Справа № 804/4082/18
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2018-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2018 року Справа № 804/4082/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Голобутовського Р.З.
розглянувши в письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою Державного підприємства «Науково-виробниче обєднання «Павлоградський хімічний завод» до Державної служби України з питань праці (Держпраці) Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про скасування постанови, -
04.06.2018 року Державне підприємство «Науково-виробниче обєднання «Павлоградський хімічний завод» (далі - позивач) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної служби України з питань праці (Держпраці) Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якому просить суд:
- скасувати постанову про накладення штрафу на суму 260 610 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області проведено інспекційне відвідування Державного підприємства «Науково-виробниче обєднання «Павлоградський хімічний завод». За результатами проведеного інспекційного відвідування складено акт № ДН-450/739/АВ від 03.05.2018 року. Вказаним актом інспекційного відвідування зафіксовано порушення ч. 1 ст. 34 та ч. 1 ст. 113 Кодексу законів про працю України. На підставі акту інспекційного відвідування відповідачем безпідставно винесено постанову про накладення штрафу у розмірі 260 610,00 грн. Позивач вважає, що постанова про накладення штрафу № ДН450/739/АВ/ІП/МГ-ФС/293 від 24.05.2018 року є протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки відповідно до листа Державного космічного агентства України від 05.09.2014 року №3747/10-4.1/14 щодо зупинення перевезення вибухових матеріалів до регіонів з нестабільною соціально-політичною ситуацією, листа Міністерства соціальної політики України від 08.07.2014 року №7302/3/14-14/13 «Про збереження місця роботи працівників, які переміщуються з районів проведення антитерористичної операції або залишаються у таких районах», листа Міністерства соціальної політики України від 11.08.2014 року № 8946/0/14-14/13 «Про розгляд листа» та Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», роботи на території не підконтрольній Україні були призупинені, у звязку з чим, працівники були відправлені у відпустку без збереження заробітної плати, що не є зупиненням роботи, яке викликано відсутністю організаційних, або технічних умов, яке може вважатися простоєм.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.06.2018 року відкрито провадження у адміністративній справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 05.07.2018 року.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, а позивачу п'ять днів з дня отримання відзиву на позов.
На виконання зазначеної ухвали представником відповідача подано відзив на позов, в якому відповідач проти позовних вимог заперечує та просить відмовити в їх задоволені, посилаючись на те, що постанова про накладення штрафу № ДН450/739/АВ/ІП/МГ-ФС/293 від 24.05.2018 року винесена уповноваженою посадовою особою Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області з урахуванням норм Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення та на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю, а отже є законною і скасуванню не підлягає. Порушення позивачем вимог ч.1 ст. 34 та ч. 1 ст. 113 КЗпП України є недотримання ним мінімальних державних гарантій в оплаті праці.
У судовому засіданні 07.08.2018 року представник позивача позовну заяву підтримала та просила її задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила відмовити в задоволенні позовної заяви, з підстав викладених у письмовому відзиві на позов.
На підставі ч. 3 ст. 194 КАС України суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що відповідно до наказу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 13.04.2018 року № 286-1 та направлення на проведення інспекційного відвідування від 13.04.2018 року № 36, на підставі звернення ОСОБА_1, що надійшло до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області 22.03.2018 року, щодо порушення адміністрацією Державного підприємства «Науково-виробниче обєднання «Павлоградський хімічний завод» законодавства про працю щодо виплати заробітної плати та перерахування обовязкових платежів та на підставі інформації Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області щодо застрахованих осіб, які виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами у одного страхувальника більше року за даними звітів за 2017 рік, згідно з якою у Державному підприємстві «Науково-виробниче обєднання «Павлоградський хімічний завод» фізичні особи виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовоми договорами більше року, у період з 19.04.2018 року по 03.05.2018 року проведено інспекційне відвідування у Державному підприємстві «Науково-виробниче обєднання «Павлоградський хімічний завод» з метою здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю з питань оформлення трудових відносин, виплати заробітної плати та перерахування обовязкових платежів.
Заявник ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до Державного підприємства «Науково-виробниче обєднання «Павлоградський хімічний завод» на дільницю виробництва вибухових робіт в підземних умовах «ПБВР «Павлоградвзривпром» майстром-підривником 4 розряду на 0,5 ставки з 01.02.2014 року строком на 2 місяці з сумісництвом на підставі особистої заяви згідно з наказом від 05.02.2014 року № 462. Звільнений 03.03.2014 року за власним бажанням відповідно до поданої заяви згідно з наказом від 28.02.2014 року № 744. В подальшому, з 04.03.2014 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до Державного підприємства «Науково-виробниче обєднання «Павлоградський хімічний завод» на дільницю виробництва вибухових робіт в підземних умовах «ПБВР «Павлоградвзривпром» майстром-підривником 4 розряду за часовою тарифною ставкою 16,44 грн. строком на 2 місяці на підставі особистої заяви згідно з наказом від 04.03.2014 року № 805. Згідно з наказом від 30.04.2014 року № 1707 строк дії наказу від 04.03.2014 року № 805 подовжено з 04.05.2014 року на 1 рік. Згідно з наказом від 02.09.2014 року № 3 ОСОБА_1 на підставі особистої заяви переведено підривником 4 розряду виробничої дільниці підривних робіт за часовою тарифною ставкою 13,25 грн. з 02.09.2014 року по 30.11.2014 року із збереженням його попереднього середнього заробітку протягом двох тижнів з дня переведення, у відповідності до ст. 114 КЗпП України. Згідно з наказом від 08.12.2014 року № 5 ОСОБА_1 переведено підривником 4 розряду виробничої дільниці підривних робіт з 30.11.2014 року по 11.12.2014 року. При цьому, особистою заявою ОСОБА_1 від 08.12.2014 року передбачено, що останній просить продовжити строк дії наказу № 3 від 02.09.2014 року про переведення на іншу роботу підривником 4 розряду. Звільнений ОСОБА_1 30.09.2016 року за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України у звязку із виходом на пенсію. Кошти, належні при звільненні, отримав в день звільнення, тобто 30.09.2016 року.
За результатами проведеного інспекційного відвідування складено акт № ДН450/739/АВ від 03.05.2018 року та встановлено порушення ч. 1 ст. 34 та ч. 1 ст. 113 КЗпП України, а саме надання одночасно протягом тривалого часу семи працівникам відпусток без збереження заробітної плати, що свідчить про наявність простою не з вини працівника.
Так, згідно з наказом від 28.04.2014 року № 1631 ОСОБА_1 на підставі особистої заяви 21, 22, 24, 25, 26, 27, 29, 30 квітня 2014 року (8 календарних днів) перебував у відпустці без збереження заробітної плати, відповідно до ст. 26 Закону України «Про відпустки». В табелі обліку використання робочого часу за квітень 2014 року у зазначені дні наявні позначки «НА» - відпустка без збереження заробітної плати за згодою сторін.
Згідно з наказом від 04.06.2014 року № 2338 ОСОБА_1 на підставі особистої заяви 01, 02, 03, 04, 06, 07, 09 червня 2014 року (7 календарних днів) перебував у відпустці без збереження заробітної плати, відповідно до ст. 26 Закону України «Про відпустки». В табелі обліку використання робочого часу за червень 2014 року у зазначені дні наявні позначки «НА» - відпустка без збереження заробітної плати за згодою сторін.
Згідно з наказом від 17.06.2014 року № 2567 ОСОБА_1 на підставі особистої заяви 10, 12, 13, 14, 15, 17, 18, 19, 20, 22, 23, 24, 25, 27, 29, 30 червня 2014 року (16 календарних днів) перебував у відпустці без збереження заробітної плати. В табелі обліку використання робочого часу за червень 2014 року у зазначені дні наявні позначки «БЗ» - відпустка без збереження заробітної плати (на період припинення виконання робіт).
Даним наказом відпустки без збереження заробітної плати надані також ще 6 працівникам на 15 16 днів.
Згідно з наказом від 05.08.2014 року № 3748 ОСОБА_1 на підставі особистої заяви 01, 03, 04, 05, 06, 08, 09, 10, 11, 13, 14, 15, 16, 18, 19, 20, 21, 23, 24, 25, 26, 28, 29, 30, 31 липня 2014 року (25 календарних днів) перебував у відпустці без збереження заробітної плати. В табелі обліку використання робочого часу за липень 2014 року у зазначені дні наявні позначки «БЗ» - відпустка без збереження заробітної плати (на період припинення виконання робіт).
Даним наказом відпустки без збереження заробітної плати надані також ще 6 працівникам на 24 25 днів.
Згідно з наказом від 09.09.2014 року № 4395 ОСОБА_1 на підставі особистої заяви 02, 03, 04, 05, 07, 08, 09, 10, 12, 13, 14, 15, 17, 18 серпня 2014 року (14 календарних днів) перебував у відпустці без збереження заробітної плати. В табелі обліку використання робочого часу за серпень 2014 року у зазначені дні наявні позначки «БЗ» - відпустка без збереження заробітної плати (на період припинення виконання робіт).
Даним наказом відпустки без збереження заробітної плати надані також ще 6 працівникам на 16 20 днів.
Згідно з письмовими поясненнями начальника виробництва БВР ОСОБА_2 заробітна плата працівникам в зазначені періоди не нараховувалась, у звязку з тим, що працівники виконували роботи на території Луганської області, яка на час проведення робіт є непідконтрольною територією України.
На підставі акту інспекційного відвідування № ДН450/739/АВ від 03.05.2018 року та у відповідності до п. 8 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого поставною Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року № 509, Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області винесено постанову про накладення штрафу № ДН-450/739/АВ/ІП/МГ-ФС/293 від 24.05.2018 року.
Вказаною поставною на Державне підприємство «Науково-виробниче обєднання «Павлоградський хімічний завод» за недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці накладено штраф у розмірі 260 610,00 грн., відповідно до пп. 54 п. 4 Положення про державну службу України з питань праці, затвердженого поставною Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року № 96 та на підставі абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), Положенням про Державну службу України з питань праці, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96 (далі Положення № 96). Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509 (далі Порядок № 509).
Згідно пункту 1 Положення № 96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
Відповідно до пункту 7 Положення № 96, Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.
Відповідно до п. 1 Положення про Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань праці від 22.06.2017 року № 75 (далі - Положення про Головне управління), Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області є територіальним органом Державної служби України з питань праці, що їх підпорядковується. Голова Дніпропетровської обласної державної адміністрації координує діяльність Управління Держпраці і сприяє йому у виконанні покладених на нього завдань. Повноваження Головного управління Держпраці поширюється на територію Дніпропетровської області. Відповідно до пункту 2 вказаного положення, Управління Держпраці у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної ОСОБА_3 України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами Міністра соціальної політики, іншими актами законодавства України, а також цим Положенням.
Згідно з пп. 5 пункту 4 Положення про Головне управління, Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області відповідно до покладених на нього завдань здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.
Відповідно до статті 265 Кодексу законів про працю посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.
Відповідно до ч.1 ст. 259 КЗпП України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Порядок проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів (затверджений наказом Мінсоцполітики від 02.07.2012 року за № 390 (далі - Порядок № 390). Відповідно до п. 2 Порядку № 390, право проведення перевірок мають посадові особи Держпраці України та її територіальних органів, які відповідно до своїх посадових обов'язків мають повноваження державного інспектора з питань праці.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року № 509 затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення.
Відповідно до п. 1 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, цей порядок визначає механізм накладення на суб'єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення».
Пунктом 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення передбачено, що штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).
Штрафи можуть бути накладені на підставі, зокрема, акта про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.
Згідно п. 3 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу.
Пунктом 4 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення встановлено, що справа розглядається у п'ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд.
Як вбачається з матеріалів справи, проведеним інспекційним відвідуванням встановлено порушення позивачем вимог законодавства про працю, а саме ч.1 ст. 34 та ч. 1 ст. 113 КЗпП України.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 34 КЗпП України простій це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.
Суд не приймає до уваги посилання позивача на ту обставину, що заробітна плата працівникам в період червень-липень 2014 року не нараховувалась у звязку з тим, що працівники виконували роботи на території Луганської області, яка на час проведення робіт була непідконтрольною територією України, а також відповідно до листа Державного космічного агентства України від 05.09.2014 року №3747/10-4.1/14 щодо зупинення перевезення вибухових матеріалів до регіонів з нестабільною соціально-політичною ситуацією, листа Міністерства соціальної політики України від 08.07.2014 року №7302/3/14-14/13 «Про збереження місця роботи працівників, які переміщуються з районів проведення антитерористичної операції або залишаються у таких районах», листа Міністерства соціальної політики України від 11.08.2014 року № 8946/0/14-14/13 «Про розгляд листа» та Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік».
Оскільки, відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 08.07.2014 року № 7302/3/14-14/13 «Про збереження місця роботи працівників, які переміщуються з районів проведення антитерористичної операції або залишаються у таких районах» запропоновано рекомендувати роботодавцям за необхідності надавати працівникам на їх прохання оплачувані відпустки, відпустки без збереження заробітної плати, що надаються працівникам в обовязковому порядку, та відпустки без збереження заробітної плати, які надаються за угодою сторін, у порядку визначеному законодавством.
При цьому, ст. 25 та ст. 26 Закону України «Про відпустки» (у редакцій, чинній протягом 2014 року), визначений вичерпний перелік підстав для надання відпусток, без збереження заробітної плати.
Так, згідно зі ст. 25 вказаного закону, відпустка без збереження заробітної плати, надається працівникові в обовязковому порядку:
1) матері або батьку, який виховує дітей без матері (в тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), що має двох і більше дітей віком до 15 років або дитину-інваліда, - тривалістю до 14 календарних днів щорічно;
2) чоловікові, дружина якого перебуває у післяпологовій відпустці, - тривалістю до 14 календарних днів;
3) матері або іншим особам, зазначеним у частині третій статті 18 та частині першій статті 19 цього Закону, в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку, а в разі якщо дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - не більш як до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку;
3-1) матері або іншій особі, зазначеній у частині третій статті 18 цього Закону, для догляду за дитиною віком до 14 років на період оголошення карантину на відповідній території;
4) ветеранам війни, особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», - тривалістю до 14 календарних днів щорічно;
5) особам, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною, - тривалістю до 21 календарного дня щорічно;
6) пенсіонерам за віком та інвалідам III групи - тривалістю до 30 календарних днів щорічно;
7) інвалідам I та II груп - тривалістю до 60 календарних днів щорічно;
8) особам, які одружуються - тривалістю до 10 календарних днів;
9) працівникам у разі смерті рідних по крові або по шлюбу: чоловіка (дружини), батьків (вітчима, мачухи), дитини (пасинка, падчірки), братів, сестер - тривалістю до 7 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місця поховання та назад; інших рідних - тривалістю до 3 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місця поховання та назад;
10) працівникам для догляду за хворим рідним по крові або по шлюбу, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, - тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більше 30 календарних днів;
11) працівникам для завершення санаторно-курортного лікування
- тривалістю, визначеною у медичному висновку;
12) працівникам, допущеним до вступних іспитів у вищі навчальні заклади, - тривалістю 15 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місцезнаходження навчального закладу та назад;
13) працівникам, допущеним до складання вступних іспитів в аспірантуру з відривом або без відриву від виробництва, а також працівникам, які навчаються без відриву від виробництва в аспірантурі та успішно виконують індивідуальний план підготовки, - тривалістю, необхідною для проїзду до місцезнаходження вищого навчального закладу або закладу науки і назад;
14) сумісникам - на термін до закінчення відпустки за основним місцем роботи;
15) ветеранам праці - тривалістю до 14 календарних днів щорічно;
16) працівникам, які не використали за попереднім місцем роботи щорічну основну та додаткові відпустки повністю або частково і одержали за них грошову компенсацію, - тривалістю до 24 календарних днів у перший рік роботи на даному підприємстві до настання шестимісячного терміну безперервної роботи;
17) працівникам, діти яких у віці до 18 років вступають до навчальних закладів, розташованих в іншій місцевості, - тривалістю 12 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місцезнаходження навчального закладу та у зворотному напрямі.
За наявності двох або більше дітей зазначеного віку така відпустка надається окремо для супроводження кожної дитини.
Працівникам, які навчаються без відриву від виробництва в аспірантурі, протягом четвертого року навчання надається за їх бажанням один вільний від роботи день на тиждень без збереження заробітної плати.
Згідно ст. 26 Закону України «Про відпустки», за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.
З аналізу вказаних норм слідує, що серед підстав для надання відпусток без збереження заробітної плати відсутня підстава надання такої відпустки на період припинення виконання робіт.
Крім того, суд не приймає посилання позивача на лист Міністерства соціальної політики України від 11.08.2014 року № 8946/0/14-14/13 «Про розгляд листа», в якому зазначено, що неможливість повернення працівника на підприємство, яке знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції не є простоєм, оскільки в зазначеному листі йдеться про підприємства, які знаходяться в зоні проведення антитерористичної операції, між тим, як встановлено судом, Державне підприємство «Науково-виробниче обєднання «Павлоградський хімічний завод» не знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції та протягом 2014 року не припиняло господарської діяльності, однак доказів того, що працівникам, які виконували підривні роботи на території Луганської області, було запропоновано переведення до іншої місцевості, позивачем суду надано не було.
Щодо посилань позивача на Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», то суд зазначає, що дійсно прикінцеві положення Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» доповнені пунктом 6-6, відповідно до якого керівникам центральних органів виконавчої влади, які здійснюють контроль та нагляд у відповідних галузях і сферах, та центральних органів виконавчої влади, виконання функцій яких можуть здійснювати відповідні міністерства, з метою забезпечення скорочення видатків, передбаченого цим Законом, надано право здійснити заходи щодо оптимізації штатної чисельності працівників, надання працівникам відпусток без збереження заробітної плати, встановлення для працівників режиму роботи на умовах неповного робочого часу, зменшення або скасування стимулюючих виплат, підвищень посадових окладів, зменшення надбавок і доплат, які встановлені у граничних розмірах, переглянути укладені договори на придбання товарів, робіт, послуг.
Також, надано право керівникам зазначених центральних органів виконавчої влади у межах бюджетних призначень без згоди та попередження працівників встановлювати для них режим роботи на умовах неповного робочого часу та надавати відпустки без збереження заробітної плати на визначений цими керівниками термін.
Крім того, прикінцевими положеннями Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» встановлено, що під час здійснення центральними органами виконавчої влади цих заходів:
- положення ст. 26 Закону України «Про відпустки» та ст. 32, 56, 84 КЗпП України (в частині обмеження терміну відпустки без збереження заробітної плати, необхідності повідомлення не пізніше ніж за два місяці та погодження з працівником встановлення режиму роботи на умовах неповного робочого часу) не застосовуються;
- до працівників, які перебувають у відпустках без збереження заробітної плати відповідно до цього Закону, обмеження щодо сумісництва та суміщення з іншими видами діяльності, встановлені ст. 7 Закону України «Про заходи запобігання і протидії корупції», не застосовуються.
Між тим, суд звертає увагу, що зазначені положення розповсюджується виключно на центральні органи виконавчої влади, до яких Державне підприємство «Науково-виробниче обєднання «Павлоградський хімічний завод» не відноситься.
Згідно положень ч. 1,2 ст. 12 Закону України «Про оплату праці», норми оплати праці (за час простою, який мав місце не з вини працівника) встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.
Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України є мінімальними державними гарантіями.
Отже, виплати передбачені ч. 1 ст. 113 КЗпП України, за час простою не з вини працівника є мінімальними державними гарантіями, яких повинні дотримуватися роботодавці.
Відповідно до ст.12 Закону України «Про оплату праці» норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників, молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов'язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв'язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.
Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.
Згідно з ч.1 ст.113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).
Аналіз встановлених обставин під час розгляду справи вказує на те, що висновки відповідача про недотримання позивачем вимог ч. 1 ст. 34 та ч. 1 ст.113 КЗпП України ґрунтується на зясованих та підтверджених обставинах, оскільки Державним підприємством «Науково-виробниче обєднання «Павлоградський хімічний завод» не проведено нарахування та виплату двох третин тарифної ставки встановленого ОСОБА_1 та іншим 6 працівникам розряду (окладу) за період простою червень-липень 2014 року, що виник не з їх вини, тому позивачем не забезпечено дотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці.
Відповідно до абз.4 ч.2 ст.265 КЗпП України юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі, зокрема, недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Таким чином, відповідачем правомірно на підставі вимог абз.4 ч.2 ст.265 КЗпП України притягнуто позивача до відповідальності за допущені порушення норм законодавства про працю і накладено штраф в розмірі 260 610,00 грн. (10*3723,00 грн.*7).
В силу вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Приймаючи до уваги вищезазначене, суд приходить до висновку, що відповідач, у спірних правовідносинах діяв в межах та у спосіб, які передбачені вимогами чинного законодавства, з урахуванням всіх обставин справи.
За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні адміністративного позову Державного підприємства «Науково-виробниче обєднання «Павлоградський хімічний завод» до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про скасування постанови.
Також, з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.08.2018 року.
Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв'язку з відмовою позивачу у задоволенні позову, понесені ним судові витрати, пов'язані зі зверненням до суду, не відшкодовуються.
Керуючись ст. ст. 139, 194, 205, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.08.2018 року у справі № 804/4082/18.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_3