Справа № 766/20612/17
Суддя: Василяка Д.К.
Дата ухвалення: 2018-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2018 р.м. ХерсонСправа № 766/20612/17
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Василяки Д.К., розглянувши за правилами спрощеного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Херсонської міської ради, Херсонського міського голови Миколаєнка Володимира Васильовича про визнання протиправним та скасування рішення від 05.09.2017 р. № 884 та визнання протиправною дії з підготовки та прийняття рішення № 884 від 05.09.2017 р.,

встановив:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області з адміністративним позовом до Херсонської міської ради (далі по тексту - відповідач-1), Херсонського міського голови Миколаєнка В.В. (далі по тексту - відповідач-2) про визнання протиправним та скасування рішення від 05.09.2017 р. № 884 та визнання протиправними дії міського голови з підготовки та прийняття рішення № 884 від 05.09.2017 р.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Херсонської міської ради №884 від 05.09.2017 р., позивачу відмовлено в дозволі на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, на підставі пункту 7 статті 118 Земельного кодексу України, у зв'язку із невідповідністю містобудівній документації - Плану зонування території міста Херсон, затвердженому рішенням міської ради від 20.02.2015 № 1724. Позивач вказав, що жодних підстав для прийняття вказаного рішення не було.

Позивач вважає таке рішення протиправним, оскільки ним порушено його право на безоплатну приватизацію земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні ОСОБА_1

При цьому, зазначив, що ним подано клопотання 21.12.2016 р., та розглянуто його через рік, що суперечить нормам земельного законодавства що є порушенням його прав.

Так, рішенням виконавчого комітету Херсонської міської ради №213 від 19.06.2001 р. матері позивача ОСОБА_3 надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,0541 га по АДРЕСА_1 під житловий будинок з вбудованим баром та видано Державний акт на право постійного користування землею під житловий будинок з вбудованим баром.

Позивач є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлових приміщень у дворі цього ж будинку, за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, до ОСОБА_1 перейшло право постійного користування земельною ділянкою на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землекористувачу на підставі договору довічного утримання від 05.09.2009 р.

При цьому, рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 16.12.2005 р. визнано дії Херсонської міської ради та Херсонського міського голови в частині неприйняття рішення стосовно видачі ОСОБА_3 державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0541 га, по АДРЕСА_1 - неправомірними. Визнано окреме положення рішення XIX сесії Херсонської міської ради IV скликання від 07.09.2004 р., про неприйняття рішення щодо передачі ОСОБА_3 земельної ділянки, площею 0,0541 га, по АДРЕСА_1 на праві приватної власності - протиправним.

Суд визнав за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку, площею 0,0541 га по АДРЕСА_1, а також зобов'язав Херсонського міського голову видати ОСОБА_3 державний акт на право приватної власності на зазначену земельну ділянку.

На підставі вказаного просить:

визнати незаконним та скасувати рішення Херсонської міської ради №884 від 05.09.2017 року "Про відмову громадянам у дозволі на розроблення документації із землеустрою щодо відведення у власність, спільну сумісну власність і в оренду земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд (присадибні ділянки), під гараж, та у дозволі на поділ земельної ділянки", яким позивачу відмовлено в дозволі на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0541 га, АДРЕСА_1, під будівництво та обслуговування житлового будинку - в повному обсязі, як таке, що не відповідає вимогам Закону та порушує права ОСОБА_1;

- визнати незаконними дії Херсонського міського голови Миколаєнка Володимира Васильовича з підготовки та прийняття незаконного рішення Херсонської міської ради №884 від 05.09.2017 року "Про відмову громадянам у дозволі на розроблення документації із землеустрою щодо відведення у власність, спільну сумісну власність і в оренду земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд (присадибні ділянки), під гараж, та у дозволі на поділ земельної ділянки".

Ухвалою Херсонського міського суду від 11 грудня 2017 року провадження у справі відкрито.

19 квітня 2018 року від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву. Відзив обґрунтовано тим, що при опрацюванні питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою ОСОБА_1, встановлено невідповідність місця розташування зазначених земельних ділянок містобудівної документації. Так, Планом зонування території міста Херсона передбачено, що земельні ділянки за адресою АДРЕСА_1 розміщені у зоні Ж-З. Згідно пояснювальної записки до вказаного плану змішана зона багатоквартирної житлової забудови та громадської забудови (Ж-З) визначена для розташування багатоквартирних (від 4 до 9 поверхів) житлових будинків.

Ухвалою від 22 червня 2018 року справу передано до розгляду до Херсонського окружного адміністративного суду.

23.08.2018 року ухвалою суду справу прийнято до провадження суддею Ковбій О.В. Визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

Ухвалою суду від 16.08.2018 року ОСОБА_1 повернуто без розгляду подану ним позовну заяву в зміненій редакції.

Розпорядженням керівника апарату Херсонського окружного адміністративного суду № 118 від 28.08.2018 року призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи № 766/20612/17 з метою дотримання принципу розумного строку розгляду даної справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею визначено ОСОБА_4

Ухвалою суду від 29.08.2018 року справу прийнято до провадження.

В судовому засіданні призначеному на 06.09.2018 року суд поставив на обговорення питання про самовідвід судді.

Ухвалою суду від цієї ж дати заява суді ОСОБА_4 про самовідвід задоволена. Справу передано для здійснення автоматизованого розподілу.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим у справі визначено суддю Василяку Д.К.

Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2018 року справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду.

Ухвалою суду від 18 вересня 2018 року внесено виправлення в ухвалу суду від 10.09.2018 р.

Ухвалою суду 18 вересня 2018 року розгляд справи відкладено та витребувано додаткові докази у справі.

05 жовтня 2018 року від представника відповідача-1 надійшли пояснення, відповідно до яких в задоволенні позову просив відмовити Крім того, справу просив розглядати в порядку письмового провадження.

09 жовтня 2018 року від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі у порядку письмового провадження.

Відповідач -2 в судове засідання не з'явився.

Згідно із частиною третьою статті 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи положення статті 194 КАС України, суд дійшов висновку про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне: рішенням виконавчого комітету Херсонської міської ради №213 від 19.06.2001 р. матері позивача - ОСОБА_3 надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,0541 га АДРЕСА_1 під житловий будинок з вбудованим баром. Також видано Державний акт на право постійного користування землею серії НОМЕР_1, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею 04.07.2001 р. за № 214.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 03.10.2002 р. визнано відмову у приватизації земельної ділянки ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 Херсонським виконкомом незаконною. Зобов'язати Херсонський виконкомом не перешкоджати ОСОБА_3 в приватизації земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1.

Ухвалою від 21.04.2003 р. роз'яснено, що "під зобов'язанням судом не перешкоджати ОСОБА_3 в приватизації земельної ділянки посадовими особами Херсонського міськвиконкому слід розуміти, що "Херсонський міськвиконком, відповідно до п.8 ст.33 Закону "Про місцеве самоврядування" готує висновок відносно надання у встановленому порядку земельних ділянок та передає (виносить) документи на приватизацію земельної ділянки на найближчу сесію Херсонської міської ради".

Рішенням від 22.01.2004 р. Суворовського районного суду м. Херсона, за позовом ОСОБА_3 до Херсонської міської ради суд визнав неправомірними дії Херсонської міської ради з відмови в безоплатній передачі ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки, виділеній їй в постійне користування. Суд скасував п.6.2. рішення №311 від 05.06.2003 р. ХІ-й сесії Херсонської міської ради XXIV скликання. Зобов'язано Херсонську міську раду на найближчій сесії міської ради передати ОСОБА_3 безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,0541 га АДРЕСА_1".

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 16.12.2005 р. у справі № 2-6755/2005 суд визнав дії Херсонської міської ради та Херсонського міського голови в частині неприйняття рішення стосовно видачі ОСОБА_3 державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0541 га, по АДРЕСА_1 - неправомірними. Визнано окреме положення рішення XIX сесії Херсонської міської ради IV скликання від 07.09.2004 р., про неприйняття рішення щодо передачі ОСОБА_3 земельної ділянки, площею 0,0541 га, АДРЕСА_1 на праві приватної власності - протиправним.

Суд визнав за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку, площею 0,0541 га АДРЕСА_1. Зобов'язано Херсонського міського голову видати ОСОБА_3 державний акт на право приватної власності на зазначену земельну ділянку.

При цьому, позивач є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1-б та нежитлових приміщень у дворі цього ж будинку, за адресою: АДРЕСА_1.

Так, відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 28.09.2007 р., укладеного між ОСОБА_3 ОСОБА_1, позивач є власником 95/100 частини житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1-б.

Вказаний об'єкт нерухомості в цілому складається з жилого будинку літ."А" загальною площею 334,36 кв. м, житловою площею 68,9 кв. м, та № 1 - мостіння; об'єкт нерухомості належав ОСОБА_3 на підставі виданого виконавчим комітетом Херсонської міської ради Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 15.12.2000 р., яке зареєстровано Херсонським державним бюро технічної інвентаризації 19.12.2000 р. за № 40171.

Право власності позивача на вказаний житловий будинок (його 95/100 частини) зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29.11.2016 р. за № 17718689, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 101, рішення про державну реєстрацію від 30.11.2016 р. № 32630573.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 28.09.2007 р., укладеного між ОСОБА_3 та позивачем, останній є власником нежилих приміщень, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Вказаний об'єкт нерухомості складається з нежилих приміщень літ."Б", літ."В" загальною площею 67,2 кв. м; об'єкт нерухомості належав ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 10.07.2007 р., який зареєстровано Херсонським державним бюро технічної інвентаризації 13.08.2007 р. за № 2989.

Право власності позивача на вказані нежилі приміщення зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29.11.2016 р. за № 17720546, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 101, рішення про державну реєстрацію від 30.11.2016 р. № 32632878.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору довічного утримання від 05.09.2009 р., укладеного між ОСОБА_3 та позивачем, останній є власником 05/100 частини житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1-б, на земельній ділянці площею 0,0541 га і в цілому складається з жилого будинку літ."А" загальною площею 334,36 кв. м, житловою площею 68,9 кв. м, та № 1 - мостіння; об'єкт нерухомості належав ОСОБА_3 на підставі виданого виконавчим комітетом Херсонської міської ради Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 15.12.2000 р., яке зареєстровано Херсонським державним бюро технічної інвентаризації 19.12.2000 р. за № 25417.

Право власності позивача на вказаний житловий будинок (його 05/100 частини) зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.10.2016 р. за № 17165389, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 101, рішення про державну реєстрацію від 29.10.2016 р. № 32114964.

До позивача за договором довічного утримання від 05.09.2009 р. перейшло право постійного користування земельною ділянкою.

21 грудня 2016 року позивачем до Центру надання адміністративних послуг подано клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, площею 608,2 кв.м, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1.

Пунктом 1.8. рішенням Херсонської міської ради №884 від 05.09.2017 р., позивачу відмовлено в дозволі на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність з та спільну сумісну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_1 - площею 608 кв.м. по АДРЕСА_1, на підставі пункту 7 статті 118 Земельного кодексу України, у зв'язку із невідповідністю містобудівній документації - Плану зонування території міста Херсон, затвердженому рішенням міської ради від 20.02.2015 № 1724.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне: ст.ст. 13, 14 Конституції України встановлено, що земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до п.34 ч.1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно ч. 3 ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (ч.10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

У рішенні Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року N 7-рп/2009 (у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вказано, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Відповідно до ст. 1 Земельного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 5 ЗК України визначено, що земельне законодавство базується на таких принципах: а) поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; б) забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; в) невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; г) забезпечення раціонального використання та охорони земель; ґ) забезпечення гарантій прав на землю; д) пріоритету вимог екологічної безпеки.

Відповідно до ст. 12 ЗК України, повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин, до яких відносяться, зокрема: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Статтею 19 Земельного кодексу України встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії:

а) землі сільськогосподарського призначення;

б) землі житлової та громадської забудови;

в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення;

г) землі оздоровчого призначення;

ґ) землі рекреаційного призначення;

д) землі історико-культурного призначення;

е) землі лісогосподарського призначення;

є) землі водного фонду;

ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

До земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування (ст. 39 Земельного Кодексу України).

Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм (ст.39 ЗК України).

Громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами (ст.40 ЗК України).

Відповідно до ч. 1, 2 статті 116 ЗК України, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 120 ЗК України (в редакції з 05.11.2009 р.) визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу).

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди.

Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти, крім об'єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим).

Статтею 120 ЗК України (у редакції до 05.11.2009 р.) встановлено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Частиною 1 статті 122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 118 Земельного кодексу України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Частинами 6 - 7 статті 118 Земельного Кодексу України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

В ході розгляду справи встановлено, що підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою є невідповідність містобудівній документації - Плану зонування території міста Херсона, затвердженого рішенням міської ради від 20.02.2015 р. № 1724.

Суд зазначає, що статтею 152 ЗК України встановлено способи захисту прав на земельні ділянки. Згідно ч.ч.1, 2 ст.152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч.3 ст. 152 Земельного Кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів (ч.3 ст.152 ЗК України).

Статтею 1 Закону України "Про землеустрій" від 22.05.2003р. № 858-IV (далі по тексту - Закон № 858-ІV) встановлено, що документація із землеустрою (землевпорядна документація) - затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель, авторського нагляду за виконанням проектів тощо; землеустрій - сукупність соціально-економічних та екологічних заходів, спрямованих на регулювання земельних відносин та раціональну організацію території адміністративно-територіальних одиниць, суб'єктів господарювання, що здійснюються під впливом суспільно-виробничих відносин і розвитку продуктивних сил; проект землеустрою - сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом; технічна документація із землеустрою - сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування;

Відповідно до ст.4 Закону № 858-ІV, суб'єктами землеустрою є: органи державної влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування; юридичні та фізичні особи, які здійснюють землеустрій; землевласники та землекористувачі, а відповідно до ч.5 цього Закону об'єктами землеустрою є: територія України; території адміністративно-територіальних одиниць або їх частин; території землеволодінь та землекористувань чи окремі земельні ділянки.

Землеустрій базується на таких принципах, зокрема: а) дотримання законності; в) організації використання та охорони земель із врахуванням конкретних зональних умов, узгодженості екологічних, економічних і соціальних інтересів суспільства, які забезпечують високу економічну і соціальну ефективність виробництва, екологічну збалансованість і стабільність довкілля та агроландшафтів; г) створення умов для реалізації органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами їхніх конституційних прав на землю; д) забезпечення пріоритету вимог екологічної безпеки, охорони земельних ресурсів і відтворення родючості ґрунтів, продуктивності земель сільськогосподарського призначення, встановлення режиму природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення (ст.6 Закону № 858-ІV).

Правову основу землеустрою становлять Конституція України, Земельний кодекс України, закони України "Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність", "Про планування і забудову територій", цей Закон, закони України та інші нормативно-правові акти (ст.7 Закону № 858-ІV).

Статтею 8 Закону № 858-ІV встановлено, що регулювання у сфері землеустрою здійснюють Верховна Рада України, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Кабінет Міністрів України, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, місцеві державні адміністрації, а також центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин, центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у межах повноважень, встановлених законом.

Статтями 19, 20 Закону № 858-ІV визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у сфері землеустрою на території сіл, селищ, міст належать: а) організація і здійснення землеустрою; б) здійснення контролю за впровадженням заходів, передбачених документацією із землеустрою; в) координація здійснення землеустрою та контролю за використанням і охороною земель комунальної власності; г) інформування населення про заходи, передбачені землеустроєм; ґ) вирішення інших питань у сфері землеустрою відповідно до закону.

Землеустрій проводиться в обов'язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі, серед іншого: б) встановлення та зміни меж об'єктів землеустрою, у тому числі визначення та встановлення в натурі (на місцевості) державного кордону України; в) надання, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок; ґ) організації нових і впорядкування існуючих об'єктів землеустрою. Заходи, передбачені затвердженою в установленому порядку документацією із землеустрою, є обов'язковими для виконання органами державної влади та органами місцевого самоврядування, власниками землі, землекористувачами, у тому числі орендарями. Власники землі, землекористувачі, у тому числі орендарі, при здійсненні землеустрою зобов'язані забезпечити доступ розробникам документації із землеустрою до своїх земельних ділянок, що підлягають землеустрою.

Землеустрій здійснюється на підставі: а) рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою; б) укладених договорів між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою; в) судових рішень. Рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку документації із землеустрою приймається виключно у строки та лише у випадках, передбачених цим Законом та Земельним кодексом України. Зазначене рішення надається безоплатно та має необмежений строк дії (ст.22 Закону № 858-ІV).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється у разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання) або зміни цільового призначення земельної ділянки. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України (ст.50 Закону № 858-ІV).

Статтею 59 Закону № 858-ІV встановлено, що врахування громадських інтересів при здійсненні землеустрою на місцевому рівні полягає в прогнозуванні та забезпеченні комплексного розвитку соціальної та інженерної інфраструктури території. Врахування приватних інтересів при здійсненні землеустрою на місцевому рівні полягає у забезпеченні фізичним та юридичним особам рівних можливостей набуття у власність або користування, у тому числі на умовах оренди, земельних ділянок і в захисті їхніх прав на землю.

Суд зазначає, що ст.1 Закону України від 17.02.2011 р. № 3038-VІ "Про регулювання містобудівної діяльності" (далі - Закон № 3038-VІ) визначено, що генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту; детальний план території - містобудівна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території; лінії регулювання забудови - визначені в містобудівній документації межі розташування будинків і споруд відносно червоних ліній, меж окремих земельних ділянок, природних меж та інших територій; містобудівна документація - затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій; план зонування території (зонінг) - містобудівна документація, що визначає умови та обмеження використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.

Відповідно до ст.8 Закону № 3038-VІ, планування територій здійснюється на державному, регіональному та місцевому рівнях відповідними органами виконавчої влади, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування. Планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку. Рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, районними, обласними радами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог містобудівної документації.

Статтею 16 Закону № 3038-VІ встановлено, що планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них. Містобудівна документація на місцевому рівні розробляється з урахуванням даних державного земельного кадастру на актуалізованій картографічній основі в цифровій формі як просторово орієнтована інформація в державній системі координат на паперових і електронних носіях.

Генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. На підставі затвердженого генерального плану населеного пункту розробляється план земельно-господарського устрою, який після його затвердження стає невід'ємною частиною генерального плану. У складі генерального плану населеного пункту може розроблятися план зонування території цього населеного пункту. План зонування території може розроблятися і як окрема містобудівна документація після затвердження генерального плану. Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів (ч.ч.1, 2 ст.17 Закону № 3038-VІ).

Відповідно ст. 18 Закону № 3038-VІ, план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон. План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, запобігання надмірній концентрації населення і об'єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об'єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів.

План зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації.

Зонування території здійснюється з дотриманням таких вимог: 1) урахування попередніх рішень щодо планування і забудови території; 2) виділення зон обмеженої містобудівної діяльності; 3) відображення існуючої забудови територій, інженерно-транспортної інфраструктури, а також основних елементів планувальної структури територій; 4) урахування місцевих умов під час визначення функціональних зон; 5) установлення для кожної зони дозволених і допустимих видів використання територій для містобудівних потреб, умов та обмежень щодо їх забудови; 6) узгодження меж зон з межами територій природних комплексів, смугами санітарно-захисних, санітарних, охоронних та інших зон обмеженого використання земель, червоними лініями.

Згідно ч. 3 ст. 24 Закону № 3038-VІ у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється, крім випадків: 1) розташування на земельній ділянці будівлі (споруди), що перебуває у власності фізичної або юридичної особи; 2) приватизації громадянином земельної ділянки, наданої йому в користування відповідно до закону.

Передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у випадках, визначених цією частиною, за відсутності плану зонування або детального плану території не допускається, якщо земельна ділянка: розташована в межах зелених зон населених пунктів, внутрішньоквартальних територій (територій міжрайонного озеленення, елементів благоустрою, спортивних майданчиків, майданчиків відпочинку та соціального обслуговування населення); віднесена до категорії земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного призначення, рекреаційного призначення (крім земель для дачного будівництва), лісогосподарського призначення.

Таким чином, суд робить висновок, що громадяни, зацікавлені в отримання земельної ділянки можуть реалізувати своє право на підставі Конституції України, Земельного Кодексу України та інших законів, що видаються відповідно до них.

Законодавством визначено, що суб'єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Відповідний орган виконавчої влади або органу місцевого самоврядування наділений правом щодо вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності.

Земельним Кодексом України встановлено, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

При цьому, ч. 1 ст. 121 Земельного Кодексу України встановлено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, зокрема, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Відповідно до норм законодавства, порядок отримання земельної ділянки у власність шляхом безоплатної приватизації полягає у зверненні громадянина до відповідного органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування із заявою (клопотанням) разом з пакетом документів за переліком, визначеним ЗК, та прийнятті вказаними органами рішень з цього приводу.

У разі звернення громадянина із вказаною заявою орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування має прийняти рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (якщо такий проект відсутній) або прийняти рішення про відмову в у задоволенні клопотання дозволу на розроблення проекту землеустрою з підстав, встановлених ч.6 ст. 118 ЗК України.

Крім того суд звертає увагу, щодо обов'язку особи щодо набуття права на земельну ділянку на якій розташоване нерухоме майно, яке перебуває у власності такої особи.

Таким чином, суб'єкт владних повноважень, який уповноважений на розпорядження земельною ділянкою не має права перешкоджати без передбачених законом підстав у реалізації права особи на отримання у власність чи користування земельної ділянки, на якій знаходиться належне їй нерухоме майно, тобто приведення реального статусу земельної ділянки до правового.

Суд зазначає, що в ході розгляду справи встановлено, що позивач є власником нерухомого майна (житлового будинку та нежилих приміщень), яке розташоване на земельній ділянці, що належить до комунальної власності та перебувала у постійному користуванні попереднього власника майна.

Речові права на це нерухоме майно як позивача, так і попереднього власника зареєстровані відповідно до національного законодавства, ніким не оспорені і є чинними.

З аналізу вищевикладеного слідує, що позивач має право на отримання у користування частину земельної ділянки на якій розміщене нерухоме майно та частину земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування нерухомого майна, на умовах, на яких воно належало попередньому власнику.

При цьому, ЗК України не передбачено речового права фізичних осіб на землю, як право постійного користування земельною ділянкою, тому такі особи можуть за власним бажанням переоформити своє право на землю, що може здійснюватись зокрема, шляхом безоплатної приватизації згідно із ст.118 ЗК України у випадках, коли особа має таке право.

Позивач звернувся до відповідача із заявою з додатками про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки. При цьому, оскаржуваним рішенням відмовлено позивачу у наданні такого дозволу на підставі п. 7 ст. 118 Земельного Кодексу України у зв'язку з невідповідності містобудівної документації - Плану зонування території міста Херсона, затвердженого рішенням міської ради від 20.02.2015 р. № 1724.

Щодо вказаної відмови суд зазначає, що ЗК України установлений вичерпний перелік випадків, коли забороняється передача земельних ділянок у приватну власність, зокрема, це ч.4 ст.83 ЗК України, відповідно до якої до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: а) землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо); б) землі під залізницями, автомобільними дорогами, об'єктами повітряного і трубопровідного транспорту; в) землі під об'єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом; г) землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом; ґ) землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом; д) земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності органів місцевого самоврядування; е) земельні ділянки, штучно створені в межах прибережної захисної смуги чи смуги відведення, на землях лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду, що перебувають у прибережній захисній смузі водних об'єктів, або на земельних ділянках дна водних об'єктів; є) землі під об'єктами інженерної інфраструктури міжгосподарських меліоративних систем, які перебувають у комунальній власності.

При цьому, земельна ділянка, яку позивач бажає отримати у власність, не відноситься до жодної з категорій земель, які визначені вищевказаною нормою.

Стаття 24 Закону України від 17.02.2011р. № 3038-VI "Про регулювання містобудівної діяльності" не застосовна у даному випадку, оскільки, за твердженням самого відповідача, план зонування території міста Херсона розроблений і затверджений. Крім того, сама норма ст.24 вказаного Закону установлює винятки із загального правила щодо заборони передачі земельних ділянок у власність або користування в разі відсутності плану зонування або детального плану території, до яких віднесено випадки розташування на земельній ділянці будівлі (споруди), що перебуває у власності фізичної або юридичної особи, а також приватизації громадянином земельної ділянки, наданої йому в користування відповідно до закону.

З аналізу ст.118 ЗК України, суд приходить до висновку про відсутність заборони на передачу земельної ділянки з комунальної власності у приватну власність фізичній особі з тієї підстави, що місце розташування цієї ділянки не відповідає Плану зонування території населеного пункту, з урахуванням того, що на ній розташовані належні такій особі на праві приватної власності об'єкти нерухомості, а також того, що містобудівна документація розроблена і затверджена пізніше, ніж ці об'єкти були створені і речові права щодо них були зареєстровані в установленому законодавством порядку.

Таким чином, суд робить висновок, що позивачу неправомірно відмовлено у задоволенні клопотань про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність та спільну сумісну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд площею 608 кв.м. по АДРЕСА_1.

Крім того суд зазначає, що статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно зі статтею 17 Закону України від 23.02.2006 р. № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" практика Європейського суду з прав людини застосовується українськими судами як джерело права.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном. У практиці Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, наприклад, рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу - втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку існування проблеми, що становить суспільний інтерес, яка б вимагала таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі "Колишній король Греції та інші проти Греції"). Крім того, Європейський суд з прав людини також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення від 2 листопада 2004 року в справі "Трегубенко проти України").

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" Європейський суд з прав людини, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об'єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. На відміну від традиційного розуміння інституту права власності, характерного для України, як і в цілому для держав континентальної системи права, Європейський суд з прав людини тлумачить поняття "майно" (possessions) набагато ширше й у контексті ст.1 Першого протоколу під "майном" розуміє не тільки "наявне майно" (existing possessions), але й цілу низку інтересів економічного характеру (активи (assets)).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно "суспільний інтерес" (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). Європейський суд з прав людини констатує порушення державою ст.1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Пунктом 21 рішення Європейський суд з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30 червня 2006 року акцентував увагу на Рішенні Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року у справі "Stretch v. United Kingdom" ("Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії"), виходячи зі змісту пунктів 32-35 якого, звертаючись із заявою до уповноважених органів та виконуючі визначені чинним законодавством умови, а також дотримуючись відповідного порядку, заявник мав право очікувати про набуття майнового права в значенні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції.

Суд вважає, що маючи праві приватної власності нерухоме майно, позивач мав щонайменше законні очікування на набуття речових прав щодо земельної ділянки, на якій воно розташоване, оскільки приписи чинного земельного законодавства передбачають перехід таких прав у разі переходу права власності на нерухоме майно.

Отже, ці законні очікування є майном у сенсі статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, а відмова відповідача у їх реалізації може становити втручання в право особи на мирне володіння своїм майном.

Оцінюючи оскаржені рішення на предмет їх правомірності у контексті статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суд виходить з того, що таке втручання не було законним, оскільки як вже було встановлено, не ґрунтувалось на підставах, визначених чинним національним законодавством.

Таким чином, в ході розгляду справи встановлено відсутність підстави для прийняття оскарженого рішення, на яку посилався відповідач, а тому воно суперечать приписам ст.19 Конституції України, є протиправними і підлягають скасуванню в тій частині, яка стосується позивача, оскільки порушують його гарантоване Конституцією і законами України право на отримання земельної ділянки, на якій розташоване належне йому нерухоме майно.

Отже, позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення ХV сесії міської ради VІІ скликання від 05.09.2017 р. № 884 підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про визнання незаконними дій Херсонського міського голови Миколаєнка В.В. з підготовки та прийняття рішення Херсонської міської ради VІІ скликання від 05.09.2017 р. № 884 суд зазначає, що не вбачає підстав для його скасування, оскільки позивачем не зазначено та в ході розгляду справи не встановлено які саме дії Херсонського міського голови Миколаєнка В.В. щодо прийняття оскаржуваного рішення здійснено неправомірно.

Суд зазначає, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, відповідно до п.34 ч.1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Отже, оскаржуване рішення прийнято на сесії міської ради, тому суд не вбачає підстав для задоволення вказаної позовної вимоги.

Щодо наданих відповідачем - 2 пояснень суд зазначає, що не погоджується з ними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та суперечать висновкам, які зроблені судом з вищевказаних правових норм.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

У зв'язку з цим, суд, аналізуючи викладене приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судові витрати розподілено відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_2; АДРЕСА_2) до Херсонської міської ради (м. Херсон, проспект Ушакова,37, 73000), Херсонського міського голови Миколаєнка Володимира Васильовича (м. Херсон, проспект Ушакова, 37, 73000) про визнання протиправним та скасування рішення від 05.09.2017 р. № 884 та визнання протиправними дій міського голови з підготовки та прийняття рішення № 884 від 05.09.2017 р. - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Херсонської міської ради № 884 від 05.09.2017 р. № 884 "Про відмову громадянам у дозволі на розроблення документації із землеустрою щодо відведення у власність, спільну сумісну власність і в оренду земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд (присадибні ділянки), під гараж та у дозволі на поділ земельної ділянки", в частині відмови позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0541 га по АДРЕСА_1 під будівництво та обслуговування житлового будинку, а саме, п. 1.8 вказаного рішення.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П'ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Василяка Д.К.

кат. 6.2.1