Справа № 826/5540/18
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2018-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 вересня 2018 року 09:35 № 826/5540/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., при секретарі судового засідання Мині І.І., за участі позивача, представника відповідача - Сивун О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

За позовом ОСОБА_2
до Великосолтанівської сільської ради Васильківського району київської області
про зобов'язання вчинити дії

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_2, в якому позивач (з урахуванням заяви про уточнення та клопотання про розгляд первісного позову) просить суд зобов'язати відповідача винести рішення, яким визнати будинок АДРЕСА_1 таким, що є непридатним до проживання в період часу з 2008 року по 2017 рік включно.

При цьому, позивач стверджує про безпідставне прийняття об'єкта в експлуатацію та віднесення його до нерухомого майна.

Відповідачем позовні вимоги заперечуються з підстав правомірності дій та відсутності права позивача вчиняти дії щодо майна, яке не належить позивачу.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням №121 від 25 вересня 2008 року Великосолтанівською сільською радою Васильківського району Київської області «Про затвердження акту державної комісії про готовність закінченого будівництвом індивідуального домоволодіння», розглянувши представлений акт державної комісії про готовність закінченого будівництвом індивідуального домоволодіння забудівника ОСОБА_2, відповідно до підпункту 1 пункту Б ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконком сільської ради вирішив затвердити акт державної комісії про готовність закінченого будівницт вом індивідуального домоволодіння АДРЕСА_1, та визнати право власності на індивідуальне домоволодіння АДРЕСА_1, за забудовником ОСОБА_2.

Також зазначеним рішенням було доручено Васильківському МБТІ оформити право власності на індивідуальне домоволодіння АДРЕСА_1, на ОСОБА_2.

Судом було залучено до матеріалів справи вищезазначений акт про готовність індивідуального домоволодіння до експлуатації, який не містить підпису позивача.

При цьому ні даний акт, ні вищезазначене рішення не містять будь - якого визначення придатності будинку до проживання, наявності комунікацій, вікон, тощо.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Новостворене нерухоме майно стає об'єктом цивільних правовідносин з моменту завершення будівництва, прийняття до експлуатації або державної реєстрації без урахування того, який суб'єкт цивільних правовідносин здійснив такі дії, та на якого суб'єкта або сторону договору зареєстровано новостворене майно.

Статтею 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Таким чином, житлом є приміщення призначені та придатні для постійного проживання.

Натомість, жодною нормою чинного законодавства України не пов'язано зміни чи припинення наявності статусу об'єкту нерухомого майна в залежності від придатності чи не придатності його для проживання.

При цьому суд зазначає, що позивачем не оскаржується ні правомірність дій відповідача та інших осіб щодо прийняття будинку в експлуатацію, ні рішення про затвердження акту, ні реєстрація права власності за позивачем.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Отже, вищезазначеними правовими нормами обов'язковою умовою звернення до суду передбачено наявність порушеного права, що, на думку суду, є самостійною підставою для відмови у позові, у разі відсутності такої умови. В рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2002 "У справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення ч.2 ст.124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів)" вказав, що положення ч.2 ст.124 Конституції України треба розглядати у системному зв'язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (ч.5 ст.55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.

При цьому, офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" надано в рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. "У справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес)", в якому зафіксовано тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес". Зокрема, в даному рішенні Конституційного Суду України вказано, що поняття "охоронюваний законом інтерес", яке вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Так, відповідно до ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Згідно з практикою ЄСПЛ, Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32).

Концепція «майна» у розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві, зокрема, «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32)).

Отже, з огляду на практику розгляду ЄСПЛ справ щодо порушення права володіння майном, поняття «майно», як і «власність», має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів) - як матеріальних, так і не матеріальних.

Проте, судом не встановлено будь - якого охоронюваного інтересу позивача, по відношенню до визнання чи не визнання будинку, який позивачу належав, придатним чи не придатним для проживання протягом періоду часу, що вже минув.

З огляду на викладене, керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Повний текст рішення складено 10.10.2018.

Суддя С.К. Каракашьян