовими підставами видворення іноземців з України є Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Так, положення статті 2 Закону встановлюють, що правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

У разі якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж передбачені цим Законом, застосовуються правила, передбачені таким міжнародним договором України.

Згідно статті 3 Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб'єктності та основних прав і свобод людини.

Положення статті 26 цього Закону передбачають, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до частини 1 статті 30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у цій статті, забороняється подальший в'їзд в Україну строком на п'ять років. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення та додається до строку заборони в'їзду в Україну, який особа мала до цього.

Позивач у позовній заяві та його представники в судовому засіданні суду апеляційної інстанції стверджували про невиконання відповідачем рішення від 29.09.2015 року про примусове повернення.

Проте, на сторінці 27 паспорта відповідача, дослідженого в судовому засіданні суду апеляційної інстанції міститься штамп, датований 19 жовтня 2015 року про в'їзд на територію України, але штамп про виїзд в паспорті відсутній.

Також, згідно доданих позивачем відомостей Державної прикордонної служби відповідач в'їхав на територію України 02.03.2013 року і інформація про його виїзд відсутня.

За цих обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про неналежне виконання відповідачем рішення позивача про примусове повернення від 29.09.2015 року.

Статтею 31 Закону визначено перелік обставин, за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн, зокрема: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Також забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.

Проте, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що вирішення спірного питання неможливо без застосування засад, визначених цим законом, які передбачають дотримання основних прав і свобод людини.

Викладені в судовому засіданні заперечення відповідача на позов свідчать про наявність в нього на території України сім'ї, що і є відповідною перешкодою для виїзду з території України.

Сім'єю є він та його неповнолітня донька ОСОБА_5. Крім того, він зі своєю донькою фактично мешкає у своїй сестри ОСОБА_4, яка має громадянство України. Поряд проживає його друга сестра ОСОБА_6, яка має посвідку на постійне проживання в Україні.

В ході судового засідання суду апеляційної інстанції було з'ясовано, що посадовим особам позивача ці обставини відомі, проте, співробітниками ДМС це питання з необхідною ретельністю не досліджувалося, у зв'язку з чим позовна заява містить відомості про відсутність у нього на території України близьких родичів, в тому числі громадян України.

Так, стаття 32 Конституції України вказує, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Право на повагу до приватного та сімейного життя передбачено і статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції, як міжнародний договір, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Так, стаття 8 ЄКПЛ визначено, що кожен має право особи на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За автономним тлумачення Європейським Судом з прав людини терміна сімейне життя, за яким сімейне життя може існувати там, де між особами взагалі не існує жодних юридичних зв'язків. У справі «Elsholz проти Німеччини», рішення від 13.07.2000, заява 25735/94 Суд заявив, що «поняття сім'ї за статтею 8 не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв'язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом». Відтак, відповідь на питання про те, чи становить певний зв'язок між особами сімейне життя, має даватися на основі фактів у кожній конкретній справі.

Норма про захист сімейного життя поширюється на пари, стосунки між дітьми та їхніми батьками і на стосунки між певними родичами. Стосовно цього Суд визнає, що стосунки між братами та сестрами, дядьками/тітками та небогами/небожами, а також між дідами/бабками та онуками можуть становити сімейне життя. Головним видом стосунків сімейного життя є стосунки між чоловіком та дружиною і між батьками та дитиною.

Так само, як і при розгляді стосунків між партнерами, оцінюючи можливість застосування захисту, передбаченого статтею 8, Суд бере до уваги фактичний стан справ та існуючі зв'язки, а не юридичні зв'язки між батьком/матір'ю та дитиною. Так, стосунки, захищені положеннями ст. 8, можуть також існувати між дитиною та небіологічною матір'ю/батьком або між дитиною та усиновлювачем.

Стосовно пар, що перебувають у шлюбі, та дітей, які народилися поза шлюбом, наявність сімейного життя не буде визнаною тільки у разі, якщо його відсутність доведена окремо. За обставин спільного проживання партнерів поза шлюбом, як правило, буде визнано існування сімейного життя між ними, а також між ними та їхніми дітьми.

Суд апеляційної інстанції сприймає аргумент апеляційної скарги щодо відсутності документального підтвердження родинного зв'язку між відповідачем та ОСОБА_5, оскільки в свідоцтві про народження дитини ОСОБА_5 в графі батька зазначений ОСОБА_1. За повідомленням Довгинцівського відділу РАЦС державна реєстрація народження ОСОБА_5 була проведена згідно ст. 135 СК України (народження дитини у матері, яка не перебуває шлюбі та за відсутності спільної заяви батьків, запис про батька робиться за прізвищем матері, а ім'я по батькові за вказівкою матері).

Проте, відповідно до доданого позивачем акту від 14.08.2018 року, підписаного сусідами відповідача, підписи яких засвідчені печаткою та підписом голови вуличного комітету вбачається факт сумісного проживання з вересня 2005 року відповідача з його дочкою ОСОБА_5.

Суд апеляційної інстанції не сприймає цей акт, як належний доказ родинних зв'язків, проте суд враховує цей акт, як доказ небезпідставного сумніву щодо відсутності, заявлених органом ДМС, сімейних зв'язків у відповідача на території України.

Також, судом апеляційної інстанції в якості свідків були допитані ОСОБА_6 та ОСОБА_4, які пояснили, що відповідач є їх рідним братом. Має дочку ОСОБА_5, з якою проживає разом, забезпечує та виховує її. У зв'язку з тим, що дочка народилася поза шлюбом, а подальші шлюбні відносини з матір'ю дитини не склалися, він не був записаний батьком цієї дитини. Піклується про дитину з часу її народження. Мати дитини проживає окремо в іншій області, в іншій сім'ї та має інших дітей. Оформити в наступному документи на батьківство не змогли у зв'язку з національними традиціями.

Встановлені в ході судового розгляду обставини справи свідчать про суттєві прогалини у роботі органів ДМС щодо перевірки наявності тісних сімейних зв'язків, наявність яких не може бути встановлена в ході розгляду цієї справи з огляду на необхідність встановлення фактів, які не відносяться до юрисдикції адміністративного суду, а також віднесення цієї справи до категорії термінових справ.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, а підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 272 судові рішення суду апеляційної інстанції у справах, визначених статтею 288 цього Кодексу, можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 315, 316, 321, 322, КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного Управління ДМС України в Дніпропетровській області в особі Довгинцівського районного відділу у місті Кривому Розі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 15 травня 2018 р. - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий суддя: С.А. Уханенко

Суддя: Л.А. Божко

Суддя: О.М. Лукманова