Справа № 205/2407/17 (2-а/205/127/17)
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2018-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

02 серпня 2018 рокусправа № 205/2407/17 (2-а/205/127/17)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючий суддя: Сафронова С.В.

судді: Мельник В.В., Чепурнов Д.В.,

за участю секретаря судового засідання: Царьової Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 червня 2017 року

у адміністративній справі № 205/2407/17 (2-а/205/127/17) за позовом ОСОБА_1 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и л а :

Постановою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 червня 2017 року відмовлено у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 щодо визнання протиправними дій Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі по відмові листом № В 88-1/16 в поновленні пенсії та у зобов'язанні відповідача поновити виплату пенсії за віком з моменту звернення з заявою - з 12.08.2016 року.

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено до апеляційного суду позивачем з підстав порушення норм чинного законодавства та неповного встановлення і не врахування фактичних обставин спірних правовідносин, які мають значення для правильного вирішення справи, у зв'язку з чим просить скасувати постанову Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 червня 2017 року та прийняти нове рішення про задоволення його вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні, а представник пенсійного органу заперечував проти задоволення апеляційної скарги та наполягав на залишенні без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення сторін по справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши повноту встановлення фактичних обставин у справі та правильність їх правової оцінки відповідно до норм матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги позивача та для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі, виходячи з нижченаведеного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебував на обліку в органах Пенсійного фонду України як одержувач пенсії за віком, що була його призначена з 1995 року відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення», яку він отримував проживаючи в Україні за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Братів Міллерів, буд.24, та виплата якої була припинена у 1997 році у зв'язку з виїздом на проживання до Ізраїлю з 21.11.1997 р., де перебуває на консульському обліку у відділі посольства України в державі Ізраїль як громадянин України, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями трудової книжки (а.с.10-13) та закордонного паспорту громадянина України (а.с.6).

Спір у цій справі ініційовано позивачем по справі з підстав відмови у Правобережним об'єднаним Управлінням Пенсійного фонду України в м. Дніпрі у відповідь на його звернення у серпні 2016 року з заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії за віком (а.с.7), яку він отримував з 1995 року до 1997 року перебуваючи на обліку уповноваженого на той час органу по виплаті пенсій Ленінського району міста Дніпропетровська.

Як вбачається з листа Правобережним об'єднаним Управлінням Пенсійного фонду України в м. Дніпрі № В88-1/16 від 22.08.2016 року (а.с.8-9), відповідачем відмовлено позивачу у поновленні раніше призначеної пенсії з підстав відсутності у нього документів та не підтвердження умов для її відновлення. Підстава для відмови була мотивована відповідачем тим, що призначення та припинення виплати пенсії ОСОБА_1 проводилися органами соціального захисту населення, до якого з метою вирішення питання поновлення пенсії направлявся запит від 12.08.2016 № 215/02/37 щодо направлення архівної пенсійної справи. Проте, 22.08.2016 відповідачем було отримано відповідь за № 2353 про відсутність в управлінні праці та соціального захисту населення Ленінського району у м.Дніпропетровську на зберіганні архівної пенсійної справи ОСОБА_1

Вирішуючи спір у цій справі по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду з позовом у цій справі 20.04.2017 року за захистом прав порушення яких на його думку виникли з 12 серпня 2016 року, що свідчить про порушення позивачем передбаченого ст.99 КАСУ строку звернення до суду та не надано доказів поважності причин пропущення строку звернення до суду.

Разом з тим, підставою для відмови позивачу у задоволені його вимог стало не пропущення строку звернення до суду за захистом його прав, а відсутність механізму виплати пенсії громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів в галузі пенсійного забезпечення, тому суд першої інстанції дійшов про безпідставність заявлених позивачем у цій справі вимог про поновлення виплати раніше призначеної пенсії починаючи з 12.08.2016 року з урахуванням усіх перерахунків та індексації пенсії, відповідно до п.2 ст.46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а тому позовні вимоги позивача у цій справі суд визнав необґрунтованими та відмовив у їх задоволенні.

Судова колегія не може погодитися з висновками суду першої інстанції у цій справі, оскільки п.4 ст.8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» чітко встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбаченому цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Аналогічне положення викладено у частині другій статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Згідно частин третьої та четвертої цієї статті пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Згідно ч.1 ст.7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07.10.2009 року вказав, що закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.

Так, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року по справі №1- 32/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України, положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-ІV. Відповідно до статті 152 частини 2 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Вказане рішення Конституційного Суду України є безумовною підставою для поновлення позивачу виплати раніше призначеної їй пенсії.

Згідно ч.2 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Відповідно ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язковедержавне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Наявність Рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року у справі № 1-32/2009 про визнання такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування » від 09.07. 2003 р. № 1058IV є підставою для відновлення виплати пенсії.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

На підставі наведеного судова колегія дійшла висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV є підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії . З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17 липня 2018 року у справі №537/52/17 (адміністративне провадження №К/9901/29491/18), від 18 липня 2018 року у справі №263/3644/17 (адміністративне провадження № К/9901/23479/18).

Та обставина, що позивач по справі являючись громадянином України проживає в Ізраїлі, не може слугувати підставою для відмови у відновленні виплати йому раніше призначеної пенсії за віком, тобто довічно, а не на певний період, оскільки кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав, о узгоджується з положеннями ч. 3 ст. 2 Протоколу N 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, згідно якої кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання, та має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, а відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» врегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 року, пунктом 1 якого передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

У пункті 7 Порядку №22-1 встановлено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи про місце проживання (реєстрації) заявника.

Згідно з пунктом 16 Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсі), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу), місце її проживання (реєстрації) та вік.

За приписами пункту 29 Порядку №22-1 за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про громадянство України" документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, проїзний документ дитини, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.

Таким чином, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання, що повністю узгоджується з положеннями ст. 46 Конституції України відповідно якої громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на пенсійне забезпечення, та положеннями статті 24 Конституції України, згідно якої громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Доводи відповідача по цій справі, що наводилися його представником як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду справи, спростовуються викладеними вище нормами права та установленими обставинами справи, у зв'язку з чим у суду першої інстанції були відсутні підстави для відмови у задоволенні вимог позивача ОСОБА_1

На думку судової колегії не може також слугувати підставою для відмови у задоволені вимог позивача у цій справі, посилання пенсійного органу на призначення та припинення виплати пенсії ОСОБА_1 органами соціального захисту, та твердження представника відповідача про відсутність у пенсійного органу пенсійної справи ОСОБА_1, яка згідно письмової відповіді УПСЗН також відсутня і в його архівах, оскільки постановою Кабінету Міністрів України № 1055 від 16.12.2015 року "Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України" управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Дніпропетровська було реорганізовано шляхом злиття з управлінням Пенсійного фонду України в Красногвардійському районі м.Дніпропетровська, у зв'язку з чим 01.04.2016 року утворено Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську, яке в свою чергу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 988 від 21.12.2016 року "Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України" було перейменоване у Правобережне об'єднане у Пенсійного фонду України в м. Дніпрі.

Крім того, судова колегія звертає увагу на положення постанови Кабінету Міністрів України від 13.12.2000 р. № 1828 Про забезпечення проведення експерименту з призначення пенсій органами Пенсійного фонду у Автономній Республіці Крим, Дніпропетровській, Донецькій, Закарпатській, Київській, Львівській, Миколаївській, Полтавській, Харківській, Хмельницькій областях та м. Києві, якою було затверджено Положення про порядок проведення експерименту в Автономній Республіці Крим, Дніпропетровській, Донецькій, Закарпатській, Київській, Львівській, Миколаївській, Полтавській, Харківській, Хмельницькій областях та м. Києві з призначення пенсій органами Пенсійного фонду (далі - Порядок № 1828), а також зобов'язано Міністерство праці та соціальної політики і Пенсійний фонд (п.3-5): забезпечити проведення органами праці та соціального захисту населення інвентаризації пенсійних справ та особових рахунків і здійснення їх передачі органам Пенсійного фонду в регіонах, у яких проводиться експеримент згідно з цією постановою; затвердити зразок акту прийому-передачі пенсійних справ, особових рахунків та необхідних бланків документів суворої звітності.

Так, відповідно до пп.1 п.2 Порядку № 1828, органи праці та соціального захисту населення: проводять інвентаризацію пенсійних справ та особових рахунків; здійснюють передачу пенсійних справ та особових рахунків, про що складається відповідний акт. Одночасно з описом передається уточнена у процесі інвентаризації електронна база даних про одержувачів пенсій, нормативно-довідкова база даних, програмний комплекс "Автоматизоване робоче місце інспектора з призначення та виплати пенсій" з технічними засобами, систематизована база законодавчих та інших нормативно-правових актів, інша документація, необхідна для забезпечення виконання функцій щодо призначення та виплати пенсій, а також виплатні документи за останні три роки; надають на вимогу органів Пенсійного фонду в 5-денний термін архівні пенсійні справи, які залишилися в органів праці та соціального захисту населення, інші матеріали; передають органам Пенсійного фонду необхідні бланки

документів суворої звітності, про що складається відповідний акт; а згідно пп.2 п.2 Порядку № 1828, органи Пенсійного фонду: приймають на роботу працівників органів праці та соціального

захисту населення і центрів нарахування та виплати пенсій, що переводяться в установленому законодавством порядку до органів Пенсійного фонду; приймають від органів праці та соціального захисту населення пенсійні справи, особові рахунки та технічні засоби, зазначені в абзаці третьому підпункту 1 цього пункту; керуються нормативно-правовими актами з питань пенсійного забезпечення, зокрема порядком подання та оформлення документів для призначення пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", затвердженим наказом Міністра соціального забезпечення від 4 березня 1992 р. N 15; у разі потреби вдосконалюють порядок документообігу, пов'язаного із забезпеченням фінансування та виплати пенсій; проводять призначення пенсій з використанням даних персоніфікованого обліку відомостей у системі обов'язкового державного пенсійного страхування; дотримуються раніше встановленого в органах праці та соціального захисту населення режиму роботи, в тому числі щодо прийомних днів для громадян; а відповідно до пп.3 п.2 Порядку № 1828, органи Пенсійного фонду і органи праці та соціального захисту населення здійснюють обмін електронними базами даних про одержувачів пенсій та допомоги.

Наведене свідчить про те, шо починаючи з 2000 року саме на відповідача по цій справі покладено обов'язок по зберіганню архівних пенсійних справ громадян, які повинні були бути передані органи праці та соціального захисту населення, і відповідач по цій справі не довів суду що пенсійна справа ОСОБА_1 у 2000 році не передавалася від органу праці та соціального захисту населення Ленінського району м.Дніпропетровська до пенсійного органу Ленінського району за актом прийому-передачі пенсійних справ і особових рахунків, як це визначено вищенаведеним Порядком № 1828. При цьому, судова колегія акцентує увагу на тому, що незабезпечення суб'єктами владних повноважень належного збереження архівних документів пенсійної справи позивача - не виною самого позивача, та не може слугувати підставою для позбавлення його конституційного права на пенсійне забезпечення. Обов'язок по пошуку архівної справи ОСОБА_1 чи її відновлення, також не може бути покладено на самого позивача, оскільки саме до компетенції як Пенсійного фонду України самостійно, так і до його територіальних органів належить питання призначення (перерахунку) та виплати пенсії.

Вирішуючи питання щодо періоду, з якого відповідач повинен відновити виплату пенсії позивачу, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне акцентувати увагу на вимоги статті 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» відповідно якої, пенсія це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до п. 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії. У випадку поновлення виплати пенсії особі, якій не було проведено перерахунок відповідно до статті 43 Закону, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до статті 40 Закону із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсій, призначених до 2004 року.

З урахуванням викладеного, а також з огляду на те, що саме на пенсійний орган покладено державою обов'язок відновити позивачу нарахування раніше призначеної йому пенсії з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV, суд апеляційної інстанції вважає, що вірним способом відновлення порушеного права позивача в межах спірних правовідносин є зобов'язання Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м.Дніпро відновити ОСОБА_1 нарахування та виплату пенсії за віком з урахуванням всіх підвищень, надбавок та доплат, передбачених чинним пенсійним законодавством, починаючи з моменту його звернення з відповідною заявою - 12 серпня 2016 року.

Підсумовуючи наведені вище положення чинного законодавства та встановлених у справі обставин, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції припустився порушення норм матеріального та процесуального права, що вплинуло на правильність вирішення справи по суті, тому апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з прийняттям у справі іншого рішення про задоволення вимог позивача шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача, проявленої ним внаслідок не вжиття належних та достатніх заходів по відновленню раніше призначеної ОСОБА_1 пенсії за віком, з зобов'язанням відповідача відновити ОСОБА_1 нарахування та виплату раніше призначеної йому пенсії за віком з моменту його звернення з відповідною заявою, тобто, з 12 серпня 2016 року

Керуючись ст.ст. 242, 315, 317, 322 325, 328 КАС України, суд,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 червня 2017 року - скасувати та прийняти нове рішення про часткове задоволення адміністративного позову ОСОБА_1

Визнати протиправною бездіяльність Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі щодо не вжиття заходів по відновленню раніше призначеної ОСОБА_1 пенсії за віком

Зобов'язати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м.Дніпро відновити ОСОБА_1 нарахування та виплату пенсії за віком з моменту його звернення з 12 серпня 2016 року

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: С.В. Сафронова

Суддя: В.В. Мельник

Суддя: Д.В. Чепурнов