Справа № 0340/1460/18
Суддя: Волдінер Фелікс Арнольдович
Дата ухвалення: 2018-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2018 року ЛуцькСправа № 0340/1460/18

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Волдінера Ф.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1, позивач) звернувся з позовом до Головного управління ДФС у Волинській області (надалі ГУ ДФС у Волинській, відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 28.03.2018 року №0007253/0000-0319, №0007254/0000-0319 та №0007255/0000-0319.

Ухвалою судді від 20.08.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, встановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до податкових повідомлень-рішень від 28.03.2018 року №0007253/0000-0319, №0007254/0000-0319 та №0007255/0000-0319 позивачу визначена сума податкового зобов'язання за платежем податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості. Вважає, що вказані податкові повідомлення-рішення суперечать вимогам законодавства України, оскільки згідно пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (надалі ПК України) визначено, що не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. На підставі викладеного вважає, що нерухомість, яка знаходиться у його власності за адресою Волинська область, місто Нововолинськ, вулиця Княгині Ольги, 64 та складається з виробничого приміщення по виготовленню столярних виробів з дерева та полівінілхлоридного профілю, складу товарів народного вжитку та складського приміщення, не є об'єктом оподаткування як будівля промисловості, тому винесені податкові повідомлення рішення є протиправними.

У відзиві від 29.08.2018 року представник відповідача заперечив стосовно задоволення позовних вимог посилаючись на те, що рішенням Нововолинської міської ради Волинської області від 14.07.2016 року №10/6 «Про встановлення на території міста Нововолинська податку на майно» встановлена ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об'єктів нежитлової нерухомості. Зазначив, що пункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не може бути застосований у даному випадку до позивача, оскільки за фізичною особою, ОСОБА_1, зареєстровано виробниче приміщення по виготовленню столярних виробів з дерева та полівінілхлоридного профілю, склад товарів народного вжитку та складське приміщення, що є відмінними від визначення зазначеному у ПК України, а саме будівель промисловості. Використаний у статті 266 ПК України термін «будівлі промисловості» має застосовуватись виключно відносно будівель, що експлуатуються промисловими підприємствами. На підставі викладеного, вважає вказані податкові повідомлення-рішення такими, що винесені правомірно на виконання вимог чинного законодавства, у зв'язку з чим просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У відповіді на відзив від 11.09.2018 року позивач заперечив проти аргументів, викладених у відзиві, та додатково зазначив, що визначальним критерієм для звільнення від сплати податку в даних правовідносинах є цільове призначення обєкту нерухомого майна, тобто при визначенні бази оподаткування визначальними ознаками є саме ознаки нерухомості (обєкт оподаткування), а не ознаки її власника (платник податку).

У поданому до суду запереченні від 10.09.2018 року представник ГУ ДФС у Волинській області заперечив проти позовних вимог з підстав викладених у відзиві.

Сторони скористались своїм правом на подання до суду заяв по суті справи, в яких письмово виклали свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, а тому суд вважає можливим розглянути справу за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач є власником: виробничого приміщення по виготовленню столярних виробів з дерева та полівінілхлоридного профілю /Г-1/, що знаходиться за адресою 45400, Волинська обл., м. Нововолинськ, вул. Островського, 64 (а. с. 48-49); складу товарів народного вжитку, що знаходиться за адресою 45400, Волинська обл., м. Нововолинськ, вул. Островського, 64 (а. с. 52-53); складського приміщення /Е-1/, що знаходиться за адресою 45400, Волинська обл., м. Нововолинськ, вул. Островського, 64 (а. с. 55-56).

Рішенням Нововолинської міської ради Волинської області від 14.07.2016 року №10/6 «Про встановлення на території міста Нововолинська податку на майно» встановлено, що ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік для нежитлової нерухомості становить 1% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01.01.2017 року.

Головним управління ДФС у Волинській області 28.03.2018 року винесено податкові повідомлення-рішення №0007253/0000-0319, №0007254/0000-0319 та №0007255/0000-0319, відповідно до яких ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов'язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік у сумі 21 091,20 грн., 16 739,20 грн. та 5 254,40 грн. відповідно (а. с. 44-46).

08.05.2018 року позивач звернувся із скаргами на вищевказані податкові повідомлення-рішення до Державної фіскальної служби України (а. с. 47, 51, 54).

Рішенням Державної фіскальної служби України від 25.05.2018 року №7558/Р/99-99-11-02-01-14 продовжено строк розгляду скарг до 12.07.2018 року (а. с. 57).

Рішенням Державної фіскальної служби України від 10.07.2018 року №9936/Р/99-99-11-02.01-14 податкові повідомлення-рішення від 28.03.2018 року №0007253/0000-0319, №0007254/0000-0319 та №0007255/0000-0319 залишено без змін, а скарги позивача без задоволення (а. с. 58-60).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується таким.

01.01.2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 року №71-VIII (надалі - Закон №71-VIII), яким було введено новий податок - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. А у «Прикінцевих положеннях» Закону №71-VIII міститься пряма норма щодо введення цього Закону у дію з 01.01.2015 року.

Ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (підпункт 266.5.1 пункт 266.5 стаття 266 ПК України).

Нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами є офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів (пункт 12.5 статті 12 ПК України).

Згідно з положеннями частини 5 статті 59 та частини 1 статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення та є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Тобто, нові ставки та пільги, встановлені на 2016 рік рішеннями місцевих рад в межах наданих їм повноважень, застосовуються при обчисленні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з моменту їх оприлюднення.

Згідно із статтею 12 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» регуляторні акти, прийняті місцевими органами виконавчої влади, а також їх посадовими особами, офіційно оприлюднюються в друкованих засобах масової інформації не пізніш, як у 10-денний строк після їх державної реєстрації або прийняття та підписання, якщо ці акти не підлягають державній реєстрації.

Як встановлено судом, 14.07.2016 року Нововолинською міською радою Волинської області прийнято рішення №10/6 «Про встановлення на території міста Нововолинська податку на майно», згідно якого встановлено ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік для нежитлової нерухомості, яка становить 1% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01.01.2017 року.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункт 266.1 статті 261 Податкового кодексу України ).

Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За змістом підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України, сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об'єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об'єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України).

Спірним питанням у межах цих правовідносин є встановлення чи є нерухоме майно, що належить позивачу об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпункт «є» підпункту 266.2.2. пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України, на який посилається позивач як на підставу протиправності податкового повідомлення-рішення, встановлює, що не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є зокрема те, що така умова як зв'язок об'єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами «е» та «і», на відміну від пункту «є». Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив'язку або до статусу суб'єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), суб'єкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»)), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є») тощо).

Буквальний аналіз пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб'єкта власності.

За положеннями підпункту 14.1.1291. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України об'єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).

Відповідно до пункту 5.3 статті 5 Податкового кодексу України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 року №507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості».

До будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості», 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості», 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Говорячи про промислове підприємство, необхідно зауважити, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала дане поняття.

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 року № 530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B «Добувна промисловість та розроблення кар'єрів», C «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».

Положеннями статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство, це самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Наведені положення дають підстави здійснити висновок, що застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов'язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

При цьому суд погоджується з доводами позивача щодо того, що організаційно-правова форма субєкта господарювання не є визначальним чинником для віднесення обєктів нерухомості до «будівель промисловості промислових підприємств».

Водночас на переконання суду, в контексті спірних правовідносин, визначальне значення має цільове використання приміщень саме в процесі промислового виробництва виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг.

Однак, судом встановлено, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 11.10.2018 року ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець. З витягу також встановлено види діяльності позивача, а саме 46.49 оптова торгівля іншими товарами господарського призначення; 46.75 оптова торгівля хімічними продуктами; 46.90 неспеціалізована оптова торгівля; 47.91 роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет; 68.20 надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (а. с. 88-89).

У звязку з викладеним суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів, що ним провадиться господарська діяльність, яка відноситься до діяльності промислових підприємств, спрямована на виробництво товарів і послуг, що може бути підставою для застосування пільги з оподаткування відповідно до пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

В матеріалах справи також не міститься жодних доказів фактичного використання виробничого приміщення по виготовленню столярних виробів з дерева та полівінілхлоридного профілю /Г-1/, що знаходиться за адресою 45400, Волинська обл., м. Нововолинськ, вул. Островського, 64; складу товарів народного вжитку, що знаходиться за адресою 45400, Волинська обл., м. Нововолинськ, вул. Островського, 64; складського приміщення /Е-1/, що знаходиться за адресою 45400, Волинська обл., м. Нововолинськ, вул. Островського, 64 в будь - яких цілях.

За таких обставин, вказані вище будівлі, неможливо віднести до будівель промисловості в розумінні пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Таким чином, належні позивачу виробниче приміщення по виготовленню столярних виробів з дерева та полівінілхлоридного профілю /Г-1/, склад товарів народного вжитку, складське приміщення /Е-1/ є об'єктом оподаткування в силу імперативних приписів закону і на них повинен нараховуватись податок на нерухоме майно .

На підставі викладеного позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, а винесені податкові повідомлення-рішення Головного управління державної фіскальної служби у Волинській області від 28.03.2018 року №0007253/0000-0319, №0007254/0000-0319 та №0007255/0000-0319 є такими, що винесені правомірно.

Керуючись статтями 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Податкового кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255, 295 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ф.А. Волдінер