Справа № 809/74/16
Суддя: Ситнік Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2018-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

судді Великої Палати Верховного Суду
20 вересня 2018 року
у справі № 809/74/16 (провадження № 11-717апп18) за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» КадироваВладислава Володимировича (далі - уповноважена особа Фонду, ПАТ «Дельта Банк» відповідно), представника тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк» СичевськоїЮ. К. про визнання рішень протиправними та зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 серпня 2016 року у складі колегії суддів Шавеля Р. М., Костіва М. І., Затолочного В. С.
За наслідками розгляду 20 вересня 2018 року Великою Палатою Верховного Суду вказаної справи касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 задоволено частково, ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 серпня 2016 року у частині закриття провадження у справі щодо позовних вимог про зобов'язання уповноваженої особи Фонду надати до Фонду додаткову інформацію про збільшення кількостівкладників, яким необхідно здійснити виплати відшкодування коштів за вкладами у ПАТ «Дельта Банк» за рахунок Фонду скасовано, справу у цій частині направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. В частині закриття провадження у справі щодо позовних вимог про скасування рішень (повідомлень) про нікчемність укладених позивачами договорів банківського вкладу - змінено, викладено мотивувальну частину в редакції постанови Великої Палати Верховного Суду. В іншій частині судове рішення залишено без змін.
Із висновками ВеликоїПалати Верховного Суду не погоджуюся та висловлюю окрему думку з огляду на таке.
У лютому 2016 року позивачі звернулися до суду з адміністративним позовом, у якому просили скасувати рішення представника тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк» Сичевської Ю. К. щодо визнання нікчемними договорів банківського вкладу (депозиту), укладених між ПАТ «Дельта Банк» і ними, а також зобов'язати уповноважену особу Фонду надати до Фонду додаткову інформацію про збільшення кількості вкладників, яким необхідно здійснити виплати відшкодування коштів за вкладами у ПАТ «Дельта Банк» за рахунок Фонду.
Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 травня 2016 року позов задоволено.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 серпня 2016 року скасовано постанову суду першої інстанції, провадження в адміністративній справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) у редакції, чинній на час постановлення ухвали.
Закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції керувався тим, що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки спір щодо захисту права в разі його порушення банком, який перебуває у стадії ліквідації, підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 подали касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просили скасувати ухвалу апеляційного суду, залишити в силі постанову суду першої інстанції.
Водночас, ВеликаПалата Верховного Суду зробила висновки, що суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про визнання рішень протиправними щодо визнання нікчемними договорів банківського вкладу (депозиту), укладених між ПАТ «Дельта Банк» і позивачами.
На думку ВеликоїПалати Верховного Суду, рішення про нікчемність правочину є внутрішнім документом банку, який прийнято особою, що здійснює повноваження органу управління банку, він не створює жодних обов'язків для третіх осіб (у тому числі й контрагентів банку), тому не можуть порушуватися будь-які права таких осіб унаслідок прийняття такого рішення. Відтак права позивачів в цій справі не можуть бути порушені внаслідок ухвалення внутрішнього документа банку, сфера застосування якого обмежується внутрішніми відносинами відповідного банку як юридичної особи.
Встановлена правова природа такого рішення (повідомлення про нікчемність правочину) унеможливлює здійснення судового розгляду щодо визнання його недійсним, а тому позовні вимоги про скасування рішень (повідомлень) про нікчемність укладених позивачами договорів банківського вкладу не можуть бути розглянуті у судовому порядку (у тому числі в господарських судах).
З наведеними мотивами Великої Палати Верховного Суду погодитися не можна, оскільки такі висновки, на мою думку, не відповідають нормам матеріального права і порушують принцип доступу до правосуддя, перешкоджаючи фізичній особі вирішити спір по суті.
Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Згідно з пунктами 1, 5 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (тут і далі - КАС України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, а також спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Згідно з пунктом 7 частини першої статті 3 КАС України суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.
Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб'єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов'язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов'язаних з реалізацією публічної влади.
Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Основною визначальною рисою адміністративних правовідносин є владне підпорядкування однієї сторони цих відносин іншій стороні. Сторони в адміністративному спорі ще до його виникнення повинні перебувати у відносинах вертикального підпорядкування. У даному випадку такі правовідносини характеризувалися би тим, що Фонд керував, спрямовував волю, волевиявлення і поведінку позивача.
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення (частина друга статті 4 КАС України).
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 зазначили, що Фонд неправомірно вважає нікчемними укладені між ними та банком договори банківського вкладу (депозиту) та протиправно не включає їх до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами у ПАТ «Дельта Банк». Просили скасувати рішення представника тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк» Сичевської Ю. К. щодо визнання нікчемними договорів банківського вкладу (депозиту), укладених між ПАТ «Дельта Банк» і ними, а також зобов'язати уповноважену особу Фонду надати до Фонду додаткову інформацію про збільшення кількості вкладників, яким необхідно здійснити виплати відшкодування коштів за вкладами у ПАТ «Дельта Банк» за рахунок Фонду.
За змістом статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (тут і далі - ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в суді) під цивільною юрисдикцією розуміється компетенція загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.
За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (статті 3, 15 ЦПК України).
Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). За змістом частини третьої зазначеної статті суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до приписів статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Правовідносини між ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ПАТ «Дельта Банк» виникли з договорів банківського рахунку та банківського вкладу.
Оскільки у ПАТ «Дельта Банк» з 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію, повноваження тимчасового адміністратора банку делеговано уповноваженій особі Фонду, тому на спірні правовідносини поширюється дія Закону № 4452-VI.
Відповідно до статті 1 Закону № 4452-VI цим Законом установлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України (далі - НБУ), визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.
Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.
За частиною другою статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб'єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.
З аналізу статті 4 Закону № 4452-VI вбачається, що Фонд здійснює як владні повноваження відносно банків, здійснюючи регуляторну діяльність, перебравши на себе частину повноважень НБУ, передбачених статтями 99, 100 Конституції України та статтями 6, 7 Закону України від 20 травня 1999 року № 679-XIV «Про Національний банк України», так і повноваження, які не можна віднести до владних, оскільки здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків та організація відчуження всіх або частини активів і зобов'язань неплатоспроможного банку (пункт 8 частини 2 статті 4 Закону № 4452-VI).
Зазначений висновок підтверджується положеннями частини третьої та частини п'ятої статті 34 та частини 1 статті 36 Закону № 4452-VI, відповідно до яких з початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку, а Фонд набуває усі права органів управління та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Такі повноваження Фонд делегує уповноваженій особі Фонду.
Аналогічні повноваження Фонду та його уповноваженої особи зазначені у статтях 47?48 Закону № 4452-VI.
Отже, функції Фонду при тимчасовій адміністрації полягають у здійсненні повноважень з управління банком як органів управління цього банку.
Також відсутні ознаки публічності і у сфері фінансування діяльності Фонду. У пункті 9 частини першої статті 19 Закону № 4452-VI передбачені кошти Державного бюджету України (у тому числі облігації внутрішньої державної позики) як джерела формування коштів Фонду.
За аналогією з фінансування Пенсійного фонду України можна передбачити, що такі кошти на безповоротній і безоплатній основі отримує і Фонд.
З 2013 року фінансові ресурси Фонду формувалися за рахунок:
У 2013 році:станом на 01 січня 2014 року фінансові ресурси Фонду складали 7 292,9 млн. грн, з яких 7 213,4 млн. грн інвестовано в державні цінні папери, 79,5 млн. грн - кошти на поточних рахунках Фонду. Відповідно до статті 19 Закону № 4452-VI, формування фінансових ресурсів Фонду протягом 2013 року відбувалось з таких джерел: 1) початкові збори з учасників Фонду; 2) регулярні збори з учасників Фонду; 3) доходи від інвестування коштів Фонду в державні цінні папери; 4) доходи у вигляді процентів, нарахованих за залишками коштів на розрахункових рахунках Фонду, відкритих в НБУ; 5) неустойка (штрафи, пеня), що стягується з учасників Фонду; 6) інші джерела, не заборонені законодавством України (проценти за цільовою позикою неплатоспроможного банку).
У 2014 році: формування фінансових ресурсів Фонду протягом 2014 року відбувалось з наступних джерел: 1) початкові та регулярні збори з учасників Фонду; 2) доходи від інвестування коштів Фонду в державні цінні папери; 3) доходи у вигляді процентів, нарахованих за залишками коштів на розрахункових рахунках Фонду, відкритих в НБУ; 4) неустойка (штрафи, пеня), що стягується з учасників Фонду; 5) інші джерела, не заборонені законодавством України (проценти за цільовою позикою неплатоспроможного банку, проценти за позиками працівників Фонду). Крім того, протягом 2014 року на погашення кредиторських вимог Фонду ліквідаторами банків сплачено 151,9 млн. грн. Проте, у зв'язку з виникненням дефіциту ліквідності, Фонд у 2014 році з метою здійснення виплат коштів вкладникам неплатоспроможних банків залучив додаткові джерела фінансування, а саме: кредит Кабінету Міністрів України у формі облігацій внутрішньої державної позики у сумі 10,2 млрд. грн під 12,5 % в обмін на вексель 12,5 %, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 456; кредити від НБУ, у тому числі і для монетизації цінних паперів, отриманих від Міністерства фінансів України, які були передані йому в якості забезпечення виконання зобов'язань за таким кредитом на загальну суму 10,2 млрд. грн під 12,5 %, а саме: у червні 2014 року на суму 4 175,5 млн. грн під 12,5% річних; у вересні 2014 року на суму 582,0 млн. грн під 12,5 % річних; у жовтні 2014 року на суму 5440,0 млн. грн під 12,5 % річних.
У 2015 році: формування фінансових ресурсів Фонду протягом 2015 року відбувалось з наступних джерел (табл. 7.1): 1) початкові та регулярні збори з учасників Фонду; 2) доходи від інвестування коштів Фонду в державні цінні папери; 3) доходи у вигляді процентів, нарахованих за залишками коштів на розрахункових рахунках Фонду, відкритих в НБУ; 4) кредити, залучені від НБУ; 5) продаж ОВДП (отримані з Державного бюджету України в якості кредиту); 6) кошти, отримані від виконання заходів, передбачених планом врегулювання; 7) інші джерела, не заборонені законодавством України. У зв'язку з виникненням дефіциту ліквідності, Фонд у 2015 році з метою здійснення виплат коштів вкладникам неплатоспроможних банків залучав додаткові джерела фінансування, а саме: кредит від НБУ в сумі 9,95 млрд грн під 14 % річних з датою погашення в 2016-2017 роках (погашено достроково в кінці року за рахунок продажу ОВДП, що були у заставі); кредитів Кабінету Міністрів України за рахунок Державного бюджету України 2015 року у формі облігацій внутрішньої державної позики в сумі 41,5 млрд. грн зі строком погашення в 2025-2028 роках з доходністю 10,86-11,97 % річних, в обмін на векселі Фонду з такими ж строками та доходністю.
У 2016 році: формування фінансових ресурсів Фонду відбувалось з таких джерел: 1) початкові та регулярні збори з учасників Фонду; 2) доходи від інвестування коштів Фонду в державні цінні папери; 3) доходи у вигляді процентів, нарахованих за залишками коштів на розрахункових рахунках Фонду, відкритих у НБУ; 4) кредити, залучені від НБУ; 5) продаж ОВДП (отриманих з Державного бюджету України в якості кредиту); 6) кошти, отримані від виконання заходів, передбачених планом врегулювання; 7) інші джерела, не заборонені законодавством України.
У зв'язку з прогнозом виникненням дефіциту ліквідності на початку 2017 року, Фонд у 2016 році з метою здійснення виплат коштів вкладникам неплатоспроможних банків залучив додаткові джерела фінансування - кредит Кабінету Міністрів України за рахунок Державного бюджету України 2016 року у формі облігацій внутрішньої державної позики в сумі 7 941,0 млн грн зі строком погашення в 2031 році з доходністю 9,99 % річних, в обмін на векселі Фонду з такими ж строками та доходністю.
У 2017 році: станом на 01 січня 2018 року кошти Фонду складалися з: 1) коштів на рахунках в НБУ - 3 740,3 млн. грн; 2) коштів в державних цінних паперах, що були отримані у 2016 році у якості кредиту держави у сумі 1 996,2 млн. грн (справедлива вартість); 3) коштів в державних цінних паперах, що були отримані у 2016 році у якості кредиту держави, та які знаходяться у заставі під кредити НБУ у сумі 3 677,8 млн. грн (справедлива вартість); 4) інвестицій в державні цінні папери, які знаходяться у заставі під кредити НБУ у сумі 5 280,4 млн. грн.
Відповідно до статті 19 Закону № 4452-VI формування фінансових ресурсів Фонду протягом 2017 року відбувалось з таких джерел: 1) початкові та регулярні збори з учасників Фонд; 2) доходи від інвестування коштів Фонду в державні цінні папери; 3) доходи у вигляді процентів, нарахованих за залишками коштів на рахунках Фонду, відкритих в НБУ; 4) кредити, залучені від НБУ; 5) продаж ОВДП, (отриманих з Державного бюджету України в якості кредиту); 6) кошти, отримані від виконання заходів, передбачених планом врегулювання; 7) інші джерела, не заборонені законодавством України.
Отже, формування коштів Фонду відбувається за рахунок коштів Державного бюджету на поворотній і оплатній основі, тобто на підставі договорів позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти (частина перша статті 1046 ЦК України) і власником вказаних коштів стає їх набувач (позичальник), який стає зобов'язаним не лише повернути отримані кошти, але і оплатити послугу за користування цими грошима (частина перша статті 1048, частина перша статті 1049 ЦК України).
Тобто, отримання коштів Державного бюджету у позику не свідчить про публічність правовідносин, оскільки Фонд зобов'язаний повернути ці кошти і сплатити відсотки за користування ними, як і інші особи, яким може надаватися така позика, чи зобов'язання якої гарантуються державою. Однак розпорядження такими коштами із контрагентами такого позичальника також не свідчить про публічність таких правовідносин.
Крім того, необхідно зазначити, що виплата гарантованого у частині першій статті 26 Закону № 4452-VI відшкодування коштів за вкладом у граничному розмірі не менше 200 000 грн також здійснюється за рахунок коштів Фонду, переданих у позику банку, що виводиться з ринку.
Вказана обставина підтверджується як усталеною практикою Фонду, так і правовим забезпеченням, я саме, відповідно до частини першої статті 20 Закону № 4452-VI Фонд є єдиним розпорядником коштів, акумульованих у процесі його діяльності.
Кошти Фонду не включаються до Державного бюджету України, не підлягають вилученню і можуть використовуватися Фондом виключно для надання цільової позики банку, для оплати витрат, пов'язаних із здійсненням діяльності банку, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 36, пунктами 7, 8 частини другої статті 37 та частиною четвертою статті 47 цього Закону (пункт 7 частини другої статті 20 Закону № 4452-VI).
Зазначене кореспондується з пунктом 3 частини першої статті 52 Закону № 4452-VI - кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у такій черговості вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі покриття витрат Фонду, передбачених пунктом 7 частини другої статті 20 цього Закону, витрат, пов'язаних із консолідованим продажем активів Фондом.
Отже, і правовідносини між банком, що ліквідується, та Фондом з приводу здійснення гарантованої виплати відповідно до частини першої статті 26 Закону № 4452-VI є фактично договірними, що підпадають під регулювання статей 1046?1048 ЦК України.
За таких обставин визначення Фонду як юридичної особи публічного права (частина друга статті 3 Закону № 4452-VI) не свідчить, що сама участь Фонду у будь-яких правовідносинах уже переводить ці правовідносини у публічно-правові, але підтверджує правило частини першої статті 82 ЦК України, що на юридичних осіб публічного права у цивільних відносинах поширюються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлене законом.
У Законі № 4452-VI не міститься вказівки на те, що правовідносини, у яких стороною є Фонд, не регулюються нормами ЦК України. За відсутності прямої заборони, необхідно визначити зміст правовідносин і застосувати до них ті норми права, як їх регулюють.
Оскільки інших, відмінних від ЦК України норм щодо правовідносин, які виникають із договору позики, банківського вкладу чи банківського рахунку, у спеціальному Законі № 4452-VI не наведено, до таких правовідносин застосовуються норми ЦК України, які у мотивувальних частинах судових рішень наводять суди усіх юрисдикцій при розгляді справ, стороною у яких є Фонд.
Відповідно до статті 47 Закону № 4452-VI уповноважена особа Фонду визначається виконавчою дирекцією Фонду. До неї застосовуються правила та вимоги, визначені статтею 35 цього Закону. Рішення уповноваженої особи Фонду є обов'язковими для виконання працівниками банку, що ліквідується.
Уповноважена особа Фонду: 1) діє без довіреності від імені банку, що ліквідується; 2) звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю; 3) виконує організаційно-розпорядчі функції для реалізації процедури ліквідації банку; 4) здійснює повноваження Фонду, визначені цим Законом та делеговані їй Фондом; 5) звітує про результати своєї роботи перед виконавчою дирекцією Фонду.
Проте в даній справі такі правовідносини виникають тільки на підставі цивільно-правової угоди банківського рахунку чи банківського вкладу, які за своєю правовою природою є приватноправовими правовідносинами, врегульовані ЦК України (глава 71 Книги п'ятої), а відповідно до частини першої статті 1 ЦК України ним регулюються цивільні правовідносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
У даному випадку Фонд виступає гарантом перед вкладником за виконання банком своїх повноважень і має ознаки забезпечення зобов'язання, передбачені статтями 546, 548 ЦК України. Це зобов'язання Фонду ґрунтується безпосередньо на нормах Закону № 4452-VI, що відповідає вимогам частини третьої статті 11 ЦК України.
Оскільки позивачі звернулися за захистом порушених, на їхню думку, прав, що виникли із цивільних відносин, а саме із цивільно-правових угод, тому такий спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 37 Закону № 4452-VI Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду в разі делегування їй повноважень має право повідомляти сторони за договорами, зазначеними в частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.
Як зазначено у частині другій статті 38 Закону № 4452-VI, протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.
Частиною третьою статті 38 Закону № 4452-VI встановлено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з таких підстав: банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку (пункт 6); банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку (пункт 7).
Відповідно до частини п'ятої статті 38 вказаного Закону у разі отримання повідомлення Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. Такий нікчемний договір не може бути використаний для визначення ринкової ціни.
Згідно із частиною першою статті 54 Закону № 4452-VI рішення, що приймаються відповідно до цього Закону НБУ, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.
Для визначення правової природи рішення про наявність підстав нікчемності правочину, складеного уповноваженою особою Фонду, підлягають застосуванню положення ЦК України про підстави і порядок визнання правочину нікчемним.
Уповноважена особа Фонду, підписуючи відповідний документ (наказ, рішення, розпорядчий документ, акт), по суті не приймає владного розпорядчого рішення щодо визнання правочину нікчемним, оскільки правочин визнається нікчемним відповідно до вимог закону. Таким рішенням лише констатується (фіксується) наявність у відповідних правочинах ознак нікчемності, встановлених законом. Підставою нікчемності правочину є не рішення уповноваженої особи Фонду, а норма закону, тому таке рішення (документ) не має розпорядчого значення і не є реалізацією владних управлінських функцій уповноваженої особи Фонду. Прийняття цього документа слід розглядати як дію, юридичний акт, що належить до підстав заявленого позову. Тобто перевірці підлягає те, чи були відповідно до статті 38 Закону № 4452-VI у уповноваженої особи Фонду підстави віднести правочини до нікчемних і чи відповідали правочини умовам щодо наявності ознак їх нікчемності.
Отже, повноваження Фонду і уповноваженої особи Фонду щодо виявлення і фіксації нікчемного договору не належать до владних повноважень.
Спір у справі, що розглядається, є спором про наявність чи відсутність цивільного права визнаватися вкладником чи кредитором банку і отримати відшкодування за вкладом, а тому він має приватноправовий характер і підлягає судовому розгляду в межах цивільної юрисдикції.
З огляду на положення статей 1 та 15 ЦПК України 2004 року, статті 2 КАС України (у редакціях, чинних на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) не вважається публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між уповноваженою особою Фонду, Фондом та фізичною особою як суб'єктом приватного права, в якому фізична особа звернулася до суду за захистом не публічного, а цивільного права, зокрема права вкладника за відповідним договором на отримання відшкодування коштів за рахунок Фонду. У такому випадку виникає спір про цивільне право, оскільки повноваження Фонду і уповноваженої особи Фонду щодо виявлення і фіксації нікчемного договору не належать до владних.
Крім того, способами адміністративної юстиції у разі задоволення позову відповідно до частини другої статті 245 КАС України (у редакції від 03 жовтня 2017 року) чи частини другої статті 162 КАС України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій), є: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.
У вказаному спорі захист прав позивачів способами адміністративної юрисдикції не вбачається за можливим.
Виходячи з викладеного, вважаю, що спір у справі, що розглядається, не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, адже за вищевказаних обставин цей спір має приватноправовий характер і підлягає судовому розгляду в межах цивільної юрисдикції.
За встановлених обставин справи та указаних норм матеріального та процесуального права, поновити право заявників можливо лише цивільно-правовими способами.
У разі визначення юрисдикційності спору не за змістом правовідносин, що виникли між сторонами, а за розміром вкладу, який підлягає відшкодуванню, без урахування змісту позовних вимог та мети позову - отримати свій вклад і нараховані проценти, чому перешкоджає невизнання уповноваженою особою Фонду, як органом управління банком, права позивача на вклад, тобто наявність спору про майнове право, яке підлягає захисту з урахуванням статті першої Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 41 та 55 Конституції України, не ґрунтується на вимогах закону.
У рішенні від 10 жовтня 2001 року № 13-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (частина перша статті 41); ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним (частина четверта статті 41).
Грошові кошти є об'єктом права власності, у тому числі приватної.
Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до частини першої статті 1063 ЦК України особа може укласти договір банківського вкладу на користь третьої особи.
Наука цивільного права виходить із того, що розміщення особою коштів на рахунках банку з метою їх збереження є реалізацією її права власності на ці кошти.
Реальність будь-якого суб'єктивного права власності полягає в його гарантованості.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції»).
При зверненні до практики ЄСПЛ (справа «Марченко М. В. проти України») у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя, можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.
Для визначення правової природи рішення про наявність підстав нікчемності правочину, складеного уповноваженою особою Фонду, підлягають застосуванню положення ЦК України про підстави і порядок визнання правочину нікчемним.
Так, згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
За приписами статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність вимогам закону, незалежно від визнання його таким.
Відповідно до частин першої ? третьої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом. Такі обов'язки встановлені у статті 38 Закону № 4452-VI при віднесення договорів до категорії нікчемних.
Фонд має повноваження на визнання правочинів нікчемними на підставі положень статті 38 Закону № 4452-VI.
Висновок ВеликоїПалати Верховного Суду про те, що рішення (повідомлення) уповноваженої особи Фонду про визнання нікчемними правочинів є внутрішнім розпорядчим документом банку, і не є підставою для застосування наслідків нікчемності правочину, оскільки такі наслідки настають для сторін у силу вимог закону, не відповідає змісту повідомлення уповноваженої особи Фонду щодо наслідків віднесення правочину до нікчемного відповідно до статті 38 Закону № 4452-VI та статті 228 ЦК України, у зв'язку з чим позивачів не включено до переліку та реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду. Крім того, таке рішення безпосередньо зачіпає права широкого кола осіб, якими можуть бути контрагенти вкладників (власників рахунку), а саме, позичальників, за виконання зобов'язань яких вкладники гарантували коштами на рахунку, осіб, які виконали перед вкладниками (власниками рахунку) грошові зобов'язання, інше.
При цьому у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду не наведено жодного іншого способу захисту позивачами свого невизнаного, порушеного чи оспореного права.
Необхідно враховувати, що у цьому спорі з Фондом, за яким стоять значні майнові ресурси та можливості виставити проти однієї особи, яка зачасти не є фахівцем в області права, «армію» кваліфікованих правників, діяльність яких оплатити.
Отже, унеможливлення особою оспорити акт уповноваженої особи, яка в такому випадку діє як керівний орган банку, та оскаржити застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, обмежує її права на судовий захист, є втручанням у принцип диспозитивності, який передбачає саме право особи, яка звертається до суду за захистом порушених, оспорених чи невизнаних прав, визначити межі позовних вимог та обрати спосіб їх захисту.
Вказаний висновок обмежує право позивачів на мирне володіння майном, допускає непропорційне втручання у можливість фізичних осіб не лише здійснювати, але і захищати відповідно до статті 124 Конституції України свої порушені, невизнані та оспорені права, визначати межі позовних вимог та способи захисту прав.
Суддя О. М. Ситнік