Справа № 826/6532/17
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2018-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6532/17 Суддя (судді) першої інстанції: Аблов Є.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 липня 2018 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" до Шевченківського відділу Державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, за участі третьої особи ОСОБА_3 про визнання протиправною та скасування постанови в частині, -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Шевченківського відділу Державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, за участі третьої особи ОСОБА_3 про скасування постанови б/н від 09 березня 2010 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, виданої Бабушкінським ВДВС Дніпропетровського МУЮ.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 липня 2018 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що іпотека має пріоритет над усіма іншими обтяженнями майна, що арешт спірного майна перешкоджає йому як іпотекодержателю в реалізації його права на звернення стягнення на предмет іпотеки.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин, з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить його скасувати та ухвалити постанову про задоволення позову в повному обсязі.

Оскільки сторони до суду не з'явилися, справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 статті 229 КАС України.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладений договір про надання споживчого кредиту №0 від 26 березня 2007 року, згідно якого позичальнику надано споживчий кредит у розмірі 23 000 доларів США.

За умовами даного договору кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використані грошові кошти, а позичальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.

Для забезпечення належного виконання зобов'язання за договором споживчого кредиту від 26 березня 2007 року №0 між АКІБ "УкрСиббанк" (іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (іпотекодавцем) 26 березня 2007 року укладено договір іпотеки №0/0/3, по умовам якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру під № АДРЕСА_1.

В подальшому, між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №2 від 13 лютого 2012 ркоу про відступлення права вимоги за зобов'язаннями відповідно до Додатку до договору факторингу, зокрема, і права вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 26 березня 2007 року №0.

24 лютого 2017 року при зверненні до нотаріуса позивачу стало відомо, що на майно ОСОБА_3, у тому числі на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором від 26 березня 2007 року накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №б/н від 09 березня 2010 року, винесеної відділом Бабушкінським ВДВС Дніпропетровського МУЮ.

Запис про арешт вказаного майна внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 29.08.2007, реєстраційний номер обтяження: 5562015.

Позивач вважаючи, що накладення державним виконавцем арешту на вищезазначене нерухоме майно порушує його права як іпотекодержателя, звернувся до суду з позовом у цій справі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що перебування майна в заставі не виключає можливості накладення на нього арешту для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, а також з того, що позивачем не доведено настання заставного випадку за відповідним договором іпотеки та не надано доказів звернення стягнення на майно.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Законами України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV у редакції, що була чинною на момент прийняття державним виконавцем спірної постанови про накладення арешту (далі - Закон № 606-XIV), «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII у редакції, чинній на теперішній час (далі - Закон № 1404-VIII).

У статті 55 Закону № 606-XIV передбачено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов'язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Копія постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника не пізніше наступного після її винесення дня надсилається боржнику та відповідно до банків чи інших фінансових установ або органів, зазначених у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена боржником начальнику відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, або до суду у 10-денний строк.

Згідно статті 52 Закону № 606-XIV стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. За постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору, винесеної у виконавчому провадженні про звернення стягнення на заставлене майно, стягнення звертається на вільне від застави майно боржника.

У разі коли коштів, одержаних від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно, виконавчий документ повертається стягувачу-заставодержателю в порядку, визначеному пунктом 6 частини першої статті 40 цього Закону.

Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника знаходиться у заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту.

Реалізація заставленого майна провадиться в порядку, встановленому цим Законом.

З коштів, одержаних від реалізації заставленого майна, здійснюються утримання, передбачені статтею 43 цього Закону, після чого вони використовуються для задоволення вимог заставодержателя. Якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, кошти йому виплачуються у разі належного підтвердження права на заставлене майно. Після повного задоволення вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, визначеному цим Законом.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч.1 статті 48 Закону № 1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Частиною 5 статті 51 Закону № 1404-VIII визначено, що за рахунок коштів, які надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються відрахування, передбачені пунктами 1 і 2 частини першої статті 45 цього Закону, після чого кошти перераховуються заставодержателю та стягується виконавчий збір. Якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що перебування майна боржника у заставі (в іпотеці) не виключає можливості накладення на нього арешту для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями (іпотекодержателями).

Разом з тим, для з'ясування правомірності накладення арешту на майно, яке є предметом іпотечного договору та перебуває в заставі, необхідно встановити, чи виникло в іпотекодержателя право звернення стягнення на таке майно та чи не перевищує вартість предмета застави заборгованості боржника перед заставодержателем.

При цьому, положення Законів №№ 606-XIV, 1404-VIII встановлюють особливий порядок здійснення захисту прав іпотекодержателя на переважне задоволення його вимог за рахунок предмету іпотеки - шляхом звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Аналогічні правові висновки викладені в рішенні Верховного Суду від 31 липня 2018 року по справі № 810/2403/15 та, відповідно до ч.5 статті 242 КАС України, є обов'язковими для врахування апеляційним судом при розгляді даної справи.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що відступлення Банком позивачу права вимоги за кредитним договором з ОСОБА_3 від 26 березня 2007 року та за укладеним в рахунок його забезпечення договором іпотеки від 26 березня 2007 року відбулося на підставі договору факторингу від 13 лютого 2012 року і в цей же день були внесені відповідні відомості про обтяження майна ОСОБА_3 іпотекою до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна.

Водночас, арешт на майно ОСОБА_3 на підставі оскаржуваної позивачем постанови державного виконавця накладено 09 березня 2010 року, тобто до реєстрації його іпотекодержателем щодо майна вказаної фізичної особи.

Крім того позивачем не доведено, що вартість предмета застави (іпотеки) не перевищує розміру заборгованості боржника та не надано належних і допустимих доказів щодо розміру відповідного боргу.

Також з матеріалів справи не вбачається і апелянтом не доведено настання заставного випадку за іпотечним договором від 26 березня 2007 року та звернення ним стягнення на відповідне майно боржника та/або вилучення чи примусову реалізацію арештованого майна.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні достатні та необхідні правові підстави для визнання протиправною та/або скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №б/н від 09 березня 2010 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Доводи апелянта про те, що іпотека має пріоритет над усіма іншими обтяженнями майна, що арешт спірного майна перешкоджає йому як іпотекодержателю в реалізації його права на звернення стягнення на предмет іпотеки, є необґрунтованими з огляду на вищезазначене.

Таким чином, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні даного адміністративного позову.

Отже, при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Головуючий суддя: Файдюк В.В.

Судді: Мєзєнцев Є.І.

Чаку Є.В.