Справа № 804/3744/18
Суддя: Барановський Роман Анатолійович
Дата ухвалення: 2018-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2018 року Справа № 804/3744/18

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Барановського Р. А.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу №804/3745/18 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Дніпропетровського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Адміністрації державної прикордонної служби України про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, встановити наявність компетенції,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Міністерства оборони України, Дніпропетровського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України (далі Дніпропетровський ОВК, відповідач 2), у якому позивач просить суд:

визнати протиправною відмову Дніпропетровського обласного військового комісаріату, викладену у листі Дніпропетровського обласного військового комісаріату від 21.03.2018р. №7/10779/7, щодо не прийняття висновку стосовно можливості виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 ,

та зобов`язати Дніпропетровський обласний військовий комісаріат розглянути заяву ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги та надати висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги та додані до нього документи до Департаменту фінансів Міністерства оборони України;

визнати наявність компетенції (повноважень) у Міністерства оборони України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги внаслідок настання ІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності,

та зобов`язати Міністерство оборони України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги внаслідок настання ІІ групи інвалідності у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності - 27 серпня 2014 року.

Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 804/3744/18.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.05.2018р. відкрито провадження по справі №804/3744/18 за вищезазначеним позовом та ухвалено здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження згідно ч. 2 ст. 257 та ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України у письмовому провадженні.

Крім того, ухвалою суду від 25.05.2018р. залучено до участі у справі №804/3744/18 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Адміністрацію державної прикордонної служби України.

У період з 16.07.2018р. по 28.08.2018р. суддя Барановський Р.А. перебував у відпустці.

Згідно ст.126 Кодексу адміністративного судочинства України сторони були належним чином повідомлені про розгляд справи №804/3744/18 у спрощеному провадженні.

Позовні вимоги ОСОБА_1 відображені у позовній заяві та обґрунтовані протиправністю дій відповідачів. Так, позивач зазначає, що під час проходження військової служби з 29.10.1984р. по 16.12.1986р. він виконував інтернаціональний обов`язок у Демократичній республіці Афганістан у складі В/ч пп-2072 та отримав вогнепальні осколкові поранення (контузія головного мозку), за наслідком отримання яких позивачу з 27.08.2014р. встановлено другу групу інвалідності. З огляду на викладене, позивач вважає, що з 27.08.2014р. він набув право на отримання грошової допомоги відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. та постанови Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013р. у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності. З метою вирішення питання про виплату відповідної допомоги ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського ОВК з відповідною заявою і копіями необхідних документів, однак відповідач 2 у листі за вих. №7/10779/7 від 21.03.2018р. зазначив, що позивачем не надано документи про причини і обставини поранення (контузії, травми, каліцтва) на спростування факту того, що таке поранення (контузія, травма, каліцтво) не пов`язане з виконанням особою обов`язків військової служби. Позивач вважає, що такі дії відповідача 2 повністю протирічать чинному законодавству, оскільки подані ним документи свідчать про наявність причинно-наслідкового зв`язку між отриманими ним пораненнями під час проходження військової служби та їх наслідками. Крім того, позивач зазначає, що він звернувся із заявою про виплату одноразової грошової допомоги та відповідними документами до відповідача 1, однак останнім у листі №3/6/677 від 13.03.2018р. зазначено, що з урахуванням п. 17 Порядку, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013р. особам, які звільнялись з прикордонних військ виплата грошової допомоги не здійснюється Міністерством оборони України. ОСОБА_1 із позицією Міністерства оборони України не погоджується та вважає, що відповідач 1 наділений обов`язком щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які отримали інвалідність внаслідок поранення (контузії, трави або каліцтва) під час виконання обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велися бойові дії у розмірі встановленому ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Позиція Міністерства оборони України відображена у відзивах на позовну заяву та полягає у безпідставності заявлених вимог. Так, відповідач 1 у відзиві (вх. №31950/18 від 04.07.2018р.) звертає увагу суду на те, що ОСОБА_1 у позовній заяві зазначається, що документи Дніпропетровським облвійськкоматом до Комісії Міністерства оборони України не направлялись, що в свою чергу, як зауважує відповідач 1, свідчить про те, що Комісією Міністерства оборони України не приймалось протокольне рішення щодо призначення чи відмови у призначенні ОСОБА_1 відповідної грошової допомоги. Також відповідач 1 зазначає, що одноразова грошова допомога виплачується один раз після первинного встановлення інвалідності, а тому, з огляду на те, що ОСОБА_1 вперше встановлено інвалідність у 2012 році з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України «499 від 28.05.2008р., на думку відповідача 1, у Комісії Міністерства оборони України відсутні підстави для призначення одноразової грошової допомоги на дату встановлення ОСОБА_1 2-ої групи інвалідності.

При цьому, слід зауважити, що поданий уповноваженим за довіреністю представником Міністерства оборони України Леоновим В.М. відзив (вх. №34428/18 від 18.07.2018р.) всупереч вимогам ч. 3 та ч. 4 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України не направлявся (надавався) іншим учасникам справи, з огляду на відсутність доказів на підтвердження надіслання (надання) відповідачем 1 примірника даного відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи, а також з урахуванням того, що додатком 2 до даного відзиву значено «Копія відзиву для всіх учасників справи у 3- єкз. На 2 арк.».

Згідно із приписами ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними (ч. 1 і ч. 9 ст. 79 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи вищевикладене, з огляду на приписи ч. 9 ст. 79 Кодексу адміністративного судочинства України, суд не може взяти до уваги, викладені у поданому уповноваженим за довіреністю представником Міністерства оборони України Леоновим В.М. відзиві доводи.

Ухвалою від 25.05.2018р. судом встановлено відповідачам строк для подання відзиву на позов протягом 15-ти днів з моменту отримання відповідачами ухвали суду від 25.05.2018р., попередивши відповідачів (суб`єктів владних повноважень) про наслідки неподання ними відзиву до суду, які встановлені ч. 4 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалу про відкриття провадження в адміністративній справі №804/3744/18 від 25.05.2018р. відповідач 2 (Дніпропетровський обласний військовий комісаріат Міністерства оборони України) отримав 13.06.2018р., що підтверджується наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Станом на 29.08.2018р. відзив Дніпропетровського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України на позов у встановлений судом строк (тобто - до 02.07.2018р.) відповідачем 2 до суду не надано. Слід зауважити, що заперечення або пояснення відповідача на позов Дніпропетровського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України у матеріалах адміністративної справи №804/3744/18 також відсутні.

Згідно із ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів

Відповідно до ч. 4 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Позиція Адміністрації державної прикордонної служби України відображена у поясненнях та полягає у правомірності рішення третьої особи. Так, третя особа зазначає, що ОСОБА_1 військову службу в Адміністрації державної прикордонної служби України чи органах Держприкордонслужби України ніколи не проходив, жодних розрахунків під час його звільнення з військової служби органи Держприкордонслужби не здійснювалось. Третя особа зауважує, що жодним нормативно-правовим актом України не визначено, що Державна прикордонна служба України є правонаступником Середньоазіатського прикордонного округу КДБ СРСР, а також відсутні приписи, які зобов`язують або надають повноваження Адміністрації державної прикордонної служби України виплачувати одноразову грошову допомогу військовослужбовцям колишніх прикордонних військ КДБ СРСР. Натомість, враховуючи надані позивачем документи, третя особа вважає, що ОСОБА_1 дійсно проходив військову службу у військовій частині № НОМЕР_1 , що входила до складу прикордонних військ КДБ СРСР, які були складовою частиною Збройних Сил СРСР. При цьому, згідно із позицією Верховного Суду України у постановах від 18.11.2014р. (справа №21-446а14) та від 21.04.2015р. (справа №21-135а15) законодавцем передбачено прирівняння соціального захисту військовослужбовців Радянської армії до військовослужбовців Збройних Сил України та встановлено обов`язок саме Міністерства оборони України стосовно рішення про виплату одноразової грошової допомоги військовослужбовцям у зв`язку з встановленням інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби під час здійснення інтернаціонального обов`язку.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено наступне.

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) у період з 29.10.1984р. по 16.12.1986р. проходив військову службу у Демократичній Республіці Афганістан (далі ДРА, Афганістан) та приймав участь у бойових діях у складі військової частини польової пошти НОМЕР_1 (в/ч пп-2072), що підтверджується відомостями зазначеними у військовому квитку ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 та згідно посвідчення ветерана війни учасника бойових дій серії НОМЕР_4 , копії яких наявні у матеріалах справи.

11.06.2012р. судмедекспертом ОКЗ «Бюро судово-медичної експертизи» ГУ ОЗ Дніпропетровської ОДА Бандурою С.П. на підставі направлення військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковника ОСОБА_2 за №Ф/172 від 24.04.2012р. проведено судове-медичне дослідження (обстеження) ОСОБА_1 та складено Акт судово-медичного дослідження (обстеження) №16Д, у якому судмедексперт дійшов до висновку, що виявлене у позивача поранення у вигляді слабко-помітного рубця у лобній області ліворуч є наслідком загоєння вогнепального поранення, яке спричинено від дії осколкового поранення вогнепальної зброї, а з урахуванням того, що осколкове поранення голови зазвичай супроводжується контузією головного мозку, тому термін поранень може відповідати періоду з 03.06.1986р. по 12.12.1986р., коли ОСОБА_1 приймав участь у бойових діях на території ДРА у складі в/ч пп-2072.

Рішенням Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв Міністерства оборони України, оформленого протоколом №1613 від 14.08.2012р. встановлено, що отримані ОСОБА_1 «Поранення (контузія) та захворювання, -Так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії», що підтверджується наявною у матеріалах справи копією Витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця за №1613 від 14.08.2018р.

Згідно Виписки з акта огляду МСЕК до довідки серії 10 ААБ №010471 від 06.09.2012р. КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації позивачу первинно (дата огляду 06.09.2012р.) встановлено третю групу інвалідності з 06.09.2012р. до 01.09.2014р. внаслідок поранення (контузії) із захворюваннями, пов`язаними з участю у бойових діях та перебуванні на території інших держав. Наступний переогляд призначено на 10.08.2014р.

На підставі даної виписки з акту огляду МСЕК ОСОБА_1 отримано посвідчення серії НОМЕР_5 від 07.09.2012р., видане Новомосковським районним управлінням соціального захисту населення. Посвідчення чинне до 01.09.2014р., згідно з яким позивач є інвалідом 3-ої групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни.

Згідно Виписки з акта огляду МСЕК до довідки серії 10 ААГ №010445 від 27.08.2014р. КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації позивачу при повторному огляді (дата огляду 27.08.2014р.) встановлено другу групу інвалідності з 01.09.2014р. до 01.09.2015р. внаслідок поранення (контузії) із захворюваннями, пов`язаними з участю у бойових діях та перебуванні на території інших держав. Наступний переогляд призначено на 10.08.2015р.

На підставі даної виписки з акту огляду МСЕК ОСОБА_1 отримано посвідчення серії НОМЕР_6 від 29.08.2014р., видане Новомосковським районним управлінням соціального захисту населення. Посвідчення чинне до 01.09.2015р., згідно з яким позивач є інвалідом 2-ої групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни.

Як вбачається з матеріалів справи з метою отримання встановленої статтями 16 та 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ від 20.12.1991р. одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 звертався із відповідними заявами до Дніпропетровського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України, Міністерства оборони України або Департаменту фінансів Міністерства оборони України, Адміністрації державної прикордонної служби України.

При цьому, слід зауважити, що копій відповідних звернень ОСОБА_1 до вищезазначених органів позивачем до суду не надано, однак зі змісту отриманих від відповідачів та третьої особи листів судом встановлено наступне.

Так, у листі за вих. №7/0779/17 від 21.03.2018р. Дніпропетровський ОВК зазначив, що після опрацювання заяви позивача та доданих до заяви документів щодо направлення до Департаменту фінансів Міністерства оборони України відповідач повідомив ОСОБА_1 , що вважає надані останнім документи не відповідають вимогам нормативно-правових актів, що регулюють питання стосовно оформлення та виплати одноразової грошової допомоги по лінії Міністерства оборони України, оскільки позивачем не надано документи про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), зокрема, що поранення (контузія, травма, каліцтво) не пов`язане з учиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення, не є наслідком учинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, - у разі якщо поранення (контузія, травма або каліцтво) не пов`язане з виконанням обов`язків військової служби.

Також у даному листі відповідач 2 повідомив про те, що особам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, яким встановлено інвалідність до 01.01.2014р. одноразова грошова допомога призначається у разі настання інвалідності під час проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби, як це передбачено підпунктом 4 пункту 2 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №499 від 28.05.2008р.

У підсумку листа за вих. №7/0779/17 від 21.03.2018р., що адресовано до ОСОБА_1 та до військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідач 2 зазначив, що після надання ОСОБА_1 усіх необхідних документів Дніпропетровським ОВК буде вжито всіх належних заходів у межах наданих повноважень, а також звернувся до військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_3 із проханням посприяти заявнику ( ОСОБА_1 ) в оформленні документів для виплати одноразової грошової допомоги.

Тобто, Дніпропетровський ОВК у листі за вих. №7/0779/17 від 21.03.2018р. фактично повідомив позивача про відмову у направленні поданих останнім документів до Міністерства оборони України для призначення і виплати йому одноразової грошової допомоги з огляду на вищевикладене.

У листі за вих. №248/3/6/677 від 13.03.2018р. Департамент фінансів Міністерства оборони України зазначив, що надіслані документи підтверджують проходження позивачем військової служби та звільнення з прикордонних військ Комітету державної безпеки СРСР.

При цьому, у даному листі Департамент фінансів Міністерства оборони України, посилаючись на положення п. 17 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013р., зазначив, що Міністерством оборони України не здійснювався розрахунок під час звільнення з прикордонних військ КДБ СРСР, у зв`язку з чим підстав для виплати одноразової грошової допомоги немає.

Однак, у листі за вих. №11/Н-2649 від 23.03.2018р. Адміністрацією державної прикордонної служби України спростовуються твердження висловлені Департаментом фінансів Міністерства оборони України стосовно того, що питання щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги не мають розглядатись Міністерством оборони України, та одночасно зауважується, що відповідне питання не належить до компетенції третьої особи.

Не погодившись із відповідними позиціями відповідачів, які викладені у листах Дніпропетровського ОВК та Міністерства оборони України за вих. №7/0779/17 від 21.03.2018р. і за вих. №248/3/6/677 від 13.03.2018р., а також з метою захисту порушеного права на отримання одноразової грошової допомоги, ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

У відповідності до частини 5 статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-ХІІІ від 25.03.1992р. (далі - Закон №2232-ХІІІ).

Відповідно до статті 41 Закону №2232-ХІІІ, виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-ХІІ від 20.12.1991р. (далі - Закон №2011-XII).

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців визначені Законом №2011-ХІІ.

Розділом ІІ Закону №2011-ХІІ, зокрема, встановлені права військовослужбовців щодо грошового забезпечення.

Приписами статті 1 Закону №2011-XII встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно статей 1, 2 Закону №2011-XII - військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Дія Закону №2011-ХІІ поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти (п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону №2011-XII).

Положеннями ч. 1 ст. 16 Закону №2011-ХІІ встановлено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога) є гарантованою державою виплатою, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Згідно із п. 4 ч. 2 ст. 16 Закону №2011-ХІІ, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема: встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Відповідно до ч. 6 ст. 16-3 Закону №2011-ХІІ, одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.

Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права (ч. 8 ст. 16-3 Закону №2011-ХІІ).

Правові норми статті 16-3 Закону №2011-XII містять окремі особливості щодо призначення і виплата одноразової грошової допомоги, в тому числі щодо джерел виплати такої допомоги, державних органів, на які покладено обов`язок її нарахування та виплати, тощо.

За змістом частини четвертої статті 16-3 Закону N 2011-XII, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

З аналізу зазначеної норми вбачається, що право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі в результаті встановлення вищої групу інвалідності протягом двох років після первинного встановлення інвалідності законодавцем віднесена виключно до окремих категорій таких осіб, а саме для "військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів".

При цьому, з аналізу наведених норм Закону №2011-ХІІ вбачається, що застосування статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» пов`язується не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому інвалідності внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби.

Аналогічний правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 18.11.2014р. у справі № 21-446а14 та від 21.04.2015р. у справі № 21-135а15.

Також, аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06.02.2018р. у справі №372/1258/16-а (провадження №К/9901/6800/18).

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України (ч. 9 ст. 16-3 Закону №2011-ХІІ).

Слід зауважити, що застосування статті 16 Закону №2011-ХІІ, пов`язується не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому інвалідності внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби.

Оскільки позивач вперше у 2017 році звернувся за призначенням одноразової грошової допомоги, то до спірних відносин належить застосувати норми закону, чинні на дату виникнення у позивача права на отримання означеної допомоги з огляду на встановлення 2-ої групи інвалідності.

Так, механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст) визначає на момент виникнення спірних правовідносин був визначений Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013р. (далі Порядок №975).

Пунктом 2 ч. 2 вказаної Постанови установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Згідно п. 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є, зокрема: у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Відповідно до п. 6 Порядку № 975, одноразова грошова допомога призначається і виплачується:

1) військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі:

250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності I групи;

200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи;

150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи.

Військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.

До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою) (п. 11 Порядку № 975).

Доказів невиконання позивачем при зверненні до Дніпропетровського ОВК із відповідного заявою та доданими до неї документами вимог п. 11 Порядку №975 до суду не надано.

Призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів) (п. 12 Порядку № 975).

Керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.

Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови (п. 13 Порядку № 975).

Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або, у разі відмови, для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Одноразова грошова допомога виплачується особі шляхом її перерахування уповноваженим органом на рахунок в установі банку, зазначений одержувачем виплати, або через касу уповноваженого органу (п.14 Порядку № 975).

Аналіз викладених правових норм свідчить про те, що уповноважений орган зобов`язаний протягом 15-ти днів з дня реєстрації всіх документів прийняти висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцю та передати його до розпорядника коштів для прийняття відповідного рішення. При цьому, уповноважений орган, зокрема військовий комісаріат не має права приймати рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги військовослужбовцю.

Таким чином, системний аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що передумовою отримання одноразової грошової допомоги, яка виплачується Міністерством оборони України, є звернення до уповноваженого органу, в даному випадку - військкомату, із відповідною заявою та іншими необхідними документами, які в установлений строк розглядаються цим органом, після чого складається висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, який направляється розпоряднику бюджетних коштів для прийняття відповідного рішення (про призначення чи про відмову в призначенні такої допомоги).

При цьому, на відповідача 2 покладено обов`язок направити до Міністерства оборони України висновок та документи для прийняття рішення про призначення або про відмову у призначені одноразової грошової допомоги, а до компетенції Міністерства оборони України віднесено прийняття відповідного рішення.

Наведену правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 22.08.2018р. по справі №802/1966/17-а.

Натомість, зміст листа Дніпропетровського ОВК за вих. №7/10779/7 від 21.03.2018р. свідчить про те, що однією з підстав для фактичної відмови відповідача 2 у направленні висновку щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги до Міністерства оборони України зазначено те, що позивачем не надано документи про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), зокрема, що поранення (контузія, травма, каліцтво) не пов`язане з учиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення, не є наслідком учинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, - у разі якщо поранення (контузія, травма або каліцтво) не пов`язане з виконанням обов`язків військової служби.

Приписи п. 4.8. Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, затвердженого наказом Міністерства оборони України №530 від 14.08.2014р.(далі - Положення №530), визначають, якщо документів, необхідних для прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги, немає, уповноважений орган письмово повідомляє заявника та в разі необхідності надає допомогу в їх оформленні.

Таким чином, вищевказаним Положенням №530 передбачено обов`язок уповноваженого органу щодо письмового повідомлення заявника у разі відсутності документу, необхідного для прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги та надання допомоги в його оформленні.

Разом з тим, матеріали справи не містять жодних обґрунтованих повідомлень уповноваженого органу (Дніпропетровський ОВК) про факт недостатності документів, доданих до заяви ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги.

Так, матеріали справи свідчать про те, що позивачем через Дніпропетровський ОВК подана заява до Міністерства оборони України для виплати йому одноразової грошової допомоги згідно ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», як інваліду 2-ої групи із необхідними документами, до якої, як зазначає позивач та не спростовує відповідач 2, був доданий, зокрема, й Витяг з протоколу Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв Міністерства оборони України, оформленого протоколом №1613 від 14.08.2012р. встановлено, що отримані ОСОБА_1 «Поранення (контузія) та захворювання, -Так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії», на підставі якого складено відповідні акти огляду МСЕК до довідок КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації, де позивачу первинно та повторно встановлено третю і надалі другу групу інвалідності внаслідок поранення (контузії) із захворюваннями, пов`язаними з участю у бойових діях та перебуванні на території інших держав.

Згідно приписів п. 4.7. Положення №530 документи на одержання одноразової грошової допомоги в разі встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності особам, звільненим з військової служби (зборів, резерву), оформляє та подає в Департамент фінансів Міністерства оборони України обласний військовий комісар за місцем проживання цих осіб.

При цьому, викладені Дніпропетровським ОВК у листі за вих. №7/10779/7 від 21.03.2018р. доводи щодо ненадання позивачем згідно Положення №530 документів щодо обставин встановленні інвалідності є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Слід зазначити, що форма документу про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), законодавчо не визначена, а тому такими документами можуть бути будь-які відомості, які свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва).

Так, у разі настання інвалідності подаються такі документи: висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцю, який визнаний інвалідом (додаток 13); заява про виплату одноразової грошової допомоги (додаток 12); копія довідки МСЕК про встановлення групи та причинного зв`язку інвалідності; копії свідоцтва про хворобу, постанови чи довідки відповідної ВЛК щодо встановлення причинного зв`язку захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва); витяг з наказу командира військової частини про виключення зі списків особового складу частини (для військовослужбовців строкової військової служби - копія військового квитка); копії сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я, по батькові та місце реєстрації; копія документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копія сторінки паспорта з такою відміткою); копія акта про нещасний випадок, складеного за матеріалами розслідування військової частини, або довідки командира військової частини про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), зокрема про те, що поранення (контузія, травма, каліцтво) не пов`язане з учиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення, не є наслідком учинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, - у разі якщо поранення (контузія, травма або каліцтво) не пов`язане з виконанням обов`язків військової служби.

Засіданням Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України встановлено причинний зв`язок захворювань, поранень, контузії, травм, каліцтв позивача, пов`язаних з виконуванням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися військові дії.

Відповідно до п. 21.3 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, яке затверджене наказом Міністра оборони України №402 від 14.08.2008р. (далі - Положення № 402), причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців визначають штатні ВЛК; у колишніх військовослужбовців інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та військових формувань колишнього СРСР, правонаступниками яких вони стали, - штатні ВЛК (військово-лікарська комісія) цих військових формувань та оформлюють протоколом за формою, наведеною в додатку 19.

Пунктом 21.5 Положення №402 передбачено, що постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв приймаються в таких формулюваннях, зокрема:

- "Поранення (контузія, травма, каліцтво), ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби" - якщо поранення (травма, контузія, каліцтво) одержане (крім випадків протиправного діяння), у разі фактичного виконання службових обов`язків під час проходження військової служби в частинах, які не входили до складу діючої армії (п. "б").

- "Поранення (травма, контузія, каліцтво), одержане в результаті нещасного випадку, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби" - якщо воно одержане за обставин, не пов`язаних з виконанням обов`язків, або одержане внаслідок правопорушення (п. "в").

Причинний зв`язок поранення та інвалідності позивача, як вже було зазначено раніше, підтверджується також витягом з протоколу Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України №1613 від 14.08.2012р.

При цьому, у вказаному протоколі не зафіксовано, що поранення пов`язане із вчиненням правопорушення чи є наслідком вчинення дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

Відповідно до пункту 21.7 Положення № 402, постанова ВЛК про причинний зв`язок поранення (травми, контузії, каліцтва) приймається відповідно до висновку, зазначеного в довідці про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), або засвідченої копії Акта про нещасний випадок (додаток 1 до Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 06 лютого 2001 року № 36, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23 лютого 2001 року за № 169/5360 (зі змінами)), у яких зазначаються обставини отримання поранення (контузії, травми, каліцтва).

При медичному огляді військовослужбовців, колишніх військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на збори, які одержали поранення (травму, контузію, каліцтво) до введення в дію Положення про військово-лікарську експертизу та медичний огляд у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 4 січня 1994 року № 2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 липня 1994 року за № 177/386, і не мають довідки, виданої військовою частиною, ВЛК можуть бути прийняті до уваги достовірні документи про причини і обставини одержання військовослужбовцем поранення (контузії, травми, каліцтва) (записи про первинне звернення по медичну допомогу із зазначенням обставин одержання поранення (травми), витяг із історії хвороби, матеріали службового розслідування, дізнання, досудового слідства за фактом поранення (травми) та інші медичні або військово-облікові документи) (п.21.8 Положення № 402).

За такого правового врегулювання, при наданні висновку про причинний зв`язок поранення позивача, Центральною військово-лікарською комісією встановлювались обставини отримання поранення та зроблено висновок, що захворювання пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

За наявності тілесних ушкоджень (відсутність кінцівки, дефекти кісток черепа, рубці після поранень, наявність чужорідних тіл) у колишніх військовослужбовців-учасників бойових дій у роки Великої Вітчизняної війни, в інші періоди ведення бойових дій, у тому числі при проходженні військової служби в країнах, де велися бойові дії, а також у колишніх військовополонених у разі відсутності даних про їх медичний огляд ВЛК з цього приводу в період військової служби ці особи, незалежно від причини звільнення із Збройних Сил і ступеня придатності до військової служби у даний час, для встановлення характеру і давності тілесних ушкоджень за направленням військового комісара підлягають огляду судово - медичним експертом (за необхідності після обстеження у лікувально - профілактичному закладі) (п. 21.21 Положення №402).

Результати медичного обстеження судово-медичним експертом заносяться в акт судово-медичного дослідження (висновок експерта) за наслідками поранення та разом з довідкою про проходження військової служби і перебування у частинах діючої армії, з посиланням на Перелік країн (63-94-п), посвідченням учасника бойових дій, військово-обліковими і медичними документами направляються до штатних ВЛК для встановлення причинного зв`язку поранення (каліцтва).

Саме в такому порядку встановлювався причинний зв`язок отримання поранення позивачу, тому посилання Міністерства оборони України на відсутність серед документів поданих для призначення та виплати одноразової грошової допомоги, довідки або документу про причини та обставини поранення є безпідставними, необґрунтованими та протиправними.

Отже, з вищенаведеного слідує, що ОСОБА_1 було подано до відповідача 2 документи, які свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, однак Дніпропетровський ОВК в порушення вимог Порядку №957 висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги до Міністерства оборони України не надсилався та на стадії звернення позивача із відповідною заявою фактично відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги.

Порядок №975 встановлює таку послідовність призначення та виплати одноразової грошової допомоги: особи, які мають право на одноразову допомогу звертаються з документами в обласний військовий комісаріат; обласний військовий комісаріат подає розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, та надсилається за належністю в Департамент фінансів Міністерства оборони України для розгляду їх Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової допомоги; перевірені фахівцями документи розглядаються Комісією та подаються Міністру оборони України для прийняття рішення про призначення одноразової допомоги; після прийняття рішення Міністром оборони України кошти надсилаються в обласний військовий комісаріат (військову частину), до якого були подані документи, для виплати одноразової допомоги отримувачам. Виплата одноразової допомоги провадиться в порядку черговості відповідно до дати подання документів після отримання Міністерством оборони коштів, передбачених на ці цілі.

Порядком №975 встановлено вичерпний перелік дій, що має вчинити відповідач після надходження документів позивача для призначення та виплати одноразової грошової допомоги - це подання висновку розпорядникові бюджетних коштів щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, подані позивачем, для прийняття розпорядником бюджетних коштів рішення про призначення чи відмову у призначенні одноразової грошової допомоги.

При цьому, суд не надає правову оцінку доводам позивача щодо відсутності у нього обов`язку надавати відповідну довідку, передбачену п.11 Порядку №975, оскільки вирішення цього питання належить до повноважень Міністерства оборони України під час розгляду направлених у подальшому Дніпропетровським ОВК документів позивача та, як наслідок, при прийнятті рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги чи про відмову у її призначенні з урахуванням норм Положення № 530.

Крім того, посилання відповідача 2 у листі за вих. №7/10779/7 від 21.03.2018р., що Дніпропетровський ОВК в рамках спірних правовідносин діє відповідно до пунктів 4.8.- 4.11 Положення №530, оскільки ст.16-3 Закону №2011-ХІІ передбачено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України, тобто відповідач 2 мав діяти виключно в межах повноважень, наданих йому Порядком №975.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що Дніпропетровським ОВК допущено протиправну бездіяльність у вигляді не прийняття висновку щодо виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , та направлення поданої позивачем заяви та доданих до неї документів для розгляду розпорядником бюджетних коштів Департаменту фінансів Міністерства оборони України.

Згідно статті 19 Конституції України правовий порядок ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Суб`єкти публічного права мають право здійснювати свої повноваження в межах встановлених границь та повноважень. Тобто діє принцип "можна тільки те, що дозволено". Для публічного права характерний специфічний юридичний порядок "влади -підпорядкування", згідно якого управління повинно здійснювати точну реалізацію вказівок влади, а всі інші особи підпорядкуватися їм.

Отже, повноваження відповідачів визначені законом та носять імперативний характер.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч.1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно із ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України - розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Натомість, відповідачем 2, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність оскаржуваного рішення та його відповідність нормам діючого законодавства України.

Окрім того, приймаючи рішення у даній справі, суд враховує ч. 4 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Враховуючи вищевикладені обставини, судом встановлено, що після отримання від ОСОБА_1 заява та відповідних документів для отримання одноразової грошової допомоги Дніпропетровським ОВК було проігноровано свій обов`язок, визначений п. 13 Порядку №975 щодо направлення заяви позивача та доданих до неї документів на адресу Міністерства оборони України, а тому, як наслідок, допущено неправомірні дії відносно ОСОБА_1 , оскільки відповідач 2 у межах повноважень, визначених законодавством даному суб`єкту владних повноважень повинен був лише здійснити дії щодо підготовки поданих позивачем документів, необхідні для виплати одноразової грошової допомоги, з подальшою передачею їх до Міністерства оборони України для вирішення питання про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, у зв`язку з чим у суду наявні підстави для задоволення даного адміністративного позову в цій частині визнання протиправною бездіяльності Дніпропетровського ОВК у вигляді не прийняття висновку щодо виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , та направлення поданої ОСОБА_1 заяви та доданих до неї документів для розгляду розпорядником бюджетних коштів Департаменту фінансів Міністерства оборони України.

Щодо заявленої ОСОБА_1 позовної вимоги про зобов`язання Дніпропетровського ОВК розглянути заяву позивача про виплату одноразової грошової допомоги та надати висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги та додані до нього документи до Департаменту фінансів Міністерства оборони України, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 13 Порядку №975, керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.

Тобто, законодавством чітко передбачено обов`язок уповноважених органів, зокрема військових комісаріатів, за наслідками розгляду заяви про виплату одноразової грошової допомоги приймати відповідний висновок з подальшим направленням розпоряднику коштів.

Враховуючи висновок суду щодо протиправності дій відповідача 2 стосовно відмови у поданні до розпорядника бюджетних коштів висновку щодо виплати одноразової грошової допомоги позивачу, а також визначений законодавством обов`язок військових комісаріатів подавати відповідні висновки до розпорядника коштів, зобов`язувати Дніпропетровський ОВК направити до Міністерства оборони України документи на одержання ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги окремо судовим рішенням не потребує.

Разом з тим, визначаючись стосовно вказаної позовної вимоги з урахуванням підстав, зазначених позивачем у позові, та завдання адміністративного судочинства щодо захисту порушеного права та інтересів позивача, що передбачено статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає, що діями Дніпропетровського ОВК такі права та інтереси позивача порушені, з огляду на попередній висновок суду щодо порушення процедури розгляду та неподання до розпорядника бюджетних коштів висновку щодо виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , викладеної у листі за вих. №7/10779/7 від 21.03.2018р.

Відповідно до вимог статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб`єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення, про зобов`язання відповідача вчинити певні дії, стягнення з відповідача коштів тощо. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що належним та ефективний способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання Дніпропетровського ОВК надати висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги позивачу та направити заяву ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги та додані до неї документи для розгляду до Департаменту фінансів Міністерства оборони України.

Щодо заявлених ОСОБА_1 позовних вимог про визнання наявності компетенції (повноважень) у Міністерства оборони України щодо нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги внаслідок настання ІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, суд зазначає, що відповідач 1 безпосередньо наявність такої компетенції не заперечував.

Окрім того, наявність у Міністерства оборони України відповідних повноважень визначено законодавством України (в т.ч.: Порядком №975, Положення №530, наказом Міністра оборони України № 168 від 12.04.2007р., наказом Міністерства оборони України №564 від 16.10.2016р.), норми якого є чіткими, безальтернативними та не допускають множинного або неоднозначного тлумачення.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема на: спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; спори за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; спори щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму.

Спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень є компетенційними спорами.

Під компетенційними спорами розуміються спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі делегованих повноважень. Особливістю таких спорів є те, що сторонами у них - як позивачем, так і відповідачем - є суб`єкти владних повноважень.

Компетенцію органу чи посадової особи становлять їхні повноваження, визначені законом. Внаслідок різного тлумачення законодавства компетенція суб`єктів владних повноважень нерідко може перетинатися, внаслідок чого може виникнути компетенційний спір. Крім того, виникнення компетенційного спору може бути результатом зловживань, що виявляються у формі привласнення повноважень або перевищення власних повноважень.

Компетенційні спори найчастіше можуть виникати між місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, особливо щодо здійснення делегованих повноважень.

Завдання адміністративного суду у компетенційних спорах - з урахуванням загального завдання адміністративного судочинства розв`язати законодавчі колізії, що обумовили виникнення спору, а також усунути наслідки дублювання повноважень чи зловживання ними.

Позивачем у компетенційних спорах є суб`єкт владних повноважень, якщо він вважає, що інший суб`єкт владних повноважень - відповідач своїм рішенням або дія ми втрутився у його компетенцію або що прийняття такого рішення чи вчинення дій є його прерогативою.

Відповідно до п. 6 ч. 4 ст. 105 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов може містити вимоги про встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.

Звернення за захистом порушеного права у сфері публічно-правових відносин із зазначенням способу, який, на думку суду, не приводить до захисту права, не може бути підставою для відмови в позові, тобто захисті права, що порушується.

Суд, встановивши порушення вимог законодавства, має захистити права та охоронювані законом інтереси, самостійно обравши спосіб, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, коли ці порушення ще не припинені.

Спосіб захисту порушеного права може залежати від того, припинене порушення чи ні - при встановленні факту продовження протиправної поведінки суб`єкта владних повноважень на момент вирішення спору. Належним способом захисту права може бути зобов`язання відповідача припинити протиправні дії, а при припиненні порушення суд може задовольнити вимогу про встановлення відсутності компетенції (повноважень) у суб`єкта владних повноважень, зокрема на вчинені дії, чи про визнання дій протиправними.

Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права - про встановлення повноважень суб`єкту владних повноважень - є нічим іншим як вимогою про визнання протиправною висловленої Департаментом фінансів Міністерства оборони України у листі за вих. №248/3/6/677 від 13.03.2018р. думки про відсутність підстав для виплати позивачу одноразової грошової допомоги з огляду на те, що Міністерство оборони України не здійснювало розрахунок з позивачем під час його звільнення з прикордонних військ КДБ СРСР, які фактично не створюють по відношенню до позивача жодних юридичних наслідків.

Крім того, наведені твердження Департаменту фінансів Міністерства оборони України не відповідають дійсності з огляду на наступне.

Згідно п. 1 частини першої Указу Президії Верховної Ради СРСР від 21 березня 1989 року №10224-ХІ "Про виведення із складу Збройних Сил СРСР прикордонних, внутрішніх і залізничних військ" прикордонні, внутрішні і залізничні війська виведені зі складу Збройних Сил СРСР.

У відповідності до п.п. 1, 2 постанови Верховної Ради України від 24 серпня 1991 року "Про військові формування на Україні" всі військові формування, дислоковані на території республіки, були підпорядковані Верховній Раді України, а також утворено Міністерство оборони України.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про правонаступництво України" органи держави влади і управління, органи прокуратури, суди та арбітражні суди, сформовані на підставі Конституції (Основного Закону) Української РСР, діють в Україні до створення органів державної влади і управління, органів прокуратури, судів та арбітражних судів на підставі нової Конституції України.

При цьому, п. 1 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992 року, для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ", особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до вислуги років зараховуються, зокрема, дійсна військова служба у Радянській армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР та інші види служби і періоди роботи, які відповідно до законодавства колишнього СРСР зараховувалися до вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ. Вислуга років (у тому числі на пільгових умовах) у цьому випадку обчислюється у порядку, встановленому законодавством колишнього СРСР, якщо цією постановою не передбачено більш пільгових умов зарахування до вислуги років часу служби для призначення пенсій військовослужбовцям та особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку, що законодавцем передбачено прирівнення соціального захисту військовослужбовців військових формувань колишнього СРСР до військовослужбовців Збройних Сил України.

Разом з цим, законодавцем встановлено обов`язок саме Міністерства оборони України на прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги позивача у зв`язку із встановленням останньому групи інвалідності, пов`язаної із виконанням обов`язків військової служби під час здійснення інтернаціонального обов`язку в Республіці Афганістан.

Аналогічна правова позиція також міститься в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 21.09.2016р. по справі № К/800/12297/16.

З огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги, що позивач проходив службу у військовій частині на території Афганістану у складі збройних силах СРСР, які на той час були підпорядковані та знаходились на фінансовому забезпеченні Міністерства оборони СРСР, правонаступником якого в подальшому стало Міністерство оборони України, то в силу ст. 16 Закону №2011-ХІІ та Порядку № 975 обов`язок для призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням позивачу інвалідності, пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби, покладений саме на Міністерство оборони України.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 26.06.2018р. у справі №622/9/17.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 в частині позовних вимог щодо визнання наявності компетенції (повноважень) у Міністерства оборони України щодо нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги внаслідок настання ІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності - немає.

Стосовно заявлених ОСОБА_1 позовних вимог щодо зобов`язання Міністерства оборони України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги внаслідок настання ІІ групи інвалідності у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності - 27 серпня 2014 року, слід зазначити наступне.

Відповідно до положень пунктів 12 - 15 Порядку №975, призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.

Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Рішення про відмову у призначенні грошової допомоги може бути оскаржено в установленому порядку.

При цьому, призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність чи часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста є наслідком: вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення; вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом); подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги (п. 19 Порядку №975).

Отже рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю військовослужбовців приймає головний розпорядник коштів, у даному випадку Міністерство оборони України, після отримання відповідного висновку із визначеним законом переліком документів, необхідних для призначення виплати. Рішення приймається комісійно.

Наказом Міністра оборони України "Про організацію роботи та призначення комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби" №168 від 12.04.2007р. призначено постійно діючу комісію з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби. До повноважень голови вказаної Комісії, зокрема, віднесено підготовку пропозицій та подання їх Міністру оборони України для прийняття рішення про призначення грошової допомоги та її розміру.

Тобто, зазначеним наказом Міністра оборони України створено відповідну комісію, яка має здійснювати підготовку пропозицій та подавати їх Міністру оборони України для прийняття рішення про призначення грошової допомоги та її розміру.

При цьому, саме за результатами розгляду такої пропозиції комісії Міністр оборони України приймає відповідне рішення (позитивне або негативне).

За змістом пункту 2 Розділу І Положення про Комісію Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, затвердженого наказом Міністерства оборони України №564 від 26.10.2016р.(далі Порядок №564) комісія утворюється в апараті Міністерства оборони України з метою виконання пункту 13 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013р., та Положення про порядок виплати компенсаційних сум військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, які стали інвалідами, членам сімей військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, які загинули під час виконання обов`язків військової служби чи служби в органах внутрішніх справ у складі національного контингенту чи національного персоналу, а також в інших окремих випадках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №290 від 05.05.1994р.

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ Положення №564, з метою забезпечення виконання покладених на неї завдань Комісія зокрема зобов`язана приймати рішення про призначення (відмову у призначенні) одноразової грошової допомоги в місячний строк із дня надходження всіх необхідних документів.

Формою роботи Комісії є засідання, результати якого оформлюються протоколом, який підписується головою Комісії, його заступником, секретарем та всіма членами Комісії, які брали участь у засіданні.

Далі рішення Комісії про призначення (відмову у призначенні або повернення документів на доопрацювання) одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум доводиться до Департаменту фінансів Міністерства оборони України, а виплата одноразової грошової допомоги здійснюється відповідно до наказів (п. 11 Положення №564).

Відповідно до пункту 15 Порядку № 975, рішення Комісії може бути оскаржено в судовому порядку.

Таким чином протокол є документальною формою фіксації подій та прийнятого рішення, що є актом індивідуальної дії.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 11.04.2018р. у справі №760/1397/17.

Крім того, слід зазначити, що Верховний Суд України у постановах від 18.03.2014р. у справі №21-11а14 та від 22.04.2014р. у справі №21-484а13 висловив правову позицію у подібних правовідносинах, згідно якої підставою для повідомлення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги є рішення суб`єкта владних повноважень, прийняте з цього питання. Оскільки останній не розглянув звернення про виплату у одноразової грошової допомоги та відповідного рішення не прийняв, то суд повинен був зобов`язати його розглянути це звернення згідно з вимогами чинного законодавства України, а не підміняти орган, на який покладено вирішення зазначеного питання.

Так, матеріали справи свідчать, що станом на момент звернення ОСОБА_1 до суду із даним позовом Дніпропетровським ОВК не направлялись до Міністерства оборони України висновок щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги із визначеними у пунктах 10 і 11 Порядку №975 документами, у зв`язку з чим у відповідача 1 не виникло обов`язку щодо вирішення питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги із прийняттям відповідного рішення в порядку п. 13 Порядку №975, оформленого протоколом Комісії.

Водночас, слід зауважити, що лист Департаменту фінансів Міністерства оборони України за вих. №248/3/6/677 від 13.03.2018р., у якому Департамент, висловив свою думку про відсутність підстав для виплати позивачу одноразової грошової допомоги, за своєю суттю, формою та змістом не є рішенням суб`єкта владних повноважень про відмову у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, а також не є перешкодою для подальшого прийняття рішення по суті питання після отримання відповідного висновку від відповідача 2.

При цьому, слід зазначити, що Департамент фінансів Міністерства оборони України не є органом державної влади та самостійним суб`єктом владних повноважень, оскільки у відповідності до Положення, затвердженого наказом Міністра оборони України №445 від 22.07.2011р. є структурним підрозділом Міністерства оборони України.

За встановлених обставин, суд доходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині зобов`язання Міністерство оборони України здійснити нарахування та виплату позивачу одноразової грошової допомоги внаслідок настання ІІ групи інвалідності у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності - 27 серпня 2014 року є передчасними, безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням відсутності відзиву або заперечень на позов від відповідача 2 (суб`єкт владних повноважень), з огляду на положення ч. 4 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, суд доходить висновку, позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Дніпропетровського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Адміністрації державної прикордонної служби України про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, встановити наявність компетенції підлягає частковому задоволенню.

Оскільки, позивач на підставі п. 9, п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору та не сплачував його, у зв`язку з чим розподіл судових витрат у вигляді присудження сплаченого позивачем судового збору за звернення до суду із позовною заявою, відповідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.

Інші підстави для розподілу судових витрат у відповідності до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України - у суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (зазначене позивачем у позовній заяві місце проживання/перебування: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Міністерства оборони України (місцезнаходження: 03168, м.Київ, пр. Повітрянофлотський, 6; ), Дніпропетровського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України (місцезнаходження: 49006, м.Дніпро, вул. Шмідта, 16; ) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Адміністрації державної прикордонної служби України (місцезнаходження: 01601, м.Київ, вул. Володимирська, 26; ) про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, встановити наявність компетенції задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Дніпропетровського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України у вигляді не прийняття висновку щодо виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , та направлення поданої ОСОБА_1 заяви та доданих до неї документів для розгляду розпорядником бюджетних коштів Департаменту фінансів Міністерства оборони України.

Зобов`язати Дніпропетровський обласний військовий комісаріат Міністерства оборони України надати висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги позивачу та направити заяву ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги та додані до неї документи для розгляду до Департаменту фінансів Міністерства оборони України.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Копію рішення суду направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.А. Барановський