Справа № 826/6525/18
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2018-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 жовтня 2018 року № 826/6525/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Мазур А.С., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач), в якому просить суд: визнати протиправними та скасувати винесені ГУ ДФС у м. Києві податкові повідомлення-рішення № 29522-1305 від 27.04.2017, № від 05.10.2017 та № від 13.12.2017; визнати протиправними та скасувати винесені ГУ ДФС у м. Києві рішення № 25402-17 від 08.02.2018 про опис майна у податкову заставу та сформованої податкової вимоги № 25402-17 від 08.02.2018.

Позовні вимоги мотивовано тим, що спірні рішення, винесенні ГУ ДФС у м. Києві, є неправомірними, оскільки, позивач не має жодного правовстановлюючого документа на право користування земельною ділянкою, а попередній власник розірвав договір оренди у судовому порядку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.05.2018 відкрито провадження в адміністративній справі, ухвалено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач у відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити повністю, обґрунтовуючи свою позицію тим, що з моменту набуття права власності на житловий будинок (будівлю або споруду) у набувача виникає право (власності чи користування) на земельну ділянку, на якій знаходиться цей об'єкт, а з ним і обов'язок сплачувати земельний податок чи орендну плату.

Позивач у відповіді на відзив підтримав обставини, викладені у позовній заяві та просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Оцінивши подані сторонами документи і матеріали, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем отримано у власність ? частки нежитлового будинку згідно із заявою про вихід з учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Лада-Люкс» та акту приймання-передачі, у зв'язку з чим ОСОБА_1 набув права власності на нежитловий будинок загальною площею 3 336, 40 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

На даний час тривають судові процеси щодо виділення частки вказаного майна в натурі, у зв'язку з набуттям права власності на частину об'єкта нерухомості, розташованого на земельній ділянці, яка раніше була орендована, а після договір оренди було розірвано ТОВ «Фірма Лада-Люкс» (підтверджується рішенням господарського суду м. Києва у справі № 5011-2/5979-2012 від 05.07.2012, залишеного без змін постановою Вищого господарського суду України від 26.02.2013), та у відповідності до ст. 120 Земельного кодексу України позивачу необхідно виділити площу земельної ділянки, що сформувалася внаслідок відчуження, для укладення в подальшому відповідного договору оренди.

27.04.2017 ГУ ДФС у м. Києві винесено податкове повідомлення-рішення № 29522-1305, яким на підставі п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54 та п.286.5 ст.286 Податкового кодексу України ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов'язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» у розмірі 106 409, 83 грн.

01.08.2017 позивач оскаржив вказане повідомлення-рішення до Державної фіскальної служби України та направив повідомлення про оскарження до Головного управління ДФС у м. Києві.

Позивачем було отримано рішення ДФС України № 10512/С/99-99-11-02-01-14 від 16.08.2017, яким було продовжено строк розгляду скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, кінцевого рішення про розгляд скарги позивачем отримано не було.

05.10.2017 ГУ ДФС у м. Києві винесено податкове повідомлення-рішення № , яким на підставі п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54 та п.286.5 ст.286 Податкового кодексу України ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов'язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» у розмірі 141 430, 79 грн.

Позивачем було оскаржено винесене податкове повідомлення-рішення до Державної фіскальної служби України та направлено повідомлення про оскарження до Головного управління ДФС у м. Києві.

19.12.2017 від ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_1 отримав повідомлення № 23044/С/26-15-1305-19 від 14.12.2017 про корегування податкового повідомлення-рішення на суму 35 020, 96 грн.

13.12.2017 ГУ ДФС у м. Києві винесено податкове повідомлення-рішення № , яким на підставі п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54 та п.286.5 ст.286 Податкового кодексу України ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов'язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» у розмірі 35 020, 96 грн.

12.02.2018 позивачем було сплачено скориговану суму податкового зобов'язання у розмірі 35 020, 96 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями.

14.02.2018 позивачем отримано лист ГУ ДФС у м. Києві, з якого вбачається що ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 106 375, 60 грн., у зв'язку з чим було прийнято рішення про опис майна у податкову заставу № 25402-17 від 08.02.2018 та сформовано податкову вимогу № 25402-17 від 08.02.2018.

15.02.2018 ОСОБА_1 звернувся до ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві з метою отримання довідки про відсутність заборгованості, у зв'язку зі сплатою скорегованої суми податкового зобов'язання у розмірі 35 020, 96 грн.

Листом від 27.02.2018 ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві повідомила позивача про наявність податкового боргу по земельному податку з фізичних осіб у розмірі 106 375, 60 грн.

13.03.2018 позивач оскаржив до Державної фіскальної служби України рішення № 25402-17 від 08.02.2018 про опис майна у податкову заставу та сформовану податкову вимогу № 25402-17 від 08.02.2018.

За результатами розгляду скарги позивач отримав лист ГУ ДФС у м. Києві № 13875/С/26-15-17-03-27 від 29.03.2018, відповідно до якого відсутні підстави для скасування податкової вимоги № 25402-17 від 08.02.2018 та рішення про опис майна у податкову заставу № 25402-17 від 08.02.2018.

Не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням № 29522-1305 від 27.04.2017, № 101683 від1305 від 05.10.2017 та № від 13.12.2017, а також рішенням № 25402-17 від 08.02.2018 про опис майна у податкову заставу та податковою вимогою № 25402-17 від 08.02.2018 та наполягаючи на їх протиправності, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 12 статті 92 Основного закону України встановлено, що виключно законами України визначаються організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики.

При цьому, Конституція України не передбачає право центральних органів виконавчої влади застосовувати аналогію права або закону при вирішенні будь-яких питань, що належать до їх компетенції, а вимагає діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, він, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Статтею 270 вказаного Кодексу визначено, що об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, та земельні частки (паї), які перебувають у власності.

За змістом пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Згідно пункту 287.1 статті 287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Пунктом 287.6 статті 287 Податкового кодексу України встановлено, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Тобто, фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

В силу вимог пункту 287.8 статті 287 Податкового кодексу України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Приписами статті 120 Земельного кодексу України закріплено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Отже, платником земельного податку є особа, яка володіє відповідним речовим правом на земельну ділянку (правом власності або правом користування), відповідно з моменту набуття права власності на об'єкт нерухомого майна (нежитлового приміщення), обов'язок зі сплати податку за земельну ділянку, на якій розміщений такий об'єкт, покладається на особу, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду.

З урахуванням наведеного, суд погоджується з доводами контролюючого органу щодо того, що обов'язок сплати земельного податку виникає з моменту державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пункту 4 Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків якщо за результатами адміністративного оскарження грошове зобов'язання, зменшення (збільшення) суми податкових зобов'язань та/або податкового кредиту та/або зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість, штрафна (фінансова) санкція (штраф) та пеня в тому числі за порушення норм іншого законодавства, зазначені у податковому повідомленні-рішенні, збільшуються, то крім раніше сформованого податкового повідомлення-рішення, складається та додатково надсилається (вручається) окреме податкове повідомлення-рішення на суму збільшення шляхом опрацювання інформації підрозділів правової роботи щодо прийнятих рішень за результатами розгляду скарг в адміністративному порядку.

Таким чином, позивачу було сформовано податкові повідомлення-рішення № 29522-1305 від 27.04.2017 на суму 106 409, 83 грн., яке відповідно рішення ДФС України № 12954/С/99-99-11-02-01-14 від 02.10.2017 залишено без змін, та збільшує суму земельного податку на 35 020, 96 грн. та податкове повідомлення-рішення № від 13.12.2017 на суму 35 020, 96 грн., що є діючими.

Крім того відповідач додатково зазначив, що ГУ ДФС у м. Києві було сформовано податкове повідомлення-рішення від 05.10.2017 № на суму 141 430, 79 грн., однак позивач оскаржив дане рішення в адміністративному порядку. За результатами розгляду скарги, відповідачем було встановлено технічну помилку при розрахунку суми земельного податку, що призвело до заниження грошового зобов'язання на суму 35020, 96 грн. Тому, відповідачем було відкореговано та сформовано нове податкове повідомлення-рішення від 19.12.2017 № на суму 35020, 96 грн., яке було сплачено позивачем у повному обсязі. Однак, станом на момент звернення позивача до суду, останнім не сплачено податковий борг на суму 106 375, 60 грн.

Отже, суд приходить до висновку, що позивач є землекористувачем, який зобов'язаний платити земельний податок у розмірі 3%, що розрахований відповідачем відповідно до вимог п. 5 додатку 3 "Положення про плату за землю в місті Києві" і складає загальну суму 141 430, 79 грн.

Щодо визнання протиправним та скасування рішення про опис майна у податкову заставу № 25402-17 від 08.02.2018 та податкової вимоги № 25402-17 від 08.02.2018, необхідно зазначити наступне.

Пунктом 88.1 статті 88 ПК України з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов'язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу.

Відповідно до п.п. 89.1.1, п.п. 89.1.2 п.89.1 ст.89 Податкового кодексу України право податкової застави виникає у разі: несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов'язання, самостійно визначеної платником податків у податковій декларації, - з дня, що настає за останнім днем зазначеного строку; несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов'язання, самостійно визначеної контролюючим органом, - з дня виникнення податкового боргу.

Відповідно до Порядку застосування податкової застави органами доходів і зборів, затвердженого Наказом Міністерства доходів і зборів України 10.10.2013 № 572 опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення про опис майна у податкову заставу. Таке рішення приймається керівником органу доходів і зборів і надається платнику податків, що має податковий борг.

Відповідно до п.89.3 ст.89 Податкового кодексу України майно, на яке поширюється право податкової застави, оформлюється актом опису.

До акта опису включається ліквідне майно, яке можливо використати як джерело погашення податкового боргу.

Опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, яке пред'являється платнику податків, що має податковий борг.

Акт опису майна, на яке поширюється право податкової застави, складається податковим керуючим у порядку та за формою, що затверджені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Відмова платника податків від підписання акта опису майна, на яке поширюється право податкової застави, не звільняє такого платника податків від поширення права податкової застави на описане майно. У такому випадку опис здійснюється у присутності не менш як двох понятих.

Відповідно до п. 2.5 та 2.6 Порядку застосування податкової застави органами доходів і зборів до акта опису насамперед включається ліквідне майно, яке можливо використати як джерело погашення податкового боргу, у разі якщо балансову вартість такого майна не визначено, його опис здійснюється за результатами оцінки, яка проводиться відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Враховуючи викладене, а також те, що рішення відповідача про опис майна у податкову заставу № 25402-17 від 08.02.2018 та сформована податкова вимога № 25402-17 від 08.02.2018 є похідними від прийнятих відповідачем спірних повідомлень-рішень, суд приходить до висновку, що вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки, прийняті у спосіб та у порядок, визначеному чинним законодавством.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з ч.1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідач правомірність своїх дій та прийнятих рішень довів, натомість доводи позивача не знайшли свого підтвердження та обґрунтування.

За результатом розгляду справи суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ГУ ДФС у м. Києві у повному обсязі.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 19, 77, 90, 139, 241-246, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) до Головного управління ДФС у м. Києві відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу

Суддя А.С. Мазур