Справа № 2040/5837/18
Суддя: Рубан В.В.
Дата ухвалення: 2018-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

11 жовтня 2018 р. № 2040/5837/18

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Рубан В.В., розглянувши за правилами спрощеного провадження справу за позовом ОСОБА_1 (63610, вул. Степова, буд. 10, с. Нижній Бурлук, Шевченківського району Харківської області) до Куп'янського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Харківської області (63701, Харківська область, місто Куп'янськ, вул. Петра Іванова, буд. 1) про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Куп'янського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Харківської області, в якому просить суд:

- визнати неправомірними дії Куп'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області щодо невиплати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсії з 01.08.2017 року;

- зобов'язати Куп'янське об'єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області відновити нарахування та виплату ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, призначену йому пенсію з 1 серпня 2017 року відповідно до вимог статті 47 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування;

- допустити до негайного виконання постанову суду в частині присудження виплат Позивачу пенсії у межах суми стягнення за один місяць відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України;

- стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань Купянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області, код юридичної особи: 40384269, на користь держави судовий збір

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_1 є інвалідом війни, набув право на отримання пенсії за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням №АА10925227 (серія ААІ № 925227) Пенсійного фонду України. Пенсія за віком була призначена позивачу на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». З 23.11.2017 року позивач перебував на обліку в УПСЗН Шевченківської РДА Харківської області, як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО і мала отримувати пенсію за віком відповідно до довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції № НОМЕР_1 від 23.11.2017 року, виданою УПСЗН Шевченківської РДА Харківської області та пенсійного посвідчення № АА10925227 від 07.12.2016 року на імя ОСОБА_1. 23.11.2017 року зареєстровано нове постійне місце реєстрації і проживання позивача за адресою: Харківська область, Шевченківський район, с. Нижній Бурлук, вул. Степова, буд. 10. У звязку з цим, 14.12.2017 року позивач звернувся до УПСЗН Шевченківської РДА Харківської області про скасування довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 23.11.2017 року № НОМЕР_1. Рішенням УПСЗН Шевченківської РДА Харківської області від 18.12.2017 року довідку про взяття на, облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 23.11.2017 року № - скасовано. Позивачем подана заява на запит пенсійної справи за новим місцем реєстрованого проживання та виплату пенсії за новим фактичним/зареєстрованим місцем постійного проживання. Після реєстрації нового місця проживання позивач звертався з письмовою заявою до відповідача про нарахування та сплату пенсійних виплат, на які він має законне право, як пенсіонер за віком. Здійснення таких виплат було фактично припинено з 01.08.2017 року без будь-якого повідомлення позивача та з не відомих йому причин. Таким чином, позивач не отримує пенсію з 01 серпня 2017 року. На свою заяву про отримання пенсійних виплат позивач отримав від відповідача письмову відповідь № 5082/42-08 від 27.04.2018 року про відсутність підстав для нарахування та виплат йому пенсійного забезпечення, у звязку з тим, що він (позивач) не є ВПО та послався на необхідність надання довідки про взяття на облік ВПО для нарахування та отримання пенсії позивачем. Таким чином, відповідно до листа Купянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області позивачу відмовлено в виплатах пенсійного забезпечення у звязку з ненаданням ним довідки про взяття на облік особи внутрішньо переміщеної особи, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014р. №509. Позивач вважає, що такі дії УПФУ є незаконними, оскільки Конституція України гарантує громадянам соціальний захист незалежно від місця їх знаходження, реєстрації або проживання.

Відповідач не скористався процесуальним правом надати відзив на позовну заяву у строк, встановлений судом.

Дослідивши доводи позову, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 є інвалідом війни, набув право на отримання пенсії за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням №АА10925227 (серія ААІ № 925227) Пенсійного фонду України.

Позивачу, ОСОБА_1, пенсія за віком була призначена на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

З 23.11.2017 року позивач перебував на обліку в УПСЗН Шевченківської РДА Харківської області, як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО

ОСОБА_1 отримано довідку про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції № НОМЕР_1 від 23.11.2017 року, виданою УПСЗН Шевченківської РДА Харківської області та пенсійного посвідчення № АА10925227 від 07.12.2016 року

23.11.2017 року зареєстровано нове постійне місце реєстрації і проживання позивача за адресою: Харківська область, Шевченківський район, с. Нижній Бурлук, вул. Степова, буд. 10.

14.12.2017 року позивач звернувся до УПСЗН Шевченківської РДА Харківської області про скасування довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 23.11.2017 року № НОМЕР_1.

Рішенням УПСЗН Шевченківської РДА Харківської області від 18.12.2017 року довідку про взяття на, облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 23.11.2017 року № - скасовано.

Позивачем, ОСОБА_1, подана заява на запит пенсійної справи за новим місцем реєстрованого проживання та виплату пенсії за новим фактичним/зареєстрованим місцем постійного проживання.

Після реєстрації нового місця проживання позивач звертався з письмовою заявою до відповідача про нарахування та сплату пенсійних виплат, на які він має законне право, як пенсіонер за віком. Здійснення таких виплат було фактично припинено, на час звернення з позовом позивач вказаних виплат не отримує.

Листом № 5082/42-08 від 27.04.2018 року відповідачем надано відповідь, що відсутні підстави для нарахування та виплат йому пенсійного забезпечення, у звязку з тим, що позивач не є ВПО та послався на необхідність надання довідки про взяття на облік ВПО для нарахування та отримання пенсії позивачем.

Відповідно до листа Купянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області позивачу відмовлено в виплатах пенсійного забезпечення у звязку з ненаданням ним довідки про взяття на облік особи внутрішньо переміщеної особи, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014р. №509.

Доказів протилежного відповідачем не надано.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступними приписами норм чинного законодавства.

Єдиним нормативним актом, що відповідно до вимог Конституції України регулює питання пенсійного забезпечення громадян України є Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №1058-1V (далі - Закон №1058-ІV).

Відповідно до статті 4 Закону №1058-ІV виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Згідно зі статтею 5 Закону №1058-ІV виключно цим Законом визначається умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Статтею 44 Закону №1058-ІV визначено, що порядок призначення пенсії визначається Правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Передбачено, що пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону.

Статтею 47 Закону №1058-ІV встановлено, що пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846 при переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці орган, що призначає пенсію, не пізніше трьох робочих днів з дня одержання заяви надсилає запит про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем проживання (реєстрації) пенсіонера. Пенсійна справа не пізніше пяти робочих днів з дня одержання запиту пересилається органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації). Заява на запит пенсійної справи за новим місцем проживання подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).

Позивачем зазначено та не спростовано органом Пенсійного фонду, що позивачем подана заява на запит пенсійної справи за новим місцем зареєстрованого проживання.

Статтею 49 Закону №1058-ІV передбачено право територіального органу пенсійного фонду України своїм рішенням припиняти виплату пенсії, у випадках: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після зясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Суд зазначає, що посилання відповідача на відсутність у позивача довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи як на підставу відмови у поновленні виплати пенсії суперечить фактичним обставинам справи, оскільки позивач самостійно звернувся до уповноваженого органу про скасування такої довідки у зв'язку з реєстрацію свого постійного місця проживання за іншою адресою.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа подала заяву про відмову від довідки.

При цьому у межах спірних правовідносин судом встановлено, що позивач не звертався до відповідача з вимогою поновити йому виплату пенсії саме як внутрішньо переміщеній особі, оскільки добровільно відмовився від такого правового статусу шляхом самостійного звернення про скасування довідки про взяття на облік внутрішньо перемішеної особи, а тому нарахування та виплата пенсії позивачу має здійснюватися за загальними нормами законодавства про пенсійне забезпечення.

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що у відповідача відсутні підстави для припинення виплати позивачу пенсії, визначені Законом №1058-ІV.Доказів надання позивачем до органів Пенсійного фонду документів, що містять недостовірні відомості, або відсутність певних документів, до суду не надано.

З огляду на вищевикладене висновки відповідача щодо відсутності у пакеті документів довідки про взяття на облік позивача як внутрішньо переміщеної особи є протиправними, а оскаржуване рішення про відмову у поновленні виплати пенсії за таких підстав є таким, що порушує права і законні інтереси позивача.

Суд зазначає, що за своєю суттю правовий акт управління це державно-владне волевиявлення, що містить управлінське рішення із приписом, адресованим іншим суб'єктам права. Визнаючи акт протиправним, суд констатує відсутність у ньому цих сутнісних рис та його нездатність регулювати суспільні відносини. Разом із тим, з метою захисту прав та інтересів суб'єкта права суд встановлює правові наслідки протиправності акту, а саме його скасування.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Стаття 6 КАС України встановлює, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків.

Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A №18).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.

Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку про те, що задоволення позовних вимог щодо зобовязання відповідача відновити нарахування та виплату позивачу призначену йому пенсію з часу припинення її виплати, відповідно до вимог статті 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Також суд керується приписами ч. 4 ст. 245 КАС України, за змістом якої у разі визнання бездіяльності субєкта владних повноважень протиправною та зобовязання вчинити певні дії, суд може зобовязати відповідача субєкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права субєкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність обов'язку у відповідача відновити нарахування та виплату позивачу, призначену йому пенсію з часу припинення її виплати, відповідно до вимог статті 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 246, 250, 255, 295 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (63610, вул. Степова, буд. 10, с. Нижній Бурлук, Шевченківського району Харківської області) до Куп'янського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Харківської області (63701, Харківська область, місто Куп'янськ, вул. Петра Іванова, буд. 1) про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати неправомірними дії Куп'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області щодо невиплати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсії з часу припинення її виплати.

Зобов'язати Куп'янське об'єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області відновити нарахування та виплату ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, призначену йому пенсію з часу припинення її виплати, відповідно до вимог статті 47 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Рубан В.В.