Справа № 728/292/17
Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2018-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа №728/292/17

адміністративне провадження №К/9901/21960/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючий - Стародуб О.П.,

судді - Анцупова Т.О. Кравчук В.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2017р. (судді - Безименна Н.В., Аліменко В.О., Бєлова Л.В.) у справі за його позовом до Бахмацького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії,

встановив:

У лютому 2017р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив:

- визнати неправомірними дії Бахмацького об'єднаного управління Пенсійного фонду України щодо відмови у призначені йому пенсії згідно зі ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ в розмірі 90% суми щомісячного заробітку, починаючи з 19.01.2017р.;

- зобов'язати призначити пенсію згідно зі ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ в розмірі 90% суми щомісячного заробітку без обмеження її максимального розміру з урахуванням довідки про складові заробітної плати прокуратури Чернігівської області від 03.02.2016р. №18-22 з 19.01.2017р. і сплатити заборгованість, що виникне внаслідок такого призначення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неправомірно відмовив йому у призначенні пенсії згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII, чим порушено його право на пенсійне забезпечення при наявності 20 років вислуги.

Постановою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 15.03.2017р. позов задоволено.

Визнано неправомірними дії Бахмацького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії відповідно статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. №1789-ХІІ, починаючи з 19.01.2017 року.

Зобов'язано Бахмацьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Чернігівської області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до статті 50- 1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. №1789-ХІІ в розмірі 90% суми щомісячного заробітку без обмеження її максимального розміру, з урахуванням довідки про складові заробітної плати прокуратури Чернігівської області від 03.02.2016 року №18-22, починаючи з 19.01.2017року та виплатити заборгованість, що виникне внаслідок такого призначення.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2017р. постанову Бахмацького районного суду Чернігівської області від 15.03.2017р. скасовано та прийнято нову, якою у задоволенні позову відмовлено.

З таким рішенням суду апеляційної інстанції не погодився позивач, подав касаційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

В обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII суттєво звужене його право на пенсію за вислугу років, а відповідно до ст. 22 Конституції України звуження змісту та обсягу існуючих прав особи не допускається.

У запереченнях на касаційну скаргу відповідач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції у даній справі - без змін. Посилається на те, що оскільки позивач ніколи не отримував пенсію згідно ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ, а на час його звернення з заявою вказаний закон втратив чинність, відсутні правові підстави для призначення позивачу пенсії на підставі ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та касаційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

В ході розгляду справи судами встановлено, що позивач перебуває на обліку у відповідача та з 15.10.2015р. отримує пенсію по ІІ групі інвалідності відповідно до ч. 9 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 17.10.2014р. №1697-VII, яку йому було призначено на підставі постанови Бахмацького районного суду Чернігівської області від 01.12.2015р. у справі №728/2573/15-а.

19.01.2017р. позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив перевести його на пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. №1789-ХІІ.

Рішенням від 19.01.2017р. №1 відповідач відмовив позивачу у переведенні на пенсію за вислугу років, мотивуючи свою відмову відсутністю правових підстав для переведення позивача на пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. №1789-ХІІ з посиланням на п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213, відповідно до якого у разі неприйняття до 01.06.2015р. закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, з 01.06.2015р. скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, в тому числі, відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Починаючи з 01.06.2015р. пенсії в порядку та на умовах, визначених законом, не призначаються, раніше призначенні пенсії не перераховуються.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на момент призначення позивача на роботу в органах прокуратури України (01.04.1998) діяв Закон №1789-ХІІ, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст. 50-1 Закону України від 05.11.1991 р. №1789-XII «Про прокуратуру», відповідно до якої прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі в 80% від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90% від суми щомісячного (чинного) заробітку.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що станом на час подання позивачем заяви до відповідача про призначення пенсії він мав необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України від 05.11.1991р. №1789-XII «Про прокуратуру», з огляду на що правомірно звернувся до відповідача з відповідною заявою. В свою чергу рішення відповідача про відмову позивачу у призначенні пенсії є неправомірним та підлягає скасуванню.

Крім того, суд дійшов висновку, що ст. 86 Закону №1697-VII збільшено стаж роботи позивача, що дає йому право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), що є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що звертаючись до відповідача з заявою про призначення йому пенсії за вислугою років, позивач просив призначити йому пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-XII від 05.11.1991р. (в редакції від 12.07.2001р.)

Разом з тим, з 15.07.2015р. стаття 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991р. №1789-XII щодо права на пенсійне забезпечення за вислугу років втратила чинність, у зв'язку із набранням чинності нового Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. №1697-VII, відповідно до ст. 86 якого пенсія працівникам прокуратури призначається в розмірі 60% від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у жовтні 2015р. позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії по інвалідності на підставі ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII, у задоволенні якої відповідачем було відмовлено.

Постановою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 01.12.2015р. позов ОСОБА_1 задоволено: визнано протиправним і скасовано рішення Управління Пенсійного Фонду України в Бахмацькому районі Чернігівської області про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії по ІІ групі інвалідності відповідно до ч. 9 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. та зобов'язано призначити пенсію по ІІ групі інвалідності згідно ч. 9 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. з дня звернення із заявою про призначення пенсії, а саме з 15.10.2015 року.

Враховуючи, що відповідно до положень статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-XII (в редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011р. №3668-VI, який набув чинності 01.10.2011р.) так і відповідно до положень ст. 86 Закону №1697-VII, який був чинний на час звернення позивача з заявою про призначення пенсії, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення (з 01.10.2016 року по 30.09.2017 року) вислуги років не менше 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з прийняттям Закону №1697-VII не допущено звуження прав позивача, якому пенсія була призначена з 15.10.2015р.

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку, що позивач ніколи не отримував пенсію відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. №1789-ХІІ, крім того положення зазначеного Закону втратили чинність у зв'язку з прийняттям Закону №1697-VIІ, а тому висновки суду першої інстанції про наявність підстав для призначення позивачу пенсії за вислугу років у розмірі 90% відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ, що діяв на момент прийняття позивача на роботу в органах прокуратури є помилковими.

З такими висновками суду апеляційної інстанції колегія суддів погоджується і вважає, що вони відповідають нормам матеріального та процесуального права і фактичним обставинам справи.

Мотиви та доводи касаційної скарги висновки апеляційного суду не спростовують і є безпідставними, оскільки, право на призначення пенсії може бути реалізовано позивачем на підставі тих норм, які діють на час виникнення обставин для такого призначення, з урахуванням часу звернення до відповідного органу, а тому, зважаючи, що на час звернення позивача з заявою про перехід з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років стаття 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991р. №1789-XII щодо права на пенсійне забезпечення за вислугу років втратила чинність у зв'язку із набранням чинності нового Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. №1697-VII, крім того вперше за призначенням пенсії позивач звернувся у жовтні 2015р. , тобто в період дії Закону №1697-VII, на підставі якого йому і було призначено пенсію на виконання рішення суду, а тому апеляційний суд обґрунтовано прийняв рішення про відмову у задоволенні позову.

Посилання позивача в обґрунтування касаційної скарги на те, що зміни в законодавстві, які звужують зміст та обсяг існуючих прав не повинні застосовуватися також є безпідставним і висновки апеляційного суду не спростовує, оскільки у період дії ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII у редакції від 26.07.2001р., що діяла до 30.09.2011р., пенсії призначалися прокурорам і слідчим зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років. Разом з тим, станом на 30.09.2011р. у позивача був відсутній стаж роботи 20 років, а тому, у період дії ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII у редакції від 26.07.2001р. позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, у зв'язку з чим при прийнятті Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII не відбулося звуження змісту та обсягу існуючих прав позивача.

Посилання позивача в касаційній скарзі на порушення відповідачем статті 22 Конституції України також є безпідставним, оскільки станом на час прийняття відповідних законодавчих актів позивач передбаченої законодавством вислуги не мав, а тому такі зміни не можуть свідчити про звуження змісту прав, які на той час мав позивач.

Крім того, у справі "Суханов та Ільченко проти України" (рішення від 26.06.2014, п. 35) Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин "законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися ст. 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

Суд звертає увагу, що у спірних правовідносинах вимоги позивача не мають достатнього підґрунтя у національному законодавстві, оскільки зазнали змін норми законодавства щодо призначення пенсій працівникам органів прокуратури, а також немає усталеної практики національних судів на підтримку аналогічних скарг заявників. З огляду на це, у позивача немає "законних сподівань" на збільшення пенсії, які могли б підпадати під дію ст. 1 Першого протоколу.

Відповідно до частини 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Таким чином, оскільки при ухваленні рішення суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права, порушень норм процесуального права не допустив, тому суд прийшов до висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2017р. - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

О.П. Стародуб

Т.О. Анцупова

В.М.Кравчук