Справа № 813/3184/18
Суддя: Кухар Наталія Андріївна
Дата ухвалення: 2018-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №813/3184/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2018 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі :

головуючого - судді Кухар Н.А.

секретаря судового засідання Шавель М.М.

за участю:

позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 Мохаммед

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідачів ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 ОСОБА_5 Мохаммед до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним і скасування рішення, зобов'язання вчинити дії ,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 Мохамед (79000 ,вул.Китайська 2/74, м.Львів) звернувся в суд з позовом до Головного Управління Державної міграційної служби України у Львівській області (79005, вул. Руданського,3, м. Львів) Державної міграційної служби України (01001, вул. Володимирська, 9, м. Київ), у якому просить суд:

- Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України 162-18 від 18.05.2018 року про відмову у визнанні громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_2 Мохаммед біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- Зобовязати Державну міграційну службу України визнати громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_2 Мохаммед особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

- Визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині не розяснення позивачеві причин відмови, порядку оскарження рішення.

Ухвалою від 23 липня 2018 року відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі.

Протокольною ухвалою від 20.09.2018 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення Державної міграційної служби України від 18 травня 2018 року № 162-18, яким відмовлено позивачу у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним та необґрунтованим та було прийнято без врахування позиції апеляційної інстанції, оскільки зазначеним рішенням було повторно відмовлено позивачу у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту. Так, позивач зазначив, що процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС. Позивач зазначає, що при повторному розгляді рішення про відмову позивачу у визнанні його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту мотивувальній частини рішення судів при прийнятті щодо нього оскаржуваного рішення враховані не були.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач - Державна міграційна служба України, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п.1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивач не повідомив про переслідування у країні громадської приналежності за ознаками раси, національності, громадянства (підданства) та приналежності до певної соціальної групи. Окрім того, відповідач зазначив, що позивач ніколи не приймав участь у політичній чи релігійній діяльності у країні походження, не був членом жодних організацій (політичних, релігійних, військових, громадських, тощо) та не приймав участь у демонстраціях проти президента та уряду ОСОБА_7 ОСОБА_6. Крім того, позивачем, не було надано жодного документального доказу власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину, не обґрунтовано, яка саме небезпека чекає на позивача у випадку повернення на Батьківщину. У свою чергу, відповідач акцентує увагу на тому, що позивач 25.02.2013 року був документований посвідкою на тимчасове проживання в УДМС у Тернопільській області серії ТР № 036645 з терміном до 20.08.2016 року. 25.08.2016 року працівниками Тернопільського МВ УДМС України у Львівській області, на підставі ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» було прийнято рішення про примусове повернення з України позивача з терміном виїзду до 21.09.2016 року. Також було проставлено у паспорті заявника штамп про заборону в»їзду в Україну строком на 3 роки до 25.08.2019 року. Дане рішення заявником не було виконано. Вважає оскаржуване рішення законним та просить відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідачів в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне.

Громадянин ОСОБА_6 ОСОБА_4 ОСОБА_5 Мохаммед, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся 11.10.2016 року до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів особової справи позивача 2016LV 0025 вбачається, що позивач народився у м. Аль-Даман-Кса, Саудівська Аравія, є громадянином ОСОБА_6, за національністю араб, віросповідання мусульманин, освіта вища: закінчив Державний вищий навчальний заклад «Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_8 Міністерства охорони здоровя України» та отримав диплом спеціаліста 23.06.2016 року, здобув ступінь спеціаліста, за спеціальністю стоматологія.

Сімейний стан не одружений, Рідна мова вільно володіє англійською, російською мовою, розуміє українську.

Дані про особу встановлено на підставі національного паспорта громадянина ОСОБА_7 ОСОБА_6 №004876356, виданого 03.09.2012 р. SANA`A (дійсний до 03.09.2018 р.) Зі слів позивача було встановлено, що в країні походження він працював в медичному центрі масажистом в 2006-2007 рр. В Україні, після закінчення університету у 2016 році - не працював. На сьогоднішній день не працює, знаходиться в пошуку роботи через Інтернет.

У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач вказує, що не може повернутися до ОСОБА_7 ОСОБА_6, оскільки там небезпечно, іде війна, і його можуть вбити. За словами ОСОБА_4А.М. у нього в ОСОБА_6 майже нікого не залишилося, батьки живуть в Саудівській Аравії. Він сам народився в Саудівській Аравії, а поїхати туди не може, бо немає реєстрації, тому що такі там закони. Офіційно зареєстрований тільки батько, у всіх решта членів сімї немає реєстрації. Стверджує, що батьки проживають в Саудівській Аравії близько 30 років, також з ними знаходяться всі неповнолітні діти: два брата та три сестри, які народилися в Саудівській Аравії. Зв'язок із ними ОСОБА_4А.М. підтримує кожний день. За словами позивача, батьки не мають громадянства Саудівської Аравії. Батько має дозвіл на проживання в Саудівській Аравії, а всі інші члени сімї живуть на реєстрації батька.

ОСОБА_4А.М., навчався в Тернопільському державному медичному університеті імені ОСОБА_8 з 2011р. до 2016р. Приїхав в Україну у 2009 році з метою навчання та був 25.02.2013 року документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії ТР №036645, дійсною до 20.08.2016 р. Відповідно до клопотання приймаючої сторони, рішення УДМС України в Тернопільській області посвідку на тимчасове проживання позивача було скасовано.

25.08.2016 працівниками Тернопільського МВ УДМС України у Львівській області на підставі ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина ОСОБА_7 ОСОБА_6 ОСОБА_4 ОСОБА_5 Мохаммед ІНФОРМАЦІЯ_1, з терміном виїзду до 21.09.2016. Також було проставлено у паспорті позивача штамп про заборону вїзду в Україну строком на 3 роки до 25.08.2019 року. Дане рішення щодо виїзду з України позивачем не було виконано.

В період з 2012 до 2016 років позивач декілька раз відвідував країну походження. Востаннє вїхав на територію України 06.07.2014 р. літаком з ОСОБА_6 до Києва (Бориспіль). Після цього територію України не покидав. Також ОСОБА_4А.М. оформляв візу для відвідин батьків в Саудівській Аравії: 20.07.2013 року - термін перебування на 90 днів та 13.07.2014 року - термін перебування на 30 днів.

Раніше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до територіальних органів ДМС України не звертався, у звязку з тим, що навчався та був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні. До ГУ ДМС України у Львівській області позивачу порадив звернутися студент, який також подавав свої документи до Львова для отримання статусу біженця.

Після закінчення ВУЗу позивач хотів продовжити своє проживання в Україні, але не зміг. У нього є наречена, він має намір з нею одружитися і залишитися проживати в Україні.

За результатами розгляду особової справи №2016LV 0025 громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_4, ГУ ДМС України у Львівській області дійшло висновку щодо відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що оформлено відповідним висновком від 15.02.2017 року.

Рішенням Державної міграційної служби України від 15 березня 2017 року № 78-17 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись із рішенням ДМС № 78-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач оскаржив його до суду.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 06 липня 2017 року у справі № 813/1455/17 за позовом ОСОБА_4 ОСОБА_5 Мохаммед до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2017 року у справі № 876/8418/17, апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 Мохаммеда задоволено частково. Скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 6 липня 2017 року у справі № 813/1455/17 та прийнято нову, якою позов ОСОБА_4 ОСОБА_5 Мохаммеда задоволено частково. Визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 78-17 від 15 березня 2017 року про відмову у визнанні ОСОБА_4 ОСОБА_5 Мохаммеда біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобовязано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_4 ОСОБА_5 Мохаммеда про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 11 жовтня 2016 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

04.12.2017 року Державною міграційною службою України на виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2017 року у справі № 876/8418/17 було прийнято рішення № 67-17, яким було зобовязано Головне управління ДМС у Львівській області повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_2 Мохаммед про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом вищевказаного рішення.

28.12.2017 року Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області було прийнято наказ № 308 «Про повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

В ході розгляду заяви встановлено, що ОСОБА_6 ОСОБА_2 Мохаммед станом на 20.02.2018 року не значиться серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу (відповідь начальника сектору Міжнародного поліцейського співробітництва ГУ Національної поліції у Львівській області від 20.02.2018).

Управління СБУ у Львівській області у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області та за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких ОСОБА_6 ОСОБА_2 Мохамед не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

13.04.2018 Головним управлінням ДМС у Львівській області складено висновок від про відмову у визнанні ОСОБА_6 ОСОБА_2 Мохаммед, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина ОСОБА_7 ОСОБА_6, особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 59-70).

18.05.2018 ДМС України прийнято рішення № 162-18 про відмову у визнанні ОСОБА_6 ОСОБА_2 Мохаммед, громадянина ОСОБА_6, особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу пятого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», пункту 6.5. розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884, з урахуванням постанови Львівського окружного адміністративного суду від 06.07.2017 року (справа № 813/1455/17) та постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2017 року (справа № 876/8418/17).

Про зазначене рішення позивача повідомлено повідомленням № 122 від 30 травня 2018 року (а.с. 40).

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

Згідно з п.п.1, 13 ст.1 Закону України №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У ст.5 Закону України №3671-VI визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ч.5 якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч.ч.1, 7 ст.7 цього Закону, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України №3671-VI, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 цього ж Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до ОСОБА_9 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.п.45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п.195 цього ж Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно Позиції Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

За правилами ч.2 ст.13 Закону України №3671-VI, особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця або особи,яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, суд враховує, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту, є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Перш за все, суд виходить із того, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2017 року, встановлено: «З огляду на викладене апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 ОСОБА_5 Мохаммед добровільно покинув країну свого походження з метою навчання на території України і на даний час немає підстав вважати, що він зазнавав або може зазнати переслідувань на батьківщині за ознаками расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів. Тому позивач не може бути визнаний біженцем на підставі п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671 і ДМС правомірно було йому у цьому відмовлено. Разом із тим, даючи правову оцінку постанові суду першої інстанції у частині позовних вимог, що стосуються визнання ОСОБА_4 ОСОБА_5 Мохаммеда особою, що потребує додаткового захисту, суд апеляційної інстанції виходить із такого. При розгляді даного публічно-правового спору суд апеляційної інстанції враховує, що до обставини, визнаних судом загальновідомими, які не потрібно доказувати на підставі ч. 2 ст. 72 КАС України, слід віднести інформація про країну походження, яка належить до загальновідомої інформації. До такої інформації слід віднести ту, яка стосується ситуації військового конфлікту у ОСОБА_6 та масових порушень прав людини, що підтверджені міжнародною спільнотою, що не заперечується відповідачем. На підставі наявної загальновідомої інформації про ситуацію, що склалася на даний час у ОСОБА_6 через триваючий там внутрішній військовий конфлікт, гуманітарну кризу та захворювання на холеру, яке набуло масового характеру у 2017 році, апеляційний суд дійшов висновку про наявність високої вірогідності того, що у випадку повернення позивача до ОСОБА_6 його свободі, життю та здоровю буде загрожувати реальна небезпека і у нього з цього приводу є цілком обґрунтовані побоювання."

Згідно з статтею 4 ОСОБА_9 Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно висновку ГУ ДМС України у Львівській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі № 2016LV0025 від 13.04.2018 року, вбачається, що в результаті повторного аналізу матеріалів особової справи №№2016LV0025, з урахуванням постанови Львівського окружного адміністративного суду від 06.07.2017 року (справа № 813/1455/17) та постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2017 року (справа № 876/8418/17), встановлено, що в обставинах справи заявника відсутні підстави для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до умов передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Відповідно до частини третій статті 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Відповідно до роз»яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

Варто також зауважити, що УВКБ ООН висловлено нову позицію ситуації в ОСОБА_6 (12 лютого 2018 року), згідно з якою на даний час в ОСОБА_6 відбувається тривалий внутрішній конфлікт, який охоплює фактично усю територію держави. (http://www.refworld.org.ru/docid5a8305394.htmI UNHCR) .

Таким чином, існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та не вибіркової загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, що є наразі загальновідомим фактом.

З огляду на вищевикладені обставини, суд вважає, що проведений відповідачем аналіз інформації щодо країни походження позивача є неповний та необєктивний, а тому висновок відповідача про відмову у визнанні позивача особою, яка потребує додаткового захисту не відповідає дійсним обставинам справи, та є помилковим.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості адміністративних актів, однак все ж суди мають проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об'єктивність та обґрунтованість є ключовим питання правового спору (п. 111 рішення від 31 липня 2008 року у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської ОСОБА_7» (CASE OF DRUZSTEVNI ZALOZNA PRIA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC); п. 157 рішення від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (CASE OF SIGMA RADIO TELEVISION LTD. v. CYPRUS).

Тому, із наведеного вище випливає, що орган міграційної служби повинен мотивувати своє рішення (висновок) і суд має право контролювати обґрунтованість такого рішення, тобто наведення органом міграційної служби доказів на підтвердження обставин, які вважає встановленими. Ненадання таких доказів є підставою для визнання рішення органу міграційної служби необґрунтованим, а, відтак, - протиправним.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування Державної міграційної служби України від 18 травня 2018 року № 162-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог в частині зобовязання Державну міграційну службу України визнати громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_4 ОСОБА_5 Мохаммед особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства, з огляду на таке.

Завданням адміністративного судочинства, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Згідно з Рекомендаціями Комітету ОСОБА_10 Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_10 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Повноваження відповідача щодо прийняття відповідних рішень, в тому числі щодо видачі посвідчення біженця за своєю правовою природою є дискреційними.

Водночас, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У відповідності до ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобовязати субєкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право субєкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобовязує субєкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Аналізуючи встановлені фактичні обставини справи, враховуючи те, що ОСОБА_5 ОСОБА_2 Мохаммед, неодноразово звертався до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та при повторному розгляді заяви відповідачем не було враховано висновки постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2017 року у справі № 876/8418/17.

Судом не встановлено порушень відповідачем вимог законодавства щодо нероз»яснення причин відмови та порядку оскарження рішень, оскільки, як слідує з матеріалів особової справи № 2016LV - повідомлення від 30.05.2018 року про прийняття спірного рішення, у такому чітко розяснено порядок та строки його оскарження.

Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення вказаної вимоги.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення.

З огляду на те, що позивач звільнений від оплати судового збору та відсутні докази щодо понесення інших видів судових витрат, керуючись ч. 5 ст. 139 КАС України, жодні судові витрати не стягуються з іншої сторони.

Керуючись ст.ст. 72,77,94, 241 -246 КАС України , суд

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 18 травня 2018 року № 162-18 про відмову у визнанні громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_4 ОСОБА_5 Мохаммед біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобовязати Державну міграційну службу України визнати громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_4 ОСОБА_5 Мохаммед особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

В решті вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду. Апеляційна скарга на постанову подається протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення до суду апеляційної інстанції. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Львівський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено 16 жовтня 2018 року.

Суддя Кухар Н.А.