Справа № 826/5440/18
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2018-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 вересня 2018 року № 826/5440/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючої судді - Шевченко Н.М.,

за участі секретаря судового засідання - Поліщук О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом народного депутата України ОСОБА_1 до голови комітету Верховної Ради України з питань свободи слова та інформаційної політики народного депутата Сюмар Вікторії Петрівни про визнання протиправними дій, зобов'язання утриматись в подальшому від вчинення дій,

за участі учасників справи:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_4

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до голови комітету Верховної Ради України з питань свободи слова та інформаційної політики народного депутата Сюмар Вікторії Петрівни (далі по тексту - відповідач), в якому просив визнати дії голови комітету Верховної Ради України з питань свободи слова та інформаційної політики, народного депутата, Сюмар В.П. щодо втручання в діяльність органів прокуратури, досудового слідства Національної поліції України, які здійснюють досудове розслідування в кримінальному провадженні №0012975 від 08.11.2017 протиправними та зобов'язати утриматись в подальшому від вчинення таких дій у зазначеному кримінальному провадженні.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що комітет Верховної Ради України з питань свободи слова та інформаційної політики під головуванням Сюмар В.П. було перебрано на себе функції парламентських тимчасових слідчих комісій та органів досудового слідства прокуратури та Національної поліції України, таким чином, на думку позивача, голова комітету вийшла за межі своїх повноважень, визначених Законом України «Про комітети Верховної Ради України».

У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_4 підтримали заявлений позов і просили суд задовольнити його у повному обсязі.

Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судових засідань, явку своїх представників не забезпечила, причин неприбуття суду не повідомила, при цьому подано до суду відзив на адміністративний позов, в якому зазначено, що із наявних стенограм відповідних засідань не вбачається будь-якої спроби допиту або ж депутатського звернення з метою впливу на хід розслідування, крім того інформація, що отримувалась від представників органів влади підпадала під категорію «отримання роз'яснень», передбачену Законом України «Про комітети Верховної Ради України».

Заслухавши пояснення позивача та його представника, вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Як убачається із матеріалів справи, 08.11.2017 Солом'янським управлінням поліції розпочато розслідування у кримінальному провадженні №0012975 за частиною 1 статті 171 Кримінального кодексу України (перешкоджання законній професійній діяльності журналістів ОСОБА_5 і оператора ОСОБА_6 07.11.2017).

Також, 08.11.2017 за рішенням голови комітету Верховної Ради України з питань свободи слова та інформаційної політики до порядку денного Комітету на 15.11.2017 включено питання «Про інцидент з ознаками перешкоджання журналістській діяльності ОСОБА_5 і оператора ОСОБА_6 ввечері 7 листопада 2017 року біля VIP- терміналу аеропорту «Київ».

15.11.2017 на засідання Комітету були викликані працівники прокуратури і Національної поліції України, які причетні до проведення слідчих дій у вказаному вище кримінальному провадженні, а саме: заступник начальника управління Головного слідчого управління Національної поліції України - Ковтун Олександр Вікторович, заступник керівника Київської міської прокуратури № 9 міста Києва - Романюк Сергій Іванович, прокурор Київської міської прокуратури № 9 міста Києва - Шиманський Максим Юрійович.

Крім того, матеріалами справи встановлено, що під час засідання Комітету головою та окремими його членами, у тому числі, ОСОБА_10, ОСОБА_11, у зазначених вище працівників правоохоронних органів з'ясовувались питання щодо ведення та результати досудового слідства по вказаному вище кримінальному провадженню.

Більше того, голова Комітету надала присутнім на засіданні представникам правоохоронних органів вказівки щодо проведення слідчих дій, включаючи вказівки щодо з'ясування чи було скоєно правопорушення з боку охоронців у перешкоджанні діяльності і побитті журналістів, до якої охорони входили охоронці та вручення їм письмових повідомлень про підозру. При цьому, голова Комітету, спонукала пришвидшити досудове розслідування та доповісти про його результати.

06.12.2017 Комітетом повторно розглянуто питання «Про хід розслідування інциденту, який стався між знімальною групою програми «Схеми: корупція в деталях» (спільний проект Радіо Свобода та каналу «UА:Перший») та робітниками Управління державної охорони в ніч на 16 вересня 2017 року біля одного з ресторанних комплексів під Києвом», а також повторно викликані представники правоохоронних органів, а саме: заступник начальника Головного слідчого управління Національної поліції України - ОСОБА_13 та перший заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 9 - ОСОБА_14, які надали пояснення щодо виконання вказівок голови Комітету, наданих на засіданні Комітету 15.11.2017.

До того ж, у зазначених представників правоохоронних органів з'ясовувались питання щодо вручення письмових повідомлень про підозру та кваліфікації ступеня тяжкості злочину нібито вчиненому працівниками ТОВ «Детективна охоронна компанія «Шторм».

Більше того, 07.12.2017 в ЗМІ з'явилась інформація Національної поліції України про вручення підозри одній особі, яка перешкоджала діяльності журналістів та проведення незаконних обшуків, що є в причинному зв'язку з втручанням посадових осіб Комітету в кримінальне провадження.

Таким чином, позивач, вважаючи, що відповідачем перевищено свої повноваження щодо виклику на засідання Комітету представників правоохоронних органів для проведення контролю за досудовим слідством в конкретному кримінальному провадженні в частині перешкоджання діяльності журналістів та фактично проігноровано принцип всебічного, повного і об'єктивного дослідження обставин зазначеної справи щодо правомірності та законності дій журналістів, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно Конституції України, Розділу III глав 1-3 Закону та рішень Конституційного Суду України (які згідно статті 1512 Основного Закону України є обов'язковими): №16-рп/2010 від 10.06.2010; №5-рп/2003 від 05.03.2005; №12-рп/2009 від 27.05.2009, Верховна Рада України відповідно до своїх повноважень створює з числа народних депутатів України комітети та обирає голів, перших заступників, заступників голів та секретарів комітетів.

За своїм конституційним статусом комітет є органом, який забезпечує здійснення парламентом його повноважень, а отже діяльність комітету пов'язана з вирішенням питань, віднесених до повноважень Верховної Ради України (правова позиція Конституційного Суду України № 5-рп/2003 від 05 березня 2005 року).

Більше того, Конституція України не наділяє комітети самостійними контрольними повноваженнями. Комітети можуть лише сприяти Верховній Раді України у здійсненні повноважень щодо парламентського контролю, виконуючи певні дії допоміжного (інформаційного, експертного, аналітичного тощо) характеру. Вони беруть участь у його здійсненні лише на стадії підготовки та попереднього розгляду питань, віднесених до сфери парламентського контролю Верховної Ради України (висновок Конституційного Суду України від 14 березня 2001 року № 1-в/2001).

Крім того, відповідно до постанови Верховної Ради України «Про перелік, кількісний склад і предмет відання комітетів Верховної Ради України восьмого скликання» № 22-VIII від 04.12.2014 до предмету відання Комітету з питань свободи та інформаційної політики відноситься вичерпний перелік питань, а саме:

- державна політика у сфері інформації та інформаційної безпеки;

- забезпечення свободи слова;

- права громадян на інформацію;

- друковані, електронні засоби масової інформації та Інтернет;

- висвітлення діяльності Верховної Ради України;

- засади здійснення рекламної діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про комітети Верховної Ради України» комітети мають право на отримання, вивчення, дослідження інформації з питань, що належать до предметів їх відання.

Аналізуючи все вищевказане, можна дійти висновку про те, що комітет Верховної Ради України з питань свободи слова та інформаційної політики не наділений повноваженнями на здійснення будь-яких самостійних контрольних функцій, пов'язаних з розслідуванням кримінального чи будь-якого іншого делікту та не уповноважений вимагати звітування правоохоронних органів перед Комітетом.

Крім того, слід зазначити, що згідно з ст. 7 Закону України «Про прокуратуру» втручання органів державної влади, посадових осіб, засобів масової інформації, громадсько-політичних організацій та їх працівників у діяльність прокуратури щодо нагляду за додержанням закону або розслідування діянь, що містять ознаки злочинів забороняється.

Приписами частини 3 статті вказаного вище Закону передбачено, що під час здійснення повноважень, пов'язаних з реалізацією функцій прокуратури, прокурори є незалежними, самостійно приймають рішення про порядок здійснення таких повноважень, керуючись при цьому положеннями закону, а також зобов'язані виконувати лише такі вказівки прокурора вищого рівня, що були надані з дотриманням вимог цієї статті.

Більше того, згідно з ст. 62 Закону України «Про Національну поліцію України» поліцейський під час виконання покладених на нього обов'язків підпорядковується тільки своєму безпосередньому та прямому керівнику. Ніхто, крім безпосереднього і прямого керівника (за винятком випадків, прямо передбачених законом), не може надавати будь-які письмові чи усні вказівки, вимоги, доручення поліцейському або іншим способом втручатися в законну діяльність поліцейського, у тому числі діяльність, пов'язану з кримінальним провадженням або провадженням у справах про адміністративні правопорушення.

До того ж поліцейський надає пояснення з приводу справ та матеріалів, які перебувають у нього в провадженні, а також надає їх для ознайомлення лише у випадках та в порядку, визначених законом. Ніхто не має права покласти на поліцейського виконання обов'язків, не визначених законом.

При цьому, суд зазначає, що втручання в діяльність поліцейського, перешкоджання виконанню ним відповідних повноважень, невиконання законних вимог поліцейського, будь-які інші протиправні дії стосовно поліцейського мають наслідком відповідальність відповідно до закону.

Таким чином, враховуючи все вищенаведене, керуючись нормами чинного законодавства, суд робить висновок про те, що народні депутати, голови Комітетів та окремі члени Комітетів не уповноважені надавати вказівки працівникам прокуратури та Національної поліції України щодо проведення слідчих та процесуальних дій у здійсненні досудового розслідування в конкретному кримінальному провадженні.

Крім того, Конституційним Судом України (рішення №4-рп від 20.03.2002) визнана неправомірність звернень народного депутата України до слідчих і посадових осіб, що здійснюють функції дізнання та слідства, з вимогами і пропозиціями з питань, які стосуються проведення дізнання та досудового слідства у конкретних кримінальних справах. У разі ж надходження до них такого звернення, такі слідчі та посадові особи не зобов'язані розглядати їх у порядку розгляду депутатських запитів і звернень та не несуть відповідальності за невиконання викладених вимог та пропозицій.

Таким, чином, системний аналіз вказаних вище норм та правових позицій Конституційного Суду України дає підстави стверджувати, що комітети Верховної Ради України не є самостійними суб'єктами парламентського контролю, тим більше, контролю за діяльністю правоохоронних органів і ведення ними досудового слідства у конкретній кримінальній справі.

Отже, суд наголошує на тому, що включивши до порядку денного питання перевірки обставин, пов'язаних з правовою оцінкою ведення слідчих дій, що виходить за межі повноважень Комітету, члени Комітету та його голова діяли всупереч Конституції та законів України, положення яких виключають будь-яке втручання в діяльність правоохоронних органів під час здійснення конкретного кримінального провадження, а здійснення контрольних функцій з боку Комітету в подібного роду правовідносинах не допускається і є незаконним, а, отже, як наслідок, суд вважає за доцільне позовні вимоги в частині визнання дій голови комітету Верховної Ради України з питань свободи слова та інформаційної політики, народного депутата, Сюмар В.П. щодо втручання в діяльність органів прокуратури, досудового слідства Національної поліції України, які здійснюють досудове розслідування в кримінальному провадженні №0012975 від 08.11.2017 протиправними задовольнити.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання відповідача у відзиві на позовну заяву стосовно відсутності у стенограмах відповідних засідань Комітету будь-якої спроби допиту або ж депутатського звернення з метою вплинути на хід розслідування, а також щодо законності запрошення Комітетом представників прокуратури та Національної поліції та отримання від них роз'яснень по конкретному кримінальному провадженню, оскільки останні є необґрунтованими, а роздруківки стенограм свідчать про протилежне.

Стосовно інших посилань, то суд критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Стосовно позовної вимоги щодо зобов'язання голови комітету Верховної Ради України з питань свободи слова та інформаційної політики, народного депутата, Сюмар В.П. утриматись в подальшому від вчинення дій у зазначеному кримінальному провадженні, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Необхідно наголосити, що захист прав, свобод та інтересів слід відрізняти від їх охорони. Охорона прав та інтересів має на меті запобігти їх порушенню. Охорона здійснюється шляхом встановлення відповідних норм права, правових стимулів, заборон тощо. Натомість, захист прав здійснюється виключно у разі їх порушення.

Під час розгляду справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, а позивачу при зверненні до суду із позовом до суб'єкта владних повноважень в порядку адміністративного судочинства слід довести попереднє виникнення між сторонами у справі публічно-правових відносин та порушення своїх прав.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, що відносяться до сфери публічно-правових відносин та порушують права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Слід зазначити, що право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантується кожному статтею 55 Конституції України.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до частини 1 статті 6 цього ж Закону усім суб'єктам правовідносин гарантується захист їх прав і законних інтересів незалежним і неупередженим судом.

Зазначений принцип полягає у захисті порушеного права від порушення, що вже відбулося, тобто в наявності матеріально - правового інтересу позивача відносно дій (бездіяльності) суб'єкта владних повноважень.

Таким чином, суд вважає, що передчасне задоволення таких вимог суперечить основним засадам адміністративного судочинства, оскільки судове рішення не може ставитись в залежність від настання або ненастання обставин, що можуть виникнути в майбутньому, з огляду на що, позовні вимоги про зобов'язання голови комітету Верховної Ради України з питань свободи слова та інформаційної політики, народного депутата, Сюмар В.П. утриматись в подальшому від вчинення дій у зазначеному кримінальному провадженні, є передчасними та не підлягають судовому захисту на майбутнє.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Керуючись статтями 77, 90, 241 - 246, 250, 255, 293 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов народного депутата України ОСОБА_1 до голови комітету Верховної Ради України з питань свободи слова та інформаційної політики народного депутата Сюмар Вікторії Петрівни про визнання протиправними дій, зобов'язання утриматись в подальшому від вчинення дій задовольнити частково.

Визнати дії голови комітету Верховної Ради України з питань свободи слова та інформаційної політики народного депутата Сюмар В.П. щодо втручання в діяльність органів прокуратури, досудового слідства Національної поліції України, які здійснюють досудове розслідування в кримінальному провадженні №0012975 від 08.11.2017 протиправними.

У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко

Повний текст рішення складено 08.10.2018.