Справа № 826/15828/17
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2018-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2018 року м. Київ № 826/15828/17

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Чудак О.М., за участю секретаря судового засідання Стринадко О.Г., представників позивача Вичівської О.Ю., Тодосієнка В.М., представника відповідача Шевченка Ю.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Державної іпотечної установи до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання незаконим та нечинним нормативно-правового акту в окремій його частині,

встановив:

05.12.2017 до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася Державна іпотечна установа з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання незаконним «Порядку складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються», затвердженого рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.08.2017 №3711, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.09.2017 за №1104/30972 в окремій його частині, а саме:

- пункту 16 розділу VIII «Порядку складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються» - «Припинення зобов'язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог боржник, який одночасно є кредиторами банку, що ліквідується, здійснюється після початку задоволення Фондом відповідної черги акцептованих вимог кредиторів, до якої віднесені вимоги такого кредитора і в сумі, що підлягає задоволенню вимог»;

- пункту 17 розділу VIII «Порядку складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються» - «Припинення зобов'язань зарахуванням однорідних вимог здійснюється пропорційно до суми вимог, що належать кожному кредиторові однієї черги, у разі, якщо обсяг коштів, одержаних від продажу майна (активів), недостатній для повного погашення зобов'язань за кредитом боржника перед банком».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.12.2017 у справі відкрито провадження та зобов'язано відповідача опублікувати оголошення про прийняття до провадження даної справи. На виконання вимог даної ухвали, Фондом гарантування вкладів фізичних осіб до суду надано звернення до Міністерства юстиції України датоване 26.01.2018 №27-1946/18. Оголошення надруковано в «Офіційному віснику України» №14 від 16.02.2018.

Державною іпотечною установою 01.03.2018 до суду подано клопотання про забезпечення адміністративного позову шляхом зупинення дії Порядку у відповідній частині, у задоволенні якого ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.03.2018 відмовлено повністю.

Відзив на адміністративний позов, у якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову, подано до суду 13.04.2018.

Позивачем подано відповідь на відзив від 15.05.2018 за №2292/15.

Фондом гарантування вкладів фізичних осіб 25.06.2018 також подано додаткові пояснення.

Державна іпотечна установа клопотанням від 07.06.2018 долучила до матеріалів справи копію постанови Верховного суду у справі №910/13547/17 від 16.05.2018, в якій викладена правова позиція на яку, серед іншого, вони і посилаються.

В судовому засіданні представниками учасників справи надано пояснення по суті спору та підтримано правові позиції наведені у заявах по суті.

Так, правова позиція позивача у справі зводить до того, що Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб затверджено Порядок складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються. Позивач є суб'єктом правовідносин, що входить у сферу застосування Порядку.

Так, позивач є емітентом іменних відсоткових облігацій, власником яких є банк, що ліквідується. Періодично у позивача виникають поточні зобов'язання перед неплатоспроможним банком щодо виплати відсоткового доходу за цінними паперами. В свою чергу, банком акцептовано кредиторські вимоги позивача, які включено до сьомої черги Реєстру акцептованих вимог кредиторів. Після виникнення зобов'язань за борговими цінними паперами Державна іпотечна установа має право на проведення зарахування однорідних зустрічних вимог з неплатоспроможним банком. У підтвердження такого свого права позивач посилається на судові рішення у господарських справах №910/4413/17 та №910/12608/17, а також здійснення відповідного зарахування вже після початку процедури ліквідації.

До набрання чинності оскаржуваним Порядком, припинення зобов'язання позивача щодо сплати неплатоспроможному Банку, який знаходиться в стані ліквідації, відсоткового доходу по облігаціям проводилось в момент виникнення цього зобов'язання шляхом проведення взаємозаліку однорідних зустрічних вимог (зменшення акцептованих вимог) у безгрошовій формі.

Окрім того, позивач зазначає, що приймаючи оскаржуваний порядок відповідач діяв з перевищенням своїх повноважень, а оскаржувані положення нормативно-правового акту не відповідають вимогам правових актів вищої юридичної сили.

У позовній заяві, позивач наводить також негативні наслідки застосування оскаржуваного нормативно-правового акту.

У відповіді на відзив Державна іпотечна установа зазначає, що положення закону на які посилається Фонд не підлягають застосуванню при зарахуванні зустрічних однорідних вимог.

Натомість, відповідач заперечуючи проти позову вказує, що припинення зобов'язань кредитора, який одночасно є боржником банку, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, на стадії ліквідації неплатоспроможного банку до початку задоволення вимог кредиторів відповідної черги, до якої внесено вимоги даного кредитора, не допускається; після початку задоволення вимог кредиторів відповідної черги, до якої віднесено вимоги даного кредитора є правомірним; здійснюється пропорційно до суми вимог кредиторів, що належать кожному кредитору однієї черги. Окрім того, посилається на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 21.12.2016 у справі №6-2047цс16.

Окрім того, у додаткових пояснення на позовну заяву Фонд гарантування вкладів фізичних осіб висловив позицію стосовно постанов Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 29.05.2018 у справі №910/12608/17, від 31.05.2018 у справі №910/4413/17 за позовом Державної іпотечної установи до Акціонерного товариства «Дельта Банк». Суд касаційної інстанції не застосував до спірних правовідносин спірні положення нормативно-правового акту, що оскаржується, з тих підстав, що воно набрало чинності пізніше, аніж односторонній правочин Державної іпотечної установи про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Відповідач звертає увагу на незастосування до правовідносин між позивачем та неплатоспроможним банком спірних пунктів оскаржуваного Порядку складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються, відтак факт порушення охоронюваного законом інтересу Державної іпотечної установи зазначеним нормативним актом не доведено та належними доказами не підтверджено, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін надані в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності встановив наступне.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.08.2017 №3711 затверджено Порядок складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються.

Рішення прийнято відповідно до пункту 10 частини першої, пункту 12 частини п'ятої, частини шостої статті 12, статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 №4452-VI.

Розділ перший порядку присвячено загальним положенням. Зокрема у пунктах 1-4 наведено, що:

1. Цей Порядок розроблено з метою реалізації вимог статей 29, 45, 46, 49, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

2. Цей Порядок регулює процедури, що виникають в процесі виконання дій щодо визначення суми заборгованості кожному кредитору, віднесення вимог кредиторів до певної черги, відхилення вимог кредиторів у разі не підтвердження їх фактичними даними, складання реєстру акцептованих вимог кредиторів, внесення змін до реєстру акцептованих вимог кредиторів, а також порядок задоволення вимог кредиторів банку, що ліквідується.

3. Цей Порядок розроблений відповідно до Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 №2, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 14.09.2012 за №1581/21893, Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 17.06.2004 №280, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26.07.2004 за №919/9518, інших нормативно-правових актів.

4. Дія цього Порядку поширюється на всі банки, що знаходяться в управлінні Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та щодо яких Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Розділ восьмий, яким врегульовано заходи щодо задоволення акцептованих вимог кредиторів, містить 16 та 17 пункти, в частині яких даний порядок оскаржується Державною іпотечною установою - позивачем у справі.

Так, оскаржуваними пунктами визначено, що припинення зобов'язань зарахуванням однорідних вимог здійснюється пропорційно до суми вимог, що належать кожному кредиторові однієї черги, у разі, якщо обсяг коштів, одержаних від продажу майна (активів), недостатній для повного погашення зобов'язань за кредитом боржника перед банком; припинення зобов'язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог боржник, який одночасно є кредитором банку, що ліквідується, здійснюється після початку задоволення Фондом відповідної черги акцептованих вимог кредиторів, до якої віднесені вимоги такого кредитора і в сумі, що підлягає задоволенню вимог.

Отже, визначаючись щодо заявлених позовних вимог по суті, суд виходить з того, що 15.12.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), шляхом його викладення в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Так, статтею 264 КАС України визначено особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб'єктів владних повноважень.

Правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб'єктів владних повноважень.

Державна іпотечна установа обґрунтовуючи звернення до суду з вимогами про визнання незаконним Порядку складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються, у відповідній частині посилається на те, що є суб'єктом правовідносин, на які розповсюджується дія Порядку.

В контексті наведеної обставини, судом встановлено, що постановою Правління Національного банку України від 02.03.2015 №150 Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.03.2015 №51 з 03.03.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 02.10.2015 №664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.10.2015 №181 «Про початок процедури ліквідації Акціонерного товариства «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», яким розпочато процедуру ліквідації Банку з 05.10.2015 по 04.10.2017 включно. В подальшому рішенням Виконавчої дирекції Фонду від 20.02.2017 №619 строки здійснення процедури ліквідації Акціонерного товариства «Дельта Банк» продовжено до 04.10.2019.

Судом також встановлено, що позивач є кредитором неплатоспроможного Банку. Заборгованість Банку перед позивачем виникла на підставі Договору банківського рахунку 26/995-070 від 27.02.2013, укладеного між Державною іпотечною установою та Акціонерним товариством «Дельта Банк». Копія договору долучена позивачем до позовної заяви.

Банком акцептовано кредиторські вимоги позивача на суму ,01 грн, які включені до сьомої черги Реєстру акцептованих вимог кредиторів, про що свідчить довідка Банку №05-3323787 від 03.10.2016.

В свою чергу, Банк є власником наступних іменних відсоткових облігацій емітованих позивачем: серії ВЗ в кількості 10000 шт. загальною номінальною вартістю грн, (підтверджується реєстром власників іменних цінних паперів вих. №139995зв від 26.06.2017); дата закінчення обігу - 17.11.2020; серії АЗ в кількості 4565 шт. загальною номінальною вартістю 456500000 грн, (підтверджується реєстром власників іменних цінних паперів вих. №139994зв від 26.06.2017); дата закінчення обігу - 11.12.2018; серії СЗ в кількості 2700 шт. загальною номінальною вартістю 270000000 грн (підтверджується реєстром власників іменних цінних паперів вих. №139996зв від 26.06.2017); дата закінчення обігу - 14.12.2020.

Таким чином, неплатоспроможний Банк є кредитором позивача за зобов'язаннями строк виконання яких не настав на суму вартості облігацій: грн та відсоткового доходу за облігаціям.

Відповідно пункту 4.8, пункту 4.9 Проспекту емісії « 22», «АЗ», «ВЗ», «СЗ», « 03» Державної іпотечної установи 2013 року Установа зобов'язана виплачувати власникам облігацій відсотковий дохід за облігаціями з періодичністю один раз на півроку до моменту погашення облігацій.

Таким чином, у позивача (емітента іменних відсоткових облігацій, власником яких є Банк) в межах строків, встановлених Проспектом емісії, періодично виникають поточні зобов'язання перед неплатоспроможним Банком щодо виплати відсоткового доходу за цінними паперами.

Відносини, що виникають у зв'язку із виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Наслідки початку процедури ліквідації банку врегульовано статтею 46 вказаного Закону. Так, пунктом 8 частини другої статті 46 визначено, що забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

Обмеження, встановлені цим пунктом, не поширюються на зобов'язання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, крім обмежень, прямо передбачених законом, у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов'язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами, виключно з урахуванням того, що:

- за кредитним договором не було здійснено заміни застави, а саме не відбувалося зміни будь-якого з предметів застави на предмет застави, яким виступають майнові права на отримання коштів боржника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, протягом одного року, що передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку;

- кошти перебували на поточних та/або депозитних рахунках такого боржника на дату початку процедури виведення Фондом банку з ринку та договірне списання з цих рахунків передбачено умовами договорів, укладених між боржником і банком.

Положення наведеного пункту 8 частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кореспондуються зі змістом пункту 2.3 Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку.

Так, в матеріалах справи містяться рішення у господарських справах №910/4413/17 та №910/12608/17 постановлені Господарським судом міста Києва, якими задоволено позовні вимоги Державної іпотечної установи до Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» та визнано припиненим відповідні зобов'язання.

Окрім наведених рішень в матеріалах справи містяться копії листів Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» адресовані Державній іпотечній установі №2416 від 25.10.2015 та №109 від 12.01.2016, з яких вбачається, що відповідно до пункту 8 частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та згідно заяв Державної іпотечної установи датованих 29.10.2015 й 11.12.2015, здійснено зарахування зустрічних однорідних вимог між Акціонерним товариством «Дельта Банк» та Державною іпотечною установою на суми 80645986,55 грн за період з 29.12.2014 по 28.06.2015 та за четвертий відсотковий період (з 29.06.2015 по 27.12.2015 включно). Відповідно зменшено розмір зобов'язань Банку перед Державною іпотечною установою на відповідні суми.

З наведеного вбачається, що позивач у справі - Державна іпотечна установа є суб'єктом правовідносин щодо зарахування зустрічних однорідних вимог.

Частина друга статті 264 КАС України визначає, що право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що Державна іпотечна установа є суб'єктом правовідносин, у яких застосовується оскаржуваний Порядок складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються, відтак має право оскаржувати даний нормативно-правовий акт.

Одночасно суд зазначає, що з огляду на положення наведеної статті доводи відповідача про відсутність порушення охоронюваного законом інтересу Державної іпотечної установи зазначеним нормативним актом не є обґрунтованими.

По суті спору, доводи позивача зводяться до того, що оскаржувані положення Порядку складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються, не відповідають вимогам правових актів вищої юридичної сили внаслідок того, що строки припинення зобов'язання замінено терміном; змінено умови та механізм вчинення припинення зобов'язань шляхом зарахування однорідних зустрічних вимог; Фондом перевищено свої повноваження внаслідок встановлення іншого порядку зарахування зустрічних однорідних вимог.

Оцінюючи такі доводи, суд виходить з наступного.

Статтею 601 Цивільного кодексу України (ЦК України) встановлено, що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Положення статей 202, 203 Господарського кодексу України кореспондується із наведеними нормами ЦК України.

Частиною другою статті 530 ЦК України визначено, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно частини першої статті 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до статті 252 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями та годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Враховуючи наведенні положення ЦК України й ГК України суд поділяє позицію позивача стосовно того, що строки припинення зобов'язання замінено терміном, оскільки в силу пункту 16 Порядку складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються, моментом з якого починає здійснюватись зарахування зустрічних однорідних вимог визначено початок задоволення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб відповідної черги акцептованих вимог кредиторів, до якої віднесені вимоги такого кредитора і в сумі, що підлягає задоволенню вимог.

Відтак, за положеннями наведеного пункту 16 Порядку складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються, припинення зобов'язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог відбувається не у встановлені цивільним законодавством строки, а пов'язується з настанням певної події.

В свою чергу, пунктом 17 Порядку складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються, визначено, що припинення зобов'язань зарахуванням однорідних вимог здійснюється пропорційно до суми вимог, що належать кожному кредиторові однієї черги, у разі, якщо обсяг коштів, одержаних від продажу майна (активів), недостатній для повного погашення зобов'язань за кредитом боржника перед банком.

Іншими є умови припинення зобов'язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог визначені пунктом 8 частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яка передбачає відповідне зарахування у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов'язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами.

Відтак, за положеннями наведеного пункту 17 Порядку складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються, припинення зобов'язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог здійснюється у грошовій формі, оскільки пов'язується з реалізацією активів, що не відповідає положенням статей 601 ЦК України, статей 202 та 203 ГК України і в принципі суті такого правовідношення, як «зарахування». Тут суд погоджується з позивачем у тому, що за умови застосування приписів пункту 17 Порядку складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються, проведення зарахування стає неможливим, оскільки пов'язується із реалізацією майна (активів) банку, що ліквідується.

Невідповідність наведеного пункту вимогам ЦК України, ГК України та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вбачається також у встановленні правил пропорційності без врахування індивідуальної визначеності сторони правочину, яка випливає зі змісту статей 509 та 510 ЦК України.

Згідно статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити кошти тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання мають ґрунтуватись на засадах добровільності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 510 ЦК України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Поряд із цим, суд критично оцінює посилання відповідача у справі на необхідність сукупного застосування статей 46 та 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і вважає його помилковим, в силу того, що статтею 46 врегульовано питання наслідків початку процедури ліквідації банку, а статтею 52 черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів.

Як вбачається зі змісту 46 статті, зокрема пункту 8 частини другої, його положення спрямовані на заборону зарахування зустрічних вимог в цілому, однак з обмеженням даної заборони у певних випадках.

Відтак, вчинення відповідного правовідношення (зарахування зустрічних вимог, які відповідають вимогам п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») в такому випадку відбувається поряд з іншими процедурами, які передбачає ліквідаційний процес, не призупиняється і від його наслідків не залежить.

З початком ліквідаційної процедури не змінюються умови, яким мають відповідати вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, а саме: бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду); строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Більше того, зарахування відповідних вимог залишається обов'язком банку, а не його правом.

Так, частиною другою статті 601 ЦК України визначено, що зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Тобто заяви однієї сторони достатньо для проведення зарахування. Саме таким чином сформульовані положення ГК України щодо припинення зарахуванням господарських зобов'язань (ч. 3 ст. 203 ГК України).

Подібної думки дотримується і Вищий господарський суд України, який зазначає, що «за правовою природою припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги це - одностороння угода, яка оформляється заявою однієї з сторін, і, якщо інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, вона вправі на підставі статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду» (постанова Вищого господарського суду України від 22.07.2004 №15-03/186).

Стаття ж 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» застосовується при розподілі коштів, одержаних в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку і застосовується до погашення тих зобов'язань, які не може бути зараховано, як зустрічні однорідні, або таке зарахування не відбулось з інших причин.

Визначаючись щодо позовних вимог суд не бере до уваги посилання позивача на негативні наслідки застосування оскаржуваних положень Порядку складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються, оскільки в рамках даної справи оцінці підлягає лише законність та відповідність оскаржуваних положень Порядку правовим актам вищої юридичної сили.

Суд також не бере до уваги доводи позивача стосовно перевищення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб своїх повноважень в частині оскаржуваних положень Порядку складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються, оскільки Виконавча дирекція Фонду у сфері забезпечення діяльності Фонду має повноваження, серед яких, прийняття нормативно-правових актів Фонду. В цей же час, невідповідність окремих положень прийнятого нормативно-правового акту правовим актам вищої юридичної сили не є перевищенням повноважень тим суб'єктом, яким прийнято відповідний нормативно-правовий акт.

Разом з тим, суд критично оцінює посилання відповідача на частину п'яту статті 36 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб», яка не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки встановлює наслідки запровадження тимчасової адміністрації і не розповсюджує свою дію на стадію ліквідації неплатоспроможного банку.

Не бере до уваги суд також посилання відповідача на правову позицію Верховного суду України, викладену в постанові від 21.12.2016 у справі №6-2047цс16, оскільки в судовому порядку розглядалися вимоги щодо зарахування зустрічних вимог за кредитним договором за рахунок коштів, розміщених на поточному рахунку в період дії тимчасової адміністрації.

При вирішенні позовних вимог суд враховує також роз'яснення, наведені у підпункті 10.2 пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду від 20.05.2013 №7 «Про судове рішення в адміністративній справі».

Так, ухваливши рішення про визнання нормативно-правового акту незаконним або таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, і про визнання його з цих підстав нечинним, суд у порядку, визначеному частиною одинадцятою статті 171 КАС України, повинен зобов'язати орган, який видав оскаржуваний акт, невідкладно опублікувати резолютивну частину рішення суду у виданні, в якому такий акт було офіційно оприлюднено, після набрання рішенням законної сили.

За правилами пункту 1 частини п'ятої статті 171-1 КАС України Вищий адміністративний суд України за наслідками розгляду справи може визнати акт Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради юстиції, рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України незаконними повністю або в окремій його частині. Отже, визнати неконституційними такі акти суд не може. Водночас з огляду на положення пункту 1 частини другої статті 162 КАС України у разі визнання акту незаконним суд повинен скасувати його, якщо він є актом індивідуальної дії, або визнати нечинним, якщо він є нормативно-правовим актом, про що зазначити у резолютивній частині постанови.

Частиною другою статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача про визнання незаконними відповідних положень Порядку складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому, суд вважає за необхідне і вийти за межі позовних вимог та поряд із визнанням Порядку складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються, в частині незаконним, визнати його у цій частині також нечинним.

Вирішуючи питання про розподіл відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України між сторонами судових витрат, суд виходить з того, що відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України,

вирішив:

Адміністративний позов Державної іпотечної установи задовольнити повністю.

Визнати незаконним та нечинним «Порядок складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються», затверджений рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.08.2017 №3711, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07.09.2017 за №1104/30972 в частині пунктів 16 та 17 розділу VIII «Заходи щодо задоволення акцептованих вимог кредиторів».

Зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, невідкладно після набрання рішення суду законної сили, опублікувати резолютивну частину рішення суду в Офіційному віснику України.

Стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь Державної іпотечної установи витрати по сплаті судового збору у розмірі 1600 грн (одна тисяча шістсот гривень).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач - Державна іпотечна установа (01133, м. Київ, бул. Лесі Українки, 34, ).

Відповідач - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (04053, м. Київ, вул. Січових стрільців, 17, ).

Суддя О.М. Чудак