Справа № 0540/7118/18-а
Суддя: Стойка В.В.
Дата ухвалення: 2018-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2018 р. Справа№0540/7118/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стойки В.В., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради Донецької області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської Донецької області ради про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що був зареєстрований разом з неповнолітньою дитиною як внутрішньо переміщена особа та отримував допомогу при народженні дитини, проте в жовтні 2016 року видача допомоги була припинена.

Відповідач вважає, що позивач, відмовляючи у виплаті допомоги при народженні дитини, діяв з перевищенням повноважень та не у спосіб, визначений чинним законодавством з питань соціального захисту та просить визнати незаконним та скасувати рішення УПСЗН Бахмутської міської ради Донецької області від 17.08.2017 року про скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 07.12.2015 року, виданої на ім'я позивача; визнати протиправною відмову УПСЗН Бахмутської міської ради Донецької області нарахувати та виплатити позивачу допомогу при народженні дитини; визнати незаконним та скасувати рішення УПСЗН Бахмутської міської ради Донецької області про припинення виплати позивачу допомоги при народженні дитини; зобов'язати УПСЗН Бахмутської міської ради Донецької області призначити та здійснити виплату позивачу державної допомоги при народженні дитини за заявою від 03.03.2016 року.

Поряд з позовними вимогами позивач просив встановити судовий контроль за виконанням судового рішення та поновити строк звернененя до адміністративного суду.

Ухвалою суду від 20.08.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 і відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження суддею одноособово, в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, призначено засідання по справі на 05.09.2018 року.

05.09.2018 року було оголошено перерву по справі до 10.10.2018 року.

13.09.2018 року відповідачем через канцелярію суду було надано відзив на позовну заяву, згідно змісту якого відповідач зазначив, що так як у довідці тимчасово переміщеної особи № було зазначене фактичне місце перебування позивача - адреса УПСЗН Бахмутської міської ради, термін дії даної довідки закінчився з 20.07.2016 року. Крім цього довідка тимчасово переміщеної особи № була скасована рішенням від 07.12.2015 року на підставі даних Державної прикордонної служби (позивач був відсутнім на підконтрольній території більш ніж 60 діб). Враховуючи, що повторне призначення соціальних виплат можливе лише після шісти місяців з моменту їх припинення, в продовження нарахування допомоги за заявою позивача від 25.09.2017 року було відмовлено.

Враховуючи наведене, УПСЗН Бахмутської міської ради просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

10.10.2018 року відкладено розгляд справи до 18.10.2018 року.

Позивач та представник відповідача до судового засідання не зявилися, клопотань про відкладення розгляду справи через канцелярію суду не надавав.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи наведене, суд розглядає справу в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи, доводи позовної заяви, відзиву, суд з'ясував наступні обставини справи.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_2, місце реєстрації: АДРЕСА_1, паспорт НОМЕР_3, має неповнолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 07.12.2015 року №, ОСОБА_1 разом з неповнолітньою дитиною фактично проживає/перебуває за адресою: АДРЕСА_2.

03.03.2016 року позивач звернувся до установи відповідача із заявою про про призначення соціальної допомоги.

Рішенням УПСЗН Бахмутської міської ради від 21.03.2015 року ОСОБА_1 призначено допомогу при народженні дитини.

Розпорядженням УПСЗН Бахмутської міської ради від 27.09.2016 року ОСОБА_1 на підставі Листа Департаменту соціального захисту населення від 15.09.2016 року № 03834/01-10 «Про проведення верифікації» призупинено виплату допомоги при народженні дитини.

25.09.2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати допомоги при народженні дитини.

Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 25.09.2017 року №, ОСОБА_1 разом з неповнолітньою дитиною фактично проживає/перебуває за адресою: АДРЕСА_3.

Згідно довідки про перебування (не перебування) на обліку в Єдиній інформаційній базі даних внутрішньо переміщених осіб від 02.10.207 року № 12/3549, довідка про взяття на облік ВПО № від 07.12.2015 року відповідно до п. 3 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» скасована згідно рішення начальника УПСЗН Бахмутської міської ради від 17.08.2017 року на підставі отриманих відповідей від Державної прикордонної служби України про відсутність внутрішньо переміщених осіб на території підконтрольній України понад 60 діб. Згідно ПКМУ від 08.06.2016 року № 365 поновлення соціальних виплат можливе лише через 6 місяців.

Розпорядженням УПСЗН Бахмутської міської ради від 09.10.2017 року ОСОБА_1 не поновлено допомогу у зв'язку із скасуванням дії довідки внутрішньо переміщеної особи.

У відповідь на звернення від 03.04.2018 року, УПСЗН Бахмутської міської ради листом від 11.04.2018 року № 1-12 повідомив позивача, що в продовженні виплати допомоги за заявою від 25.09.2017 року відмовлено у зв'язку з тим, що після скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не минуло шість місяців тощо.

Стосовно пропуску строку звернення позивача з даним позовом, суд зазначає, що частиною 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Дійсно, цим кодексом, зокрема частиною 2 статті 122 встановлено загальний строк звернення до суду особою за захистом своїх порушених прав, у шість місяців.

Суд враховує, що позивач, вимоги якого, за своєю суттю, виникли у зв`язку із тим, що попередньо призначені йому суми, не отримані ним з вини відповідача, який призначає і виплачує допомогу, і ці вимоги безпосередньо спрямовані на виплату йому призначених коштів, з 03.03.2016 року, тобто за минулий час. Та такі вимоги не обмежуються будь-яким строком.

Тому суд вважає, що у даному випадку, позивач строків звернення до суду із позовом не пропустив, оскільки, на підставі вказаного вище закону, він має право захистити своє право на отримання виплат без обмеження будь-яким строком, що можливо, якщо позовні вимоги будуть задоволені.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно ст. 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров'я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов'язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Відповідно до Конституції України гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім'ї, її доходів та віку дітей, забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення встановлює Закон України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми", абзацем 5 статті 1 якого визначено, що роботу щодо призначення та виплати державної допомоги сім'ям з дітьми організовує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Статтею 5 зазначеного Закону на органи соціального захисту населення за місцем проживання батьків (усиновлювачів, опікуна, піклувальника) покладений обов'язок призначення та виплати всіх видів державної допомоги сім'ям з дітьми.

На виконання статті 1 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 року № 1751 затверджений Порядок призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, пунктом 2 якого на управління праці та соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, структурні підрозділи з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах (у разі створення) рад (далі - органи соціального захисту населення) покладений обов'язок призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми.

Згідно ст. 4 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" покриття витрат на виплату державної допомоги сім'ям з дітьми здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 року № 256, якою затверджений Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, встановлено, що головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належить питання праці та соціального захисту населення.

Таким чином, відповідач у справі - орган владних повноважень, на якого чинним законодавством України покладений обов'язок призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми та який є головним розпорядником коштів місцевого бюджету за рахунок субвенцій з державного бюджету та нього покладений обов'язок щодо реалізації механізму фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, зокрема, допомоги сім'ям з дітьми.

Суд вважає протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у призначені ти виплаті допомоги сім'ї з дітьми, виходячи з наступного.

Згідно ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги встановлює Закон України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми".

Даний Закон спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" одним із видів державної допомоги сім'ям з дітьми є допомога при народженні дитини. Така допомога призначається і виплачується органами соціального захисту населення; надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною; покриття витрат на її виплату здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів.

Тобто, допомога при народженні дитини є різновидом державної допомоги у загальній системі соціального захисту населення і надається з метою забезпечення відповідного рівня матеріальної підтримки сімей, у яких є діти, створення належних умов для утримання та виховання дітей.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" для призначення допомоги при народженні дитини до органу соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Вказані норми Закону кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751.

Тобто, зазначені норми чинного законодавства передбачають, що заява про призначення допомоги при народженні дитини подається одним із батьків дитини в письмовій формі до органів соціального захисту за формою, затвердженою Мінсоцполітики.

Згідно ч. 7 ст. 11 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров'я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

Допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам та позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення.

Тобто, у спірних взаємовідносинах неможливість своєчасного звернення одним з батьків до органу, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини, призводить до порушення інтересів дитини.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №591/610/16, висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно з нормами частини шостої зазначеної статті висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Таким чином, беручи до уваги необхідність захисту інтересів малолітньої дитини, враховуючи ту обставину, що позивач всупереч своїй волі змушений змінити місце проживання внаслідок проведення антитерористичної операції, виходячи з завдань адміністративного судочинства, суд дійшов висновку, що, відмовляючи у призначенні допомоги при народженні дитини, відповідач не врахував всі обставини, що мають значення для прийняття відповідного рішення.

Згідно ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Враховуючи наведене, суд вважає, що, з урахуванням інтересів дитини та обставин, встановлених судом, позивач має право на звернення до органу праці та соціального захисту населення за призначенням допомоги при народженні дитини та отримання цієї допомоги.

Крім того, суд зазначає, що позивач та її дитина як громадяни України мають право на соціальний захист від держави, який передбачає комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на захист добробуту кожного члена суспільства, забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, держава зобов'язується забезпечити дитині захист і піклування, які необхідні для її благополуччя.

Позивач, в сім'ї якої виховуються та проживає неповнолітня дитина, має право на державну допомогу, яка надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Затверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до ст. 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами, невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави.

Зазначені вимоги до держави викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії, вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі, яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року, відповідно до якої держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

До такого висновку суд дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії", в якій суд встановив обов'язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи наведене, та те, що нормами чинного законодавства позивачу гарантоване право на отримання допомоги при народженні дитини, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо вимоги позивача подати звіт про виконання судового рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Вказаною статтею Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право, а не обов'язок суду зобов'язувати подати суб'єкта владних повноважень звіт про виконання судового рішення, тому підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, суд не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Законом України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми", Кодексом адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (84600, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_2) до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради (84511, Донецька обл., м. Бахмут, вул. Б.Горбатова, 57, ) про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, - задовольнити повністю.

Визнати незаконним та скасувати рішення УПСЗН Бахмутської міської ради Донецької області від 17.08.2017 року про скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 07.12.2015 року, виданої на ім'я ОСОБА_1.

Визнати протиправною відмову УПСЗН Бахмутської міської ради Донецької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 допомогу при народженні дитини.

Визнати незаконним та скасувати рішення УПСЗН Бахмутської міської ради Донецької області про припинення виплати ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини.

Зобов'язати УПСЗН Бахмутської міської ради Донецької області призначити та здійснити виплату ОСОБА_1 державної допомоги при народженні дитини за заявою від 03.03.2016 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради (84511, Донецька обл., м. Бахмут, вул. Б.Горбатова, 57, ) на користь ОСОБА_1 (84600, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_2) судові витрати в сумі 704 грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя Стойка В.В.