Справа № 804/4727/18
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2018-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2018 року Справа № 804/4727/18

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійого фонду України в Дніпропетровської області про визнання протиправними дії та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

25.06.2018р. ОСОБА_2 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та просить:

- визнати протиправними дії відповідача в частині відмови в призначенні пенсії за віком ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1).

- зобов'язати відповідача:

зарахувати до стажу роботи для призначення пенсії за віком ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) період перебування у лікувально-трудовому профілакторію №32 з 24.05.1984р. по 20.03.1985р. на підставі довідок державної установи "Ігренський виправний центр (№133)" Міністерства юстиції України; навчання з відривом від виробництва в Дніпропетровському обласному учбовому комбінаті Головного управління підготовки та підвищення кваліфікації працівників обліку Центрального статистичного управління при Раді Міністрів СРСР з листопада 1979р. по березень 1980р.;

призначити пенсію за віком ОСОБА_2 з дня наступного за днем досягнення ним пенсійного віку - 14.11.2017р.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 21.12.2017р. він звернувся до відділу з питань призначення та перерахунків пенсій №2 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком та необхідними для цього документами. Листом №24/03-06/24 від 26.03.2018р. відповідач повідомив позивача про відмову у призначенні пенсії за віком у зв'язку з відсутністю необхідного п'ятнадцятирічного стажу роботи, при цьому, жодних роз'яснень щодо того, який саме стаж роботи позивача не було зараховано до страхового стажу позивача у вказаному листі надано не було. На адвокатський запит відповідачем було надано лист №98/03.6-13 від 13.06.2018р., згідно якого до загального стажу роботи позивача не зараховано період відбування покарання в установі ЯЕ 308/П-2 за вироком народного суду Кіровського району м. Дніпропетровська з 24.05.1984р. по 20.03.1985р. на підставі вимог ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і ст.24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Позивач вважає незаконною таку відмову у зарахуванні часу перебування та праці у лікувально-трудовому профілакторії з 24.05.1984р. по 20.03.1985р., оскільки позивач ніколи не був засуджений та не відбував покарання, а був направлений до лікувально-трудового профілакторію для примусового лікування та трудового виховання, а тому положення п.а ч.3 ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не можуть розповсюджуватися на позивача. Крім того, позивач зазначає, що відповідачем також не зараховано до його трудового стажу період навчання в Дніпропетровському обласному учбовому комбінаті Головного управління підготовки та підвищення кваліфікації працівників обліку Центрального статистичного управління при Раді Міністрів СРСР з листопада 1979 року по березень 1980 року, при цьому причин не зарахування даного періоду відповідачем вказано не було. Позивач зазначає, що він звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії після досягнення шестидесяти років та надав всі необхідні документи, в тому числі і підтверджуючі стаж його роботи, а тому відповідач незаконно відмовив у зарахуванні до стажу роботи позивача періодів його перебування у лікувально-трудовому профілакторію з 24.05.1984р. по 20.03.1985р. та періоду навчання з відривом від виробництва в Дніпропетровському обласному учбовому комбінаті з листопада 1979 року по березень 1980 року, що призвело до незаконної відмови у призначенні пенсії позивачеві. У відповіді на відзив від 19.07.2018р. позивач зазначив, у відзиві відповідач не зазначив про причини не зарахування до стажу роботи позивача періоду навчання з відривом від виробництва, а тому вважає, що неподання відповідачем пояснень на одну з позовних вимог можливо кваліфікувати, як визнання цієї позовної вимоги.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.07.2018р. було відкрито провадження у даній справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов'язано відповідача, зокрема, надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву згідно до вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.2).

11.07.2018р. відповідач надав до канцелярії суду письмовий відзив на позов, у якому просив відмовити позивачеві у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що за документами пенсійної справи позивача його загальний страховий стаж становить 14 років 2 місяці 1 день, при цьому, відповідач зазначив, що період відбування покарання в установі ЯЕ 308/П-2 за вироком Народного суду Кіровського району м. Дніпропетровська з 24.05.1984р. по 20.03.1985р. не зарахований до загального стажу роботи, який враховується для обчислення пенсії, на підставі вимог ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та ст.24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». (а.с.29-32).

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У зв'язку з перебуванням судді Конєвої С.О. з 13.08.2018р. по 31.08.2018р. включно у відпустці, дана справа вирішується 03.09.2018р.

Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наданих суду документів судом встановлені наступні обставини у справі.

21.12.2017р. ОСОБА_2 звернувся до Центрального об'єднаного управління пенсійного фонду України в м. Дніпрі із заявою про призначення пенсії за віком, до якої, зокрема, додав довідки, підтверджуючі стаж роботи, довідки про заробітну плату та копію свідоцтва про підвищення кваліфікації, що підтверджується копією вказаної заяви та копією розписки-повідомлення, наявними у справі (а.с.39-40).

Листом №24/03-06/24 від 26.03.2018р. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відмовило позивачеві у призначенні пенсії за віком у зв'язку з відсутністю необхідного стажу роботи, що підтверджується його копією (а.с.16-17, 82-83).

У зв'язку зі зверненням ОСОБА_2 за наданням правової допомоги, до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області було надано адвокатський запит щодо надання інформації стосовно того, які саме періоди було зараховано до стажу роботи, а які ні, причини не зарахування стажу, а також і щодо надання роз'яснень стосовно документів, якими можливо підтвердити стаж роботи та додаткових заходів для його підтвердження, що підтверджується змістом вказаного запиту (а.с.11-12).

Листом №98/03.6-13 від 13.06.2018р. Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області була надана інформація на вищевказаний запит, зокрема, повідомлено періоди роботи, які були зараховані позивачеві для призначення пенсії за віком та зазначено, що до загального стажу роботи позивача, який враховується для обчислення пенсії не зараховано період відбування покарання в установі ЯЕ 308/П-2 за вироком Народного суду Кіровського району м. Дніпропетровська з 24.05.1984р. по 20.03.1985р. на підставі вимог ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та ст.24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується його копією, наявною у справі (а.с.13-15).

Позивач просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за віком, зобов'язати відповідача зарахувати до стажу роботи для призначення пенсії за віком період перебування у лікувально-трудовому профілакторію №32 з 24.05.1984р. по 20.03.1985р. на підставі довідок державної установи "Ігренський виправний центр (№133)" Міністерства юстиції України, навчання з відривом від виробництва в Дніпропетровському обласному учбовому комбінаті Головного управління підготовки та підвищення кваліфікації працівників обліку Центрального статистичного управління при Раді Міністрів СРСР з листопада 1979р. по березень 1980р. та зобов'язання відповідача призначити позивачеві пенсію за віком з дня наступного за днем досягнення ним пенсійного віку - 14.11.2017р. посилаючись на те, що він звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії після досягнення шестидесяти років та надав усі необхідні документи, в тому числі і підтверджуючі стаж його роботи, а тому відповідач незаконно відмовив у зарахуванні до стажу роботи позивача періодів його перебування у лікувально-трудовому профілакторію з 24.05.1984р. по 20.03.1985р. та періоду навчання з відривом від виробництва в Дніпропетровському обласному учбовому комбінаті з листопада 1979 року по березень 1980 року, що призвело до незаконної відмови у призначенні пенсії позивачеві.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови в призначенні позивачеві пенсії за віком, яка оформлена листом №24/03-06/24 від 26.03.2018р., виходячи з наступного.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058) встановлено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Згідно ч.1 ст.24 Закону №1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Абзацом 1 ч.4 ст.24 Закону №1058 передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч.1, п. «а» ч.3 ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в'язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Відповідно до п. «д» ч.3 ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.1, п.2 постанови Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993р. «Про затвердження Порядку підтвердження трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (далі - Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що до 31.12.2017р. особа має право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років, при цьому, до стажу роботи для призначення пенсії зараховується також період навчання на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, а також і робота в'язнів за умови сплати страхових внесків.

Як вбачається з матеріалів справи, до заяви про призначення пенсії за віком від 21.12.2017р. позивачем, зокрема було додано довідки Державної установи «Ігренський виправний центр (№133)» №135/5-2425 від 04.12.2017р. про те, що ОСОБА_2 з 24.05.1984р. по 20.03.1985р. відбував покарання за вироком Народного суду Кіровського району м. Дніпропетровська, №133/4-2434 від 04.12.2017р. про суми заробітної плати за період з травня 1984 року по березень 1985 року та №133/16-2423 від 04.12.2017р. про перейменування, а також і було надано копію свідоцтва №731342 про проходження навчання з підготовки механіків в Дніпропетровському обласному учбовому комбінаті з листопада 1979 року по березень 1980 року (а.с.18-21).

При цьому, матеріали справи містять роздруківку з ІКІС ПФУ: Підсистема Призначення та Виплати Пенсії щодо стажу роботи позивача, згідно якої до стажу роботи позивача, який зараховується для призначення пенсії за віком не зараховано періоди навчання в Дніпропетровському обласному учбовому комбінаті з листопада 1979 року по березень 1980 року, а також період відбування покарання за вироком Народного суду Кіровського району м. Дніпропетровська з 24.05.1984р. по 20.03.1985р. (а.с.38).

Разом з тим, у відмові відповідача у призначенні позивачеві пенсії за віком, що оформлена листом №24/03-06/24 від 26.03.2018р. зазначено лише про те, що загальний стаж роботи позивача становить 14 років 2 місяці 1 день, що є не достатнім для призначення пенсії за віком, при цьому, інформації стосовно того який саме стаж не зараховано та з яких підстав дана відмова не містить (а.с. 16-17, 82-83).

Окрім того, не містить і інформації щодо причин не зарахування до стажу роботи позивача період навчання в Дніпропетровському обласному учбовому комбінаті з листопада 1979 року по березень 1980 року, що підтверджується свідоцтвом №731342, ані відповідь відповідача на запит адвоката №98/03.6-13 від 13.06.2018р., ані відзив на позов, що підтверджується їх змістом (а.с.13-15,29-32).

Статтею 44 Закону №1058 визначено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Пунктом 1.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженим Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846 (далі - Порядок) передбачено, що у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

Відповідно до п.3.3 Порядку передбачено, що орган, що призначає пенсію надає допомогу особам, що звертаються за призначенням пенсії, щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії.

У відповідності до п.4.2 Порядку визначено, що орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі

Аналізуючи вищенаведені норми законодавства та надані суду докази, суд приходить до висновку, що за умови надання позивачем до пенсійного органу документів про підтвердження стажу роботи позивача за не зараховані періоди, а також і з урахуванням повноважень пенсійного органу щодо надання допомоги особам у одержанні відсутніх для призначення пенсії документів та проведення перевірок за наданими для призначення пенсії документами, відповідачем безпідставно відмовлено у призначенні позивачеві пенсії за віком.

Отже, відмовляючи позивачеві у призначенні пенсії за віком листом №24/03-06/24 від 26.03.2018р., відповідачем не вчинено дій у межах наданих йому законом повноважень, а також і не обґрунтовано та не наведено мотивів такої відмови.

Також, щодо необхідності обґрунтування пенсійним органом мотивів, з яких ним не зараховано той чи інший період роботи особи зазначено і у постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі №754/14898/15-а.

Згідно ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем не було надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність дій щодо відмови у призначенні позивачеві пенсії за віком у зв'язку з не зарахуванням до загального стажу роботи позивача періодів навчання в Дніпропетровському обласному учбовому комбінаті з листопада 1979 року по березень 1980 року, а також період відбування покарання за вироком Народного суду Кіровського району м. Дніпропетровська з 24.05.1984р. по 20.03.1985р. з урахуванням норм вищенаведеного законодавства, наявних в матеріалах справи доказів та з урахуванням правової позиції Верховного Суду, яка наведена вище та не спростована відповідачем жодними доказами.

При цьому, є безпідставними посилання відповідача на те, що позивача було повідомлено про необхідність надання підтверджуючих довідок, оскільки зазначене не підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши дії відповідача щодо відмови у призначенні позивачеві пенсії за віком у зв'язку з не зарахуванням до загального стажу роботи позивача періодів навчання в Дніпропетровському обласному учбовому комбінаті з листопада 1979 року по березень 1980 року, а також періоду відбування покарання за вироком Народного суду Кіровського району м. Дніпропетровська з 24.05.1984р. по 20.03.1985р., суд приходить до висновку, що відповідач, відмовляючи у призначенні позивачеві пенсії за віком діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), у зв'язку з чим дії відповідача щодо відмови у призначенні позивачеві пенсії, оформлені листом №24/03-06/24 від 26.03.2018р. є протиправними у зв'язку з їх необґрунтованістю та невмотивованістю.

Також, слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У Рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Таким чином, з урахуванням наведеної судової практики, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови в призначенні позивачеві пенсії за віком, яка оформлена листом №24/03-06/24 від 26.03.2018р. підлягають задоволенню.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про зобов'язання відповідача зарахувати до стажу роботи для призначення пенсії за віком період перебування у лікувально-трудовому профілакторію №32 з 24.05.1984р. по 20.03.1985р. на підставі довідок державної установи "Ігренський виправний центр (№133)" Міністерства юстиції України, навчання з відривом від виробництва в Дніпропетровському обласному учбовому комбінаті Головного управління підготовки та підвищення кваліфікації працівників обліку Центрального статистичного управління при Раді Міністрів СРСР з листопада 1979р. по березень 1980р. та зобов'язання відповідача призначити позивачеві пенсію за віком з дня наступного за днем досягнення ним пенсійного віку - 14.11.2017р., оскільки адміністративний суд не наділений повноваженнями спонукати суб'єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, у такому випадку суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням правової оцінки суду, наведеної у такому судовому рішенні, з урахуванням повноважень адміністративного суду, визначених ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

На цій підставі адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов'язання за цим положенням. Межі обов'язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що найбільш ефективний із можливих способів захисту порушеного права за умови визнання протиправними дій відповідача щодо відмови в призначенні позивачеві пенсії за віком, яка оформлена листом №24/03-06/24 від 26.03.2018р., необґрунтованості мотивів суб'єктом владних повноважень такої відмови та повноважень пенсійного органу, є саме зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 21.12.2017р. про призначення пенсії за віком та доданими до заяви документами та прийняти обґрунтоване рішення по суті заяви з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні, вимог пенсійного законодавства України та повноважень органів Пенсійного фонду України.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь позивача 50 відсотків судових витрат позивача по сплаті судового збору понесені позивачем згідно квитанції №0.0..1 від 25.06.2018р. у розмірі 352 грн. 40 коп. (704,80 грн./2) (а.с.3).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дії та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови в призначенні ОСОБА_2 пенсії за віком, яка оформлена листом №24/03-06/24 від 26.03.2018р.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) повторно розглянути заяву від 21.12.2017р. про призначення пенсії ОСОБА_2 (АДРЕСА_1 ІПН НОМЕР_1) з доданими до заяви документи та прийняти обґрунтоване та вмотивоване рішення по суті заяви з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні, вимог пенсійного законодавства України та повноважень органів Пенсійного фонду України.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1 ІПН НОМЕР_1) - судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 352 грн. 40 коп. (триста п'ятдесят дві грн. 40 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення (у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини рішення) відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва