Справа № 826/10527/18
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2018-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

04 жовтня 2018 року №826/10527/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., при секретарі судового засідання Огнивому Д.П., здійснюючи в порядку спрощеного позовного провадження відкритий судовий розгляд адміністративної справи

за позовомОСОБА_1
до про Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 27.03.2018

за участі:

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Худякової Н.Б.,

На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 04 жовтня 2018 року проголошено скорочену (вступну та резолютивну) частини рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини шостої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасувати податкових повідомлень-рішень від 27.03.2018 №1-2654 та від 27.03.2018 №1-2654.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, проте речове право на земельні ділянки під такими приміщеннями позивачем не набуто, з огляду на що, у відповідача були відсутні підстави для нарахування земельного податку. Крім того, позивач наголошує, що контролюючим органом було порушено порядок нарахування та визначення розміру земельного податку по оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.07.2018 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №826/10527/18, витребувано у відповідача розрахунки сум земельного податку за податковими повідомленнями-рішеннями від 27.03.2018 №1-2654 та №1-2654 та призначено справу до судового розгляду по суті.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, мотивуючи це тим, що ОСОБА_1 є платником земельного податку, а тому спірні податкові повідомлення-рішення є правомірними, також порядок нарахування та визначення розміру земельного податку є вірним та наведений у відзиві на позовну заяву.

Позивач надав суду відповідь на відзив, в якій наголосив, що розрахунки грошових зобов'язань є невірними, оскільки відповідачем було застосовано одразу два різних коефіцієнти індексації грошової оцінки, також відповідачем не надано відомостей з державного земельного кадастру, крім того в листі Держгеокадастру від 06.08.2018 №С-507/0-620/6-18 зазначено, що узагальнюючий локальний коефіцієнт для земельної ділянки по вул. Ярослава Івашкевича дорівнює 1, 09, проте контролюючим органом при проведенні розрахунку застосовано 1,5, а для земельної ділянки по вул. Героїв Дніпра узагальнюючий локальний коефіцієнт дорівнює 1, 20, проте відповідачем застосовано 1,5.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_1, загальною площею 94, 70 кв.м., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 03.06.2004 №1890 та копією реєстраційного посвідчення від 09.06.2004. Також позивач є власником частини нежитлового приміщення АДРЕСА_2, загальною площею 181, 7 кв.м., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією договору купівлі-продажу частини нежилого приміщення від 29.12.2004 №1230 та копією реєстраційного посвідчення від 14.01.2005.

Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві направлено позивачеві податкові повідомлення-рішення від 27.03.2018 №1-2654 та №1-2654, яким позивачеві нараховано податкові зобов'язання по сплаті земельного податку з фізичних осіб за 2018 рік у сумі 22 906, 89 грн. та 57 785, 81 грн. - відповідно.

ОСОБА_1, вважаючи податкові повідомлення-рішення від 27.03.2018 №1-2654 та №1-2654 протиправними, звернувся до суду з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

У підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України закріплено, що земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (підпункт 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками податку (плати за землю) є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), та землекористувачі.

Відповідно до абзацу 1 пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України нарахування фізичним особам сум податку проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статті 58 цього Кодексу.

Статтею 270 Податкового кодексу України закріплено, що об'єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Положеннями підпунктів 271.1.1, 271.1.2 пункту 271.1 статті 271 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

У відповідності до положень пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

У разі надання в оренду земельних ділянок (у межах населених пунктів), окремих будівель (споруд) або їх частин власниками та землекористувачами податок за площі, що надаються в оренду, обчислюється з дати укладення договору оренди земельної ділянки або з дати укладення договору оренди будівель (їх частин) (пункт 287.7. статті 287 Податкового кодексу України).

Таким чином, для цілей оподаткування земельним податком особа повинна мати статус землевласника/землекористувача, набутого в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Відповідно до частин першої та другої статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Статтями 125, 126 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 Земельного кодексу і статтею 377 Цивільного кодексу України.

Цими нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

Тобто, особа - власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_1, загальною площею 94, 70 кв.м., а також є власником частини нежитлового приміщення №2 за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 181, 7 кв.м., за земельні ділянки під якими відповідач оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями нарахував земельний податок.

При цьому статтею 182 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Положення статті 334 Цивільного кодексу України та Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у взаємозв'язку із положеннями статті 182 Цивільного кодексу України необхідно розуміти таким чином, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Тобто, незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, обов'язок зі сплати земельного податку виник у ОСОБА_1 з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 12.09.2017 (справа №21-3078а16) та постанові Верховного Суду від 17.05.2018 (справа №П/811/1839/16).

Згідно з частиною п'ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні приписи містить у собі частина п'ята статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", де зазначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Наведе вище спростовує твердження позивача щодо відсутності у контролюючого органу правових підстав для нарахування позивачеві грошового зобов'язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб».

Разом з тим, аналізуючи підстави визначення позивачеві грошового зобов'язання із земельного податку, суд наголошує на наступному.

Системний аналіз норм Земельного кодексу України і Податкового кодексу України свідчить про те, що дійсно власники (фізичні особи) нежитлових приміщень в багатоповерховому і багатоквартирному житловому будинку наділені обов'язком вносити до бюджету плату за землю (земельний податок) пропорційно від площі, яку займають, в розмірі ідеальної частки площі будинку і прибудинкової території, що розміщений на відповідній землі. Втім, такий податок нараховується контролюючий органом виключно із врахуванням (на підставі) даних державного земельного кадастру (пункт 286.1 статті 286 Податкового кодексу України).

Підставою для нарахування земельного податку, відповідно до пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України, є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 271.1 статті 271 Податкового кодексу України встановлено, що базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Норми пункту 286.6 статті 286 Податкового кодексу України визначають механізм нарахування податку на землю за земельну ділянку, в тому разі, якщо на ній розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб. У такому разі податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

Суд наголошує, що позивач, в адміністративному позові вказує на те, що контролюючим органом було порушено порядок нарахування та визначення розміру земельного податку по оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням.

Суд, звертає увагу, що відповідачем у відзиві на позовну заяву наведено розрахунок грошових зобов'язань, визначених податковими повідомленнями-рішеннями від 27.03.2018 №1-2654 та від 27.03.2018 №1-2654, проте офіційного розрахунку спірних податкових повідомлень-рішень окремо надано не було.

Так, стосовно податкового повідомлення-рішення від 27.03.2018 №1-2654 відповідачем наведено наступний розрахунок:

933, 59 х 290 х 2,5 х 1,5 х 1, 249 х 1,433 х 1,06х 1 = 1926193, 66, де

933, 59 - грошова оцінка за 1 кв.м;

290 кв.м. - площа земельної ділянки під нежитловим приміщенням;

2,5 - функціональний коефіцієнт комерційного використання;

1,5 - узагальнюючий локальний коефіцієнт;

1, 249 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Держземагентства від 14.01.2015 №6-28-022-215/2-15;

1, 433 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до порядку проведення індексації грошової оцінки земель, затвердженого витягом з листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11.01.2016 №6-28-0.22-201/2-16;

1, 06 - коефіцієнт індексації грошової оцінки (відповідно до порядку проведення індексації грошової оцінки земель, затвердженого витягом з листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 12.01.2017 №22-28-0.22-443/2-17;

1 - коефіцієнт індексації грошової оцінки (відповідно до порядку проведення індексації грошової оцінки земель, затвердженого витягом з листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11.01.2018 №6-28-0.22-244/2-18.

Ставка земельного податку - 3%, таким чином 1926193, 66 х 3% = 57 785, 81 грн.

Так, проаналізувавши наведений розрахунок суд звертає увагу, що відповідачем було розраховано суму земельного податку виходячи з розміру земельної ділянки - 290 кв.м., проте матеріалами справи підтверджується, що позивачеві належить частина нежитлового приміщення площею 181, 7 кв.м за адресою: АДРЕСА_2.

Крім того, з наведеного розрахунку вбачається, що контролюючим органом було проведено обчислення суми податкового зобов'язання без врахування принципу пропорційності, як це передбачено приписами пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України.

Суд звертає увагу на наявну в матеріалах справи копію листа Головного управління Держгеокадастру у місті Києві від 06.08.2018 №С-507/0-620/6-18 де зазначено, що узагальнюючий локальний коефіцієнт для земельної ділянки по вул. Героїв Дніпра дорівнює 1, 20, проте при проведенні розрахунку контролюючим органом застосовано 1,5.

Також, відповідачем одночасно застосовано різні коефіцієнти індексації грошової оцінки, що не обґрунтовано під час судового розгляду справи.

Наведене в сукупності свідчить про невідповідність наведеного відповідачем розрахунку податкового зобов'язання фактичним обставинам, що дає підстави вважати, що визначена податковим повідомленням-рішенням від 27.03.2018 №1-2654 сума грошового зобов'язання є необґрунтованою, а тому таке рішення підлягає скасуванню.

Що стосується податкового повідомлення-рішення від 27.03.2018 №1-2654 суд зазначає наступне.

Згідно з розрахунком відповідача, наведеним у відзиві на позовну заяву, сума грошового зобов'язання за податковим повідомленням-рішенням від 27.03.2018 №1-2654 визначена наступним чином.

1201, 31 х 94, 7 х 2,5 х 1,5 х 1,249 х 1, 433 = 763563, 16, де

1201, 31- грошова оцінка за 1 кв.м;

94, 7 - площа земельної ділянки під нежитловим приміщенням;

2,5 - функціональний коефіцієнт комерційного використання;

1,5 - узагальнюючий локальний коефіцієнт;

1, 249 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Держземагентства від 14.01.2015 №6-28-022-215/2-15;

1, 433 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до порядку проведення індексації грошової оцінки земель, затвердженого витягом з листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11.01.2016 №6-28-0.22-201/2-16;

Ставка земельного податку - 3%, таким чином 763563, 16 х 3% = 22 906, 89 грн.

Так, з наведеного розрахунку вбачається, що відповідачем було застосовано одразу два різні коефіцієнти індексації грошової оцінки, а саме: 1 249 та 1, 433.

Також, суд звертає увагу на наявну в матеріалах справи копію листа Головного управління Держгеокадастру у місті Києві від 06.08.2018 №С-507/0-620/6-18 де зазначено, що узагальнюючий локальний коефіцієнт для земельної ділянки по АДРЕСА_1 дорівнює 1, 09, проте при проведенні розрахунку контролюючим органом застосовано 1,5.

Крім того, в матеріалах справи наявна копія рішення Державної фіскальної служби України від 21.11.2016 №12339/с/99-99-11-03-01-25, яким було визнано передчасним та необґрунтованим нарахування ОСОБА_1 грошового зобов'язання із земельного податку за земельну ділянку по АДРЕСА_1 загальною площею 94, 70 кв.м. в сумі 22 906, 89 грн. При цьому, аналогічна сума в розмірі 22 906, 89 грн. визначена оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням за 2018 рік, однак відповідач пояснень з приводу зазначених обставин суду не надав.

Зазначене у сукупності вказує на помилковість розрахунку розміру земельного податку, визначеного податковим повідомленням-рішенням від 27.03.2018 №1-2654.

Так, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено правильність розрахунку земельного податку, зокрема, що складові розрахунку відповідають фактичним обставинам.

Крім того, контролюючим органом здійснено розрахунок земельного податку без врахування пропорційної частки нежитлових приміщень до загальної площі будинків, де знаходяться відповідні приміщення, а також із завищенням площі приміщення№2 першого поверху за адресою: АДРЕСА_2, із 181,7 кв.м. до 290 кв.м.

Отже, підсумовуючи вищезазначене, зважаючи на недоведеність та необґрунтованість застосування конкретних показників, а також помилковість розрахунків контролюючого органу щодо розмірів земельного податку за земельні ділянки по вул. Героїв Дніпра та по вул. Ярослава Івашкевича, суд приходить до висновку, що спірні податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби України у місті Києві від 27.03.2018 №1-2654 та від 27.03.2018 №1-2654.

Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка 33/16) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 806, 93 грн. (вісімсот шість гривень дев'яносто три копійки).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.

Повний текст рішення виготовлено 09.10.2018.