Справа № 815/2353/18
Суддя: Білостоцький О. В.
Дата ухвалення: 2018-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2353/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2018 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Білостоцького О.В.

При секретарі: Єренкевич О.А.

За участю сторін:

Представника позивача: не з'явився

Представника відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ізмаїльського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Ізмаїльського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області, в якому позивач просить суд визнати противоправною бездіяльність Ізмаїльського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області щодо невиплати їй пенсії; зобов'язати відповідача поновити ОСОБА_1 щомісячне нарахування та виплату пенсії, починаючи з 01.11.2016 року; зобов'язати відповідача виконати рішення суду негайно в межах суми виплати пенсії за один місяць; зобов'язати Ізмаїльське об'єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області у встановлений строк судом надати до суду звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона є внутрішньо переміщеною особою, перебуває на обліку в Ізмаїльському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Одеської області та отримує пенсію за віком.

Разом з тим, починаючи з 01.11.2016 року відповідачем було припинено виплату їй пенсії з підстав, не передбачених ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Вважаючи дії Ізмаїльського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області не законними та такими, що порушують її конституційні права, ОСОБА_1 звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Ухвалою суду від 22.05.2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до Ізмаїльського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області було прийнято до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження із повідомленням та викликом сторін.

18.07.2018 року ухвалою суду провадження у справі було зупинено на підставі п.2 ч.6 статті 236 КАС України.

04.10.2018 року провадження у справі було поновлено та продовжено розгляд справи по суті.

Позивач та її представник до судового засідання не з'явились, про дату, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, надали до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі (а.с. 7; 57).

Представник Ізмаїльського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області до судового засідання також не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином та своєчасно. Надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с. 73, 75) та відзив на адміністративний позов (а.с.27-29, 37-38), у якому посилаючись на Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1, виходячи з того, що позивачці було припинено виплату пенсії на підставі рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №6 від 10.11.2016 року через відсутність її за фактичним місцем проживанням/перебуванням за адресою: АДРЕСА_1.

Судом у справі встановлено наступне.

ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції від 15.12.2014 року № (а.с. 15, 33, 42).

Судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що позивач перебуває на обліку в Ізмаїльському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Одеської області, та отримує пенсію за віком, що підтверджується копіями документів з матеріалів пенсійної справи позивача (а.с. 30-32, 39-41)

Згідно витягу з протоколу засідання Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №6 від 10.11.2016 року ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні пенсії через її відсутність за місцем фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 34, 43, 78).

Як вбачається з листа Ізмаїльського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області №10657 від 18.12.2017 року, вищезазначені обставини слугували підставою для зупинення виплати пенсії позивачці (а.с. 13).

Не погоджуючись із зазначеними діями відповідача, ОСОБА_1 звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Дослідивши адміністративний позов, відзив Ізмаїльського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області та інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об'єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Судом встановлено, що предметом даної адміністративної справи є встановлення правомірності дій Ізмаїльського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області щодо зупинення виплати пенсії позивачу.

22 листопада 2014 року набрав чинності Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року №1706-VII (далі Закон №1706-VII), яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону №1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Частинами 1, 3 ст.7 Закону №1706 передбачено, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону №1706 факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Згідно ч.1 статті 5 Закону №1706 довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року №509 (далі - Порядок №509). Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України".

Згідно п.6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №509 від 01.10.2014 року (в редакції Постанови КМУ № 352 від 08.06.2016 року) (далі Порядок №509), довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону та абзацом шостим цього пункту. Довідка, видана до 20 червня 2016 року, яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону.

Відповідно до ст. 12 Закону №1706-VII підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

За приписами п.71 Порядку №509 у разі наявності підстав, передбачених статтею 12 Закону №1706-VII, МВС, Національна поліція, ДМС, СБУ, Адміністрація Держприкордонслужби, Мінфін подають уповноваженому органу відповідну інформацію для прийняття рішення щодо зняття з обліку внутрішньо переміщених осіб.

Рішення про скасування дії довідки відповідно до статті 12 Закону приймається керівником уповноваженого органу за місцем проживання особи та надається їй протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення або надсилається на адресу місця проживання, зазначену в довідці.

З матеріалів справи вбачається, що довідка ОСОБА_1 від 15.12.2014 року № про взяття на облік її як особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, є дійсною. Доказів про її скасування відповідачем не надано.

Разом з тим суд зазначає, що законом, який регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування є Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 року (далі - Закон №1058-IV).

Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування (ст. 5 Закону №1058-1V).

Згідно частини 1 статті 47 Закону №1058-ІV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 статті 49 Закону №1058-IV визначено перелік підстав для припинення виплати пенсії. Так виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Вказаний перелік є вичерпним, розширеному тлумаченню не підлягає. Суд зазначає, що «інші випадки» для припинення виплати пенсії повинні також бути передбачені саме законом. Ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин.

Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

На підставі вищезазначеного суд доходить висновку, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст.49 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Судом встановлено та не спростовано відповідачем, що всупереч вищезазначеним законодавчим нормам, рішення щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії управлінням не приймалось.

Разом з тим, як вбачається з листа Ізмаїльського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області №10657 від 18.12.2017 року виплата пенсії позивачці була зупинена у зв'язку із встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування (згідно витягу з протоколу №6 від 10.11.2016 року).

Водночас статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» такої підстави для припинення виплати пенсії не встановлено.

Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача в обґрунтування своїх дій на положення п.3 статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», зокрема припинення виплати пенсії через повернення особи до покинутого місця постійного проживання, оскільки даний Закон не визначає порядку та підстав для припинення виплат пенсії чи інших соціальних виплат, а містить лише підстави для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Крім того, суд критично ставиться на посилання відповідача на результати обміну інформацією з органами соціального захисту населення, на підставі яких було призупинено виплату пенсію позивачу з 01.11.2016 року з огляду на наступне.

Так пунктом 2 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08 червня 2016 року встановлено (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), що контроль за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення) шляхом відвідування не рідше ніж один раз на шість місяців фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї за формою, встановленою Мінсоцполітики.

Відповідно до підпункту 2 пункту 12 зазначеного Порядку (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) соціальні виплати припиняються у разі встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/ перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї.

Суд зазначає, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Згідно з ч.3 ст.113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Як було зазначено судом раніше припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених ст.49 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Будь-які висновки органів соціального захисту про відсутність осіб за місцем проживання, перебування чи реєстрації, а також рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, яке фактично слугувало підставою для припинення виплати пенсії позивачу, не є таким рішенням у розумінні ч. 1 ст.49 Закону України №1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Аналогічний висновок викладений в рішенні Верховного Суду від 03 травня 2018 року у зразковій справі №805/402/18 (провадження №Пз/9901/20/18), згідно якого визнано протиправним та скасовано розпорядження Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 24 березня 2017 року «Про припинення виплати пенсії до з'ясування» та зобов'язано відновити виплату призначеної позивачу пенсії за віком.

В рішенні у цій справі Верховний Суд зазначив, що непідтвердження фактичного місця проживання не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, а Постанова КМУ №365 є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання особою пенсії.

Аналогічна правова позиція також висловлена Верховним Судом у постанові від 06.02.2018 по справі № 263/7763/17 (провадження № К/9901/202/17), та в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Крім того суд зазначає, що відповідно до ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.11.2003 року №1382-ІV реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Нормами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Так відповідно до пункту 51 рішення «Пічкур проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. За наведених вище міркувань Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст. 14 Конвенції у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу (параграфи 51, 54).

У справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» Європейський суд з прав людини визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я» (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за ст. 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників. В цьому рішенні також зазначено, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратиський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Вона повинна усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією.

Відповідно до вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що відповідачем не доведено правомірності своїх дій, щодо зупинення виплати пенсії ОСОБА_1.

Разом з тим, суд зазначає, що рішення про зобов'язання відповідача вчинити певні суд приймає у справах, де відповідач допустив неправомірну бездіяльність за умови обов'язку вчинити певну дію. В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач, але не може втручатися в його компетенцію.

При цьому за своєю правовою природою бездіяльність - це як пасивна форма поведінки особи, що полягає у не вчиненні нею конкретних дій, які вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах; так і характеризується свідомим і вольовим актом поведінки особи.

Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту прав, які вона вважає порушеними, зокрема звернення до суду вимоги про визнання протиправною бездіяльності управління ПФУ, не є правильним, так як управлінням ПФУ не було допущено бездіяльності; натомість пенсійним органом було вжито заходів щодо припинення виплати пенсії, тобто вчинено дію.

Згідно з ч.2 ст.9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

На підставі вищевикладеного суд вважає за необхідне визнати протиправними дії Ізмаїльського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 листопада 2016 року та застосувати ефективний засіб юридичного захисту, зобов'язавши відповідача відновити виплату пенсії.

Окрім того, суд зазначає, що за приписом статті 371 КАС України негайно виконуються рішення, зокрема, про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, суд вважає, що рішення суду щодо зобов'язання відповідача поновити нарахування та виплату пенсії позивачу та сплатити заборгованість, що виникла з 1 листопада 2016 року підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Що стосується клопотання позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, суд зауважує на таке.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Положення статті 382 КАС України не є імперативними, тобто, передбачають право суду діяти на власний розсуд в залежності від обставин справи. Суд вважає, що за своїм змістом такі заходи контролю за виконанням судового рішення є додатковим засобом для спонукання суб'єкта владних повноважень до вчинення дій з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду у визначений чинним законодавством спосіб.

За таких обставин відсутня необхідність застосування положень статті 382 КАС України.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа

ОСОБА_1 при подачі адміністративного позову у справі №815/2353/18 ухвалою суду від 22.05.2018 року було відстрочено сплату судового збору на підставі положень ст. 8 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року.

Оцінюючи суму судового збору, яка повинна була бути сплачена позивачем, судом було враховано правову позицію колегії судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 14.03.2017 року у справі № 21-3944а16, яка полягає в наступному: вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумова для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати не чинним рішення чи окремі його положення, зобов'язати прийняти рішення, вчинити дії або утриматися від їх вчинення тощо), як наслідків протиправності акта, дії чи бездіяльності, є однією вимогою.

З цих підстав позивачем при зверненні до Одеського окружного адміністративного суду у справі №815/2353/18 повинен був бути сплачений судовий збір за подання до суду однієї позовної вимоги немайнового характеру у розмірі 704,80 грн. (0,4 розміру прожиткового мінімуму 2018 року для працездатних осіб, що складає 1762,00 гривень).

Враховуючи вищенаведене суд вважає за необхідне стягнути з Ізмаїльського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь Державного бюджету України (отримувач: УК у м. Одесі/Київський р-н/22030101; Код отримувача: (ЄДРПОУ) 38016923; Номер рахунку: 4032; Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); Код банку отримувача МФО - 899998) суму судового збору за подання адміністративного позову до Одеського окружного адміністративного суду у розмірі 704,80 грн. у справі №815/2353/18 .

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 180, 192-194, 205, 241-246, 251, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до Ізмаїльського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області (68609, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Кишинівська, 46) області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні ді - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Ізмаїльського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 листопада 2016 року.

Зобов'язати Ізмаїльське об'єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії з 01 листопада 2016 року.

Допустити негайне виконання рішення суду в межах суми стягнення пенсії за один місяць.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Ізмаїльського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області (; 68609, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Кишинівська, 46) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь Державного бюджету України (Отримувач: УК у м. Одесі/Київський р-н/22030101; Код отримувача: (ЄДРПОУ) 38016923; Номер рахунку: 4032; Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); Код банку отримувача МФО - 899998) судовий збір за подання адміністративного позову до Одеського окружного адміністративного суду у розмірі 704,80 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп. 15.5 п.15 ч.1 розділу VII Перехідних положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний суддею 09 жовтня 2018 року.

Суддя О.В. Білостоцький

.