Справа № 334/3458/17
Суддя: Добрєв М. В.
Дата ухвалення: 2018-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Дата документу 17.05.2018
Справа № 334/3458/17
Провадження № 2-а/334/67/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2018 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого - судді Добрєва М.В.,

при секретарі Череп М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, вказавши, що він, громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_1, 09.07.1993 року виїхав з України на постійне місце проживання до Ізраїлю, де був прийнятий на консульський облік. Перед виїздом мешкав в м.Запоріжжі за адресою: АДРЕСА_1. А ні до виїзду, ані станом на сьогоднішній день пенсія йому не призначалася, пенсійних виплат не отримує. 14.12.2016 року представники позивача звернулися до ПФУ із заявою про призначення пенсії, але йому відмовили посилаючись на те, що позивач не має місця проживання в Україні.

Позивач вважає дії відповідача неправомірними і просить суд зобов'язати Правобережне об'єдане УПФУ м.Запоріжжя призначити йому пенсію за віком з 14.12.2016 року у розмірі не менше прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечує, надала суду письмові заперечення, в яких вказала, що заява про призначення пенсій подається непрацюючим пенсіонером особисто за місцем свого проживання і призначення пенсії можливо тільки після одержання посвідки на постійне проживання в Україні. Крім того, управління не вчиняло жодних дій щодо не проведення індексації та перерахунків пенсій, том вимога про індексацію та перерахунок пенсії є передчасною. Просить у задоволенні позову відмовити.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_1, 09.07.1993 року виїхав з України на постійне місце проживання до Ізраїлю, де був прийнятий на консульський облік. Перед виїздом мешкав в м.Запоріжжі за адресою: АДРЕСА_1. А ні до виїзду, ані станом на сьогоднішній день пенсія йому не призначалася, пенсійних виплат не отримує.

14.12.2016 року представники позивача звернулися до ПФУ із заявою про призначення пенсії, але йому відмовили посилаючись на те, що позивач не має місця проживання в Україні.

Відповідно п.2 ч.1 ст.49 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, виплачується за шість місяців перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику Європейського суду з прав людини, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права, відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Вищезазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 19 травня 2015 року у справі № 21-168а15.

Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, не може бути підставою для позбавлення громадянина України гарантованого йому державою права на отримання пенсії у старості.

Таким чином, позивач, проживаючи в державі Ізраїль, має такі ж самі конституційні права, як і громадяни України, які проживають на території України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання громадянина України.

Враховуючи вищевикладене, відмова органів пенсійного забезпечення у призначенні пенсії лише з тих підстав, що позивач постійно проживає в Ізраїлі є неприйнятною, оскільки буде суперечити Конституції та законам України, а також практиці Європейського Суду з прав людини.

З огляду на вказане суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог.

Оскільки рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача документально підтвердженні судові витрати у розмірі 640,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5, 9, 77, 242-245, 257-263, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо відмови у призначенні пенсії згідно п.1 ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Зобов'язати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 14.12.2016 року.

Стягнути з Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя на користь ОСОБА_1, суму судових витрат, а саме: судового збору в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: Добрєв М. В.