Справа № 825/2063/18
Суддя: Баргаміна Н.М.
Дата ухвалення: 2018-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2018 року Чернігів Справа № 825/2063/18

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі:

судді Баргаміної Н.М.,

при секретарі Вершняк Л.Л.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідачів Філіпенко О.В., розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за позовом ОСОБА_3 до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення недоотриманих коштів за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Чернігівській області, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України № 2093-0 від 07.09.2017, яким ОСОБА_3 звільнений з 15.09.2017 з посади начальника відділу внутрішньої безпеки Головного управління ДФС у Чернігівській області та зарахований у розпорядження Головного управління ДФС у Чернігівській області, поновити ОСОБА_3 на посаді начальника відділу внутрішньої безпеки Головного управління ДФС у Чернігівській області з 15.09.2017, стягнути з Головного управління ДФС у Чернігівській області на користь позивача грошових коштів в сумі 19120,48 грн. недоотриманих коштів за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в сумі 50000,00 грн. Загальна сума 69120,48 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оскаржуваний наказ про звільнення його з займаної посади є таким, що винесений з порушенням норм чинного законодавства. Вказує, що Державною фіскальною службою України в оскаржуваному наказі не зазначено причину звільнення, займана ним до звільнення посада не скорочувалась, фактично змінилась тільки її назва, що обумовлено зміною назви відділу, попередження про звільнення не отримував, а саме звільнення відбулось в період тимчасової непрацездатності.

Відповідач, Державна фіскальна служба України, подав відзив на позов, в якому просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивача правомірно звільнено з займаної ним посади, оскільки в Головному управлінні ДФС у Чернігівській області проводились заходи щодо змін в організаційній структурі органу. Вказує на безпідставність аргументів позивача щодо недотримання встановленої законодавством про працю процедури вивільнення працівників, пов'язаної, зокрема, з реорганізаційними змінами, скороченням чисельності або штату працівників, оскільки він не був звільнений зі служби за вказаними обставинами. Зазначає, що позивачем не зазначено, в чому полягає нанесена йому моральна шкода та не надано на її підтвердження відповідних доказів.

Відповідач, Головне управління ДФС у Чернігівській області, подав відзив на позов, в якому просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що Державною фіскальною службою України правомірно при здійсненні організаційно- штатних заходів у Головному управлінні ДФС України у Чернігівській області звільнено позивача з посади начальника управління внутрішньої безпеки Головного управління ДФС у Чернігівській області. При цьому вказує, що позивач після звільнення з вказаної посади продовжив перебувати на службі, був зарахований у розпорядження Головного управління ДФС України в Чернігівській області, отримує грошове забезпечення, а отже є працевлаштованим у органах ДФС.

Відповідачами було подано відзив на уточнену позовну заяву, в якому просили відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, з підстав, аналогічних вищевикладеним. Крім того, зазначили, що вимога про стягнення недоотриманих коштів задоволенню не підлягає, оскільки позивачу припинено доступ до відомостей, що становлять державну таємницю.

Представником позивача було подано відповідь на відзив, в якій додатково зазначено, що якби позивач не був звільнений з займаної посади, то продовжував би отримувати кошти і за доступ до відомостей, що становлять державну таємницю.

Процесуальні дії у справі: ухвалою суду від 03.07.2018 ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, замінено судове засідання, призначене для розгляду справи по суті, підготовчим засіданням; ухвалою суду від 03.07.2018, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, було відмовлено в задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду; ухвалою суду від 29.08.2018, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, було відмовлено в задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду; ухвалою суду від 29.08.2018 продовжено строк підготовчого провадження у справі на тридцять днів.

Вислухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_3 наказом Державної фіскальної служби України від 01.09.2015 № 2789-о був зарахований у розпорядження Державної фіскальної служби України та призначений 02.09.2015 на посаду начальника відділу власної безпеки Головного управління ДФС у Чернігівській області (а.с. 217).

Наказом голови Державної фіскальної служби України від 27.12.2016 № 1038 уповноважено начальників головних управлінь ДФС в областях, м. Києві, Офісу великих платників податків ДФС вжити заходів щодо попередження працівників підрозділів внутрішньої безпеки територіальних органів ДФС про зміни у структурах, штатних розписах, скорочення штатів та наступне звільнення; начальнику Головного управління внутрішньої безпеки ДФС Шеремету Ю.В. здійснити заходи з відбору та призначення працівників та осіб начальницького складу підрозділів внутрішньої безпеки територіальних органів ДФС на посади відповідно до затверджених штатних розписів головних управлінь ДФС в областях, м. Києві, Офісу великих платників податків ДФС; начальникам головних управлінь ДФС в областях, м. Києві, Офісу великих платників податків ДФС вирішити питання щодо подальшого проходження служби (роботи) попереджених осіб підрозділів внутрішньої безпеки територіальних органів ДФС, посади яких підлягають скороченню відповідно до чинного законодавства (а.с. 85).

Наказом Державної фіскальної служби України від 07.09.2017 № 591 було введено в дію Зміни до Структур головних управлінь ДФС в областях, Головного управління ДФС у м. Києві, Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (а.с. 214-216).

Наказом в.о. голови Державної фіскальної служби України від 07.09.2017 № 2093-о позивача було звільнено 15.09.2017 з посади начальника відділу внутрішньої безпеки Головного управління ДФС у Чернігівській області, зарахувавши у розпорядження Головного управління ДФС у Чернігівській області (а.с. 18).

Доказів ознайомлення позивача з оскаржуваним наказом суду не було надано.

14.09.2017 наказом в.о. начальника Головного управління ДФС у Чернігівській області № 1373 введено в дію затверджений в.о. голови Державної фіскальної служби України перелік змін № 2 до Організаційної структури Головного управління ДФС у Чернігівській області (а.с. 81).

Так, вказаним переліком змін № 2 до організаційної структури передбачено виведення зі структури відділу внутрішньої безпеки зі штатною чисельністю 10 чоловік та введення відділу внутрішньої безпеки територіальних органів ДФС у Чернігівській області зі штатною чисельністю також 10 чоловік (а.с. 82).

Крім того, наказом в.о. начальника Головного управління ДФС у Чернігівській області № 52-ф введено в дію з 14.09.2017 перелік змін № 4 до штатного розпису на 2017 рік Головного управління у Чернігівській області, затверджений в.о. голови Державної фіскальної служби України 14.09.2017, згідно якого, зокрема, виведено зі штатного розпису посаду начальника відділу внутрішньої безпеки та введено до штатного розпису посаду начальника відділу внутрішньої безпеки територіальних органів ДФС у Чернігівській області (а.с. 83).

В подальшому, начальником Головного управління ДФС у Чернігівській області винесено наказ від 18.09.2017 № 242-о про проходження служби у розпорядженні Головного управління ДФС у Чернігівській області ОСОБА_3 (а.с. 19).

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Відповідно до пункту 7 Положення «Про Державну фіскальну службу України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 № 236, у складі ДФС та її територіальних органах діють підрозділи податкової міліції.

Відповідно до пункту 353.1 статті 353 Податкового кодексу України особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30.10.1998 № 1716 «Про проходження служби особами начальницького складу податкової міліції та обчислення їм вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги» встановлено, що особи начальницького складу податкової міліції проходять службу в порядку, встановленому Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення № 114).

Згідно пункту 10 Положення № 114 особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Так, згідно із підпунктом «в» пункту 40 Положення № 114 призначення на посади рядового і начальницького складу провадиться відповідними начальниками згідно з номенклатурою посад, що визначається Міністром внутрішніх справ відповідно до його компетенції. При цьому враховується таке: при здійсненні організаційно-штатних заходів особи начальницького складу можуть зараховуватися в розпорядження органу внутрішніх справ на строк не більше 15 діб. У виняткових випадках, пов'язаних з особливими обставинами, перебування в розпорядженні органу внутрішніх справ понад 15 діб, але не більше двох місяців, допускається з дозволу Міністра внутрішніх справ. До цього строку не зараховуються періоди перебування в установлених цим Положенням відпустках (крім відпусток по вагітності, родах і догляду за дитиною), на лікуванні (обстеженні) у лікувальних закладах.

Підпунктом «г» пункту 40 Положення № 114 визначено, що переміщення по службі осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу має здійснюватися, як правило, без зарахування їх у розпорядження відповідного органу внутрішніх справ (органу ДФС); призначення на посади осіб, які перебувають у розпорядженні відповідного органу, провадиться в найкоротший строк, але не пізніше двох місяців із дня звільнення їх з посади.

У пунктах 42 - 43 Положення № 114 наведений вичерпний перелік підстав для переміщення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу.

З аналізу наведених положень вбачається, що підстав для зарахування особи середнього, старшого і вищого начальницького складу в розпорядження органу ДФС, окрім як у зв'язку із здійсненням організаційно-штатних заходів, Положенням № 114 не передбачено.

Як вбачається з оскаржуваного наказу №2093-о від 07.09.2017 року «По особовому складу», позивача звільнено з посади начальника відділу внутрішньої безпеки Головного управління ДФС у Чернігівській області, зарахувавши у розпорядження Головного управління ДФС у Чернігівській області, саме на підставі підпункту «в» пункту 40 Положення № 114 (у зв'язку із здійсненням організаційно-штатних заходів). В наказі відсутні будь-які посилання на підстави для переміщення позивача по службі, які встановлені пунктами 42 - 43 Положення № 114.

Положення № 114 не розкриває змісту поняття «організаційно-штатні заходи». Разом з тим, слід зазначити, що за загальним правилом організаційно-штатні заходи - це заходи по створенню, реорганізації або припиненню діяльності органу. Створення - це заснування органу уповноваженою на те особою в межах її компетенції для виконання завдань та функцій, покладених на орган діючим законодавством. Реорганізація - це злиття, приєднання, поділ, виділення або перетворення органу, які призводять до зміни його структури і функцій. Ліквідація - припинення діяльності органу без переходу прав та обов'язків у порядку правонаступництва до інших органів, їхніх служб та підрозділів.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що у постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 по справі № 21-8а15 зазначено, що відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Водночас питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов'язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 статті 3 Кодексу законів про працю України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У Постанові Верховного Суду України від 04.03.2016 № 21-8а14 зазначено, що при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з'ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Так, відповідачами надано суду наказ Державної фіскальної служби України № 591 від 07.09.2017 «Про внесення змін до наказу ДФС від 11.01.2016 року №17», згідно з яким введено в дію Зміни до Структур головних управлінь ДФС в областях, Головного управління ДФС у м. Києві, Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби.

Судом встановлено, що зміни до Структури головних управлінь ДФС в областях полягали у виведенні зі структури управлінь (відділів, секторів) внутрішньої безпеки та введення до структури управлінь (відділів) внутрішньої безпеки територіальних органів ДФС у області.

Як вже зазначалося судом, наказом від 14.09.2017 № 1373 «Про введення в дію змін до структури ГУ ДФС в області» введено в дію затверджений 14.09.2017 в.о. голови ДФС перелік змін № 2 до Організаційної структури Головного управління ДФС у Чернігівській області.

Відповідно до даного переліку було виведено зі структури Головного управління ДФС у Чернігівській області відділ внутрішньої безпеки (10 штатних одиниць) та введено відділ внутрішньої безпеки територіальних органів ДФС у Чернігівській області (10 штатних одиниць).

Також з 14.09.2017 виведено зі штатного розпису посаду начальника відділу внутрішньої безпеки та введено до штатного розпису посаду начальника відділу внутрішньої безпеки територіальних органів ДФС у Чернігівській області (а.с. 83).

Отже, кількість штатних посад у відділі внутрішньої безпеки територіальних органів ДФС у Чернігівській області залишилася та сама, що й була у відділі внутрішньої безпеки, при цьому, посада начальника відділу була збережена, а посадовий оклад начальника відділу, що був виведений із штатного розпису, та посадовий оклад начальника відділу, який введений до штатного розпису, співпадає та складає 2281,00 грн.

Судом також досліджені Положення про відділ внутрішньої безпеки Головного управління ДФС у Чернігівській області, що затверджене наказом Головного управління ДФС у Чернігівській області від 16.11.2016 № 1523, та Положення про відділ внутрішньої безпеки територіальних органів ДФС у Чернігівській області Головного управління ДФС у Чернігівській області, що затверджене наказом Головного управління ДФС у Чернігівській області від 02.10.2017 № 1480.

За висновком суду, наявність певних незначних відмінностей у формулюваннях посадових обов'язків керівників, які зазначені у порівняних Положеннях, не підпадають під поняття «організаційно-штатні заходи» та «реорганізація», а є лише фактичною оптимізацією існуючої системи підрозділів ДФС України, оскільки жодних змін в структурі в даному випадку Головного управління ДФС у Чернігівській області не відбулося, в той час як виведення зі структури управлінь (відділів, секторів) внутрішньої безпеки та введення до структури управлінь (відділів) внутрішньої безпеки територіальних органів ДФС у області не може розцінюватись як реорганізація таких відділів. Фактично відбулося перейменування існуючого відділу та коригування його Положення, які не призвели до будь-яких суттєвих змін.

Враховуючи наведене, а також те, що відповідачем в порядку виконання обов'язку, передбаченого частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, не надано суду інших доказів, які б свідчили про фактичне проведення організаційно-штатних заходів, зважаючи на те, що інших підстав для зарахування в розпорядження органу окрім як здійснення організаційно-штатних заходів Положенням № 114 не передбачено, суд дійшов висновку, що зарахування позивача у розпорядження Головного управління ДФС у Чернігівській області здійснено відповідачами без законних на те підстав.

Загалом суд зазначає, що в даному випадку, зарахування позивача у розпорядження у зв'язку із здійсненням організаційно-штатних заходів відбулось із одночасним звільненням його з посади.

В контексті наведеного необхідно зазначити, що питання звільнення при проведенні організаційно-штатних заходів Положенням № 114 не врегульовано, а тому в даній частині слід застосовувати норми трудового законодавства.

Так, відповідно до частини першої статті 32 Кодексу законів про працю України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 Кодексу законів про працю України).

В даному випадку, на виконання обов'язку, передбаченого частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем не надано суду доказів попередження позивача про можливе звільнення чи переведення на іншу посаду, ознайомлення його із наказом про звільнення з посади, надання позивачу пропозиції іншої, тобто нової за штатним розписом посади, тощо, а відтак суд приходить до висновку про порушення відповідачем встановленої трудовим законодавством процедури звільнення позивача з посади, дотриманням якої забезпечуються гарантії, передбачені главою IIІ Кодексу законів про працю України .

При цьому суд зазначає, що позивача звільнено, за підпунктом «в» пункту 40 Положення № 114, який не може бути підставою для звільнення в силу того, що названий пункт 40 стосується правовідносин призначення на посаду.

Відтак, виходячи з того, що відповідачем не доведено дотримання процедури звільнення з займаної посади та зарахування у розпорядження, суд дійшов до висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування наказу Державної фіскальної служби України № 2093-о від 07.09.2017 в частині звільнення ОСОБА_3 з 15.09.2017 з посади начальника відділу внутрішньої безпеки Головного управління ДФС у Чернігівській області та зарахування у розпорядження Головного управління ДФС у Чернігівській області.

Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У постанові Верховного Суду України від 21.05.2014 у справі № 6-33цс14 зазначається, що у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі.

В силу пункту 24 Положення № 114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, враховуючи, що оскаржуваний наказ підлягає скасуванню, а також те, що 15.09.2017 був днем звільнення та останнім робочим днем позивача, за який йому було нараховано та виплачено грошове забезпечення, тому позовна вимога позивача про поновлення на роботі підлягає задоволенню частково шляхом поновлення ОСОБА_3 на попередній посаді, з якої його було незаконно звільнено, а саме на посаді начальника відділу внутрішньої безпеки Головного Управління ДФС у Чернігівській області з 16.09.2017.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Головного управління ДФС у Чернігівській області на користь позивача грошових коштів в сумі 19120,48 грн. за час вимушеного прогулу, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік (частина друга статті 235 Кодексу законів про працю України).

Суд звертає увагу, що при визначенні розміру різниці в заробітку позивача застосовуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок).

Абзацом третім пункту 3 Порядку передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Як вбачається з пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно абзаців першого та третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, згідно довідки Головного управління ДФС у Чернігівській області від 31.08.2018 № 255/25-01-05-45 одноденний розмір грошового забезпечення позивача станом на 15.09.2017 (на момент звільнення з займаної посади) складав 447,76 грн. (а.с. 218).

Водночас, згідно довідки Головного управління ДФС у Чернігівській області від 31.08.2018 № 256/25-01-05-45 одноденний розмір грошового забезпечення позивача станом на 31.08.2018 складає 460,60 грн. (а.с. 219).

Отже, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача за час перебування в розпорядженні Головного управління ДФС у Чернігівській області є вищим, ніж середньоденне грошове забезпечення позивача на момент винесення оскаржуваного наказу про звільнення з займаної посади та зарахування у розпорядження, а тому підстав для стягнення з Головного управління ДФС у Чернігівській області недоотриманих позивачем коштів за цей період немає.

Суд наголошує, що вимога про стягнення грошових коштів в сумі 19120,48 грн. саме як надбавки за доступ до відомостей, що становлять державну таємницю, яку позивач міг би продовжувати отримувати, якби його не було звільнено з займаної посади, не підлягає задоволенню, оскільки не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Аналізуючи вищевикладене законодавство, суд зазначає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі, розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи здійснюється саме з середньоденної заробітної плати, розрахованої відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, а не на підставі можливого отримуваного заробітку.

Щодо стягнення з Головного управління ДФС у Чернігівській області моральної шкоди за порушення прав в розмірі 50000,00 грн. суд зазначає наступне.

За змістом статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно частин першої, другої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди необхідно встановити насамперед: наявність шкоди, протиправність дій відповідача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача. Наявність кожної із цих складових є обов'язковою умовою для відшкодування шкоди.

Суд враховує, що після звільнення з займаної посади позивач залишився на службі, отримує за свою працю грошове забезпечення, його права на відпустку та соціальний захист порушені не були.

Позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що діями Головного управління ДФС у Чернігівській області заподіяно моральну шкоду, наявності причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою та нанесеною шкодою; яким чином позивач оцінив заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходив. Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду і самою шкодою.

За таких обставин, заявлені позивачем вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді підлягає негайному виконанню.

Частиною сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п'ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та повідомлення представника позивача про намір подати докази про понесені судові витрати відповідно до частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати та встановити позивачу строк для подання доказів щодо розміру понесених судових витрат.

Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 250, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до Державної фіскальної служби України (Львівська площа, буд. 8, м. Київ, 04655, ), Головного управління ДФС у Чернігівській області (вул. Реміснича, 11, м. Чернігів, 14000, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення недоотриманих коштів за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України № 2093-о від 07.09.2017 в частині звільнення ОСОБА_3 з 15.09.2017 з посади начальника відділу внутрішньої безпеки Головного управління ДФС у Чернігівській області та зарахування у розпорядження Головного управління ДФС у Чернігівській області.

Поновити ОСОБА_3 на посаді начальника відділу внутрішньої безпеки Головного Управління ДФС у Чернігівській області з 16.09.2017.

В решті позову відмовити.

Звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді начальника відділу внутрішньої безпеки Головного Управління ДФС у Чернігівській області з 16.09.2017.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 10 жовтня 2018 року о 11:00 год., в приміщенні Чернігівського окружного адміністративного суду за адресою: м. Чернігів, вул. Кирпоноса, 16.

Встановити ОСОБА_3 строк для подання доказів щодо розміру понесених ним судових витрат до 08.10.2018.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08.10.2018.

Суддя Н.М. Баргаміна