Справа № 815/3007/17     
Суддя: Свида Л. І.
Дата ухвалення: 2018-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3007/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2018 року м. Одеса

У залі судових засідань № 25

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л.І.

при секретарі судового засідання - Донець В.Р.

за участю сторін:

позивача - Боукелькоул ОСОБА_1 (за довідкою)

представника відповідача - ОСОБА_2 (по довіреності)

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу за позовом Боукелькоул ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся Боукелькоул ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №87 від 12.05.2017 року, зобовязання відповідача розглянути заяву позивача про надання статусу біженця та винести рішення про надання йому такого статусу.

Ухвалою суду від 10 травня 2018 року прийнято до свого провадження матеріали справи №815/3007/17 та по ній відкрито загальне позовне провадження.

Позивач в судове засідання зявився. Позов обґрунтований позивачем тим, що оскаржуване рішення є не законним та не обґрунтованим, позивач не може і не бажає користуватися захистом країни походження внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, а в разі повернення позивача на Батьківщину, його життю та здоровю загрожуватиме небезпека. В позові позивач зазначив, що покинув країну походження в пошуках притулку та з метою отримання вищої освіти в Україні.

Представник відповідача в судове засідання зявився. З відзиву на позов (Том І, аркуші справи 95-100) вбачається, що відповідач позов не визнає, оскільки позивач не підпадає під критерії, визначені п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивач не може навести конкретних прикладів та обставин, з яких можна зробити висновок про наявність загрози його життю і здоровю в країні походження, його пояснення щодо загрози життю і здоровю мають розбіжності, організація від якої, за словами позивача, надходили погрози його батькові припинила існування на початку 90-х років, родичі позивача проживають в країні походження та не зазнають будь-яких переслідувань, тощо.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, а також обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги позивача та заперечення відповідача, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Боукелькоул ОСОБА_1 є громадянином ОСОБА_3, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_1 (ОСОБА_3), за національністю-араб, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова арабська, також вільно володіє російською, французькою та англійською мовами. Неодружений, проживає у цивільному шлюбі з громадянкою України на установчі дані ОСОБА_4, 1978 р. н. Позивач має повну вищу освіту, у період з 2009-2010 роки проходив навчання в Кримському державному медичному університеті імені ОСОБА_5, у період з 2010-2014 року проходив навчання у Національній академії природоохоронного і курортного будівництва в м. Сімферополь. Невійськовозобовязаний, на території України працює різноробочим, повар «шаурма». На території ОСОБА_3 залишились проживати батьки, 2 брати та 2 сестри позивача.

Боукелькоул ОСОБА_1 залишив країну постійного проживання (м. Костантина) ОСОБА_3 22.12.2009 року автомобілем з м. Константіна (ОСОБА_3) до м. Алжир (ОСОБА_3), далі авіарейсом ОСОБА_3 (ОСОБА_3)- Рим (Італія) - Київ (Україна). На територію України позивач потрапив 22.12.2009 року легально, на підставі паспортного документу та оформленої візи.

Виїзд Боукелькоул ОСОБА_1 з країни громадянської належності відбувся з метою отримання освіти у ВНЗ на території України у 2009 році, а також у звязку із ймовірною можливістю зазнати переслідування з боку угрупування «Ісламський фронт порятунку» через професійну діяльність його батька, який був сержантом алжирської армії до 2009 року.

З матеріалів справи вбачається, що Боукелькоул ОСОБА_1 27 квітня 2017 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою №64 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том І, аркуші справи 154-156).

За результатами розгляду особової справи громадянина ОСОБА_3 Боукелькоул ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, 12 травня 2017 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, відповідно до п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том І, аркуші справи 218-223).

Наказом № 87 від 12.05.2017 року Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том І, аркуш справи 217).

Боукелькоул ОСОБА_1 30.05.2017 року отримав повідомлення №5/1-139 від 12.05.2017 року про відмову в оформленні йому документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том І, аркуші справи 224-229), не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, ОСОБА_6 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Під час проведення анкетування позивач зазначив, що виїхав з країни походження з метою навчання, а також з причини побоювання за власне життя через отримані погрози від невідомих осіб з політичної партії «Ісламський фронт порятунку», оскільки його батько служив в армії.

При цьому, при проведенні співбесіди позивач зазначив, що йому загрожує небезпека через те, що його батько служив в армії, його родина отримувала листи з погрозами від угрупування «Ісламський фронт порятунку», однак під час цієї ж співбесід позивач зазначив про загрозу від терористичного угруповання «Аль-Каіда», про те що виїхав з країни походження з метою навчання, зазначив, що особисто ніхто в їх житло не приходив та не погрожував та про те, що його родичі проживають в країні походження в безпеці.

Слід зазначити, що позивачем не було надано жодного доказу та не наведено жодного конкретного прикладу, який би свідчив про загрозу його життю і здоровю в країні походження, позивач сам безпосередньо не отримував погроз та протягом співбесіди зазначав про можливу загрозу його життю здоровю, а не про реальні факти таких загроз.

Суд звертає увагу на те, що згідно інформації по країні походження угрупування «Ісламський фронт порятунку» дійсно існувало, але ця організація була розпущена ще на початку 90-х років та соціально-політична ситуація в ОСОБА_3 є цілком контрольована, а м. Костантина є одним з найбезпечніших місць країни.

Також, слід зазначити, що позивач зазначає про загрози від терористичного угруповання «Аль-Каіда», але жодного прикладу таких загроз не приводить.

Сімя позивача, зокрема, батьки, два брати та дві сестри проживають у м. Константіна (ОСОБА_3), даних про загрозу їх життю та здоровю не має та за твердженнями позивача в протоколі співбесіди та з наданих пояснень в судовому засіданні вони проживають в безпеці.

Під час розгляду справи по суті позивач надавав пояснення, в яких не зміг навести конкретних прикладів загрози його життю і здоровю, зазначав про безпечне проживання його родичів в країні походження, зазначив, що небезпека є тільки в місті, з якого виїхав позивач та це не стосується всієї території ОСОБА_3, тощо.

З матеріалів особової справи та пояснень, наданих в судовому засіданні Боукелькоул ОСОБА_1 вбачається, що він прибув на територію України легально в 2009 році на підставі національного паспорту та візи з метою навчання, не мав жодних перешкод із перетином кордону країни походження, користується захистом своїх країни, оскільки отримував паспортні документи в 2015 році, доказів та обґрунтованих пояснень, які б свідчили про переслідування позивача за ознаками віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, до суду не надано, під час судового засідання позивач не зміг пояснити в чому саме існує загроза його життю та здоровю в разі повернення на Батьківщину.

Таким чином, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину звернення позивача із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, оскільки ані під час проживання та виїзду до країни громадської належності у 2009 році, ані перебуваючи поза її межами позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань та в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Враховуючи зазначені обставини та очевидну необґрунтованість заяви позивача про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, суд приходить до висновку про правомірність наказу №87 від 12.05.2017 року та відсутність підстав для його скасування.

Крім того, враховуючи правомірність оскаржуваного позивачем наказу відсутні підстави для зобовязання відповідача вчинити певні дії, тобто розглянути заяву позивача та надати статус біженця.

Керуючись ст. ст. 6, 14, 90, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви Боукелькоул ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №87 від 12.05.2017 року, зобовязання відповідача розглянути заяву позивача про надання статусу біженця та винесення рішення про надання Боукелькоул ОСОБА_1 такого статусу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 12.10.2018 року.

Суддя Л. І. Свида

.