Справа № 2140/1848/18
Суддя: Василяка Д.К.
Дата ухвалення: 2018-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2018 р.м. ХерсонСправа № 2140/1848/18

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Василяки Д.К.,

при секретарі: Собчук Є.В., за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача Грудковської А.М., розглянувши за правилами спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області (далі по тексту - відповідач) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 29.08.2018 року позивач відповідно до ст. 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" звернувся до відповідача із запитом на інформацію, згідно якого просив повідомити дату та номер наказу Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області, яким ОСОБА_4 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, а також повідомити інформацію про місце розташування земельної ділянки, зазначене у цьому наказі.

За результатами розгляду запиту на інформацію відповідач відмовив позивачу у наданні інформації, про що повідомив у листі від 03.09.2018 року №87/0/63-18.

На думку позивача, дії відповідача щодо відмови в задоволенні запиту на інформацію є протиправними, оскільки законодавство забороняє обмежувати доступ до інформації про розпорядження землями державної власності, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання земельних ділянок, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб, які отримали ці земельні ділянки.

На підставі вказаного просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу в задоволенні запиту на отримання інформації від 29.08.2018 р. та зобов'язати відповідача надати ОСОБА_1 інформацію про дату та номер наказу Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області, яким ОСОБА_4 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, а також повідомити інформацію про місце розташування земельної ділянки, зазначене у цьому наказі.

Ухвалою суду від 10 вересня 2018 року у справі відкрито спрощене провадження.

28 жовтня 2018 року від позивача надійшов відзив на позов, який обґрунтовано тим, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Вказав, що лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці.

Оскільки надання Головним управлінням Держгеокадастру у Херсонській області інформації про особу стосовно якої звертався позивач без її згоди було б порушенням Конституції України, Головне управління у листі повідомило, що може надати інформацію про іншу особу, а саме ОСОБА_4 за згодою самого суб'єкта персональних даних.

02 жовтня 2018 року від позивача надійшла відповідь на відзив, яку обґрунтовано тим, що відомості про розпорядження землями державної власності, умови отримання земельних ділянок, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб, які отримали ці земельні ділянки відносяться до публічної сфери, доступ до них не може бути обмежено, про що є спеціальна норма Закону, яка міститься у ч. 5 ст. 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Дослідивши матеріали справи, заслухавши вступне слово позивача, представника позивача та представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне: 29.08.2018 року позивач звернувся до відповідача із запитом на інформацію, згідно якого просив повідомити дату та номер наказу Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області, яким ОСОБА_4 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, а також повідомити інформацію про місце розташування земельної ділянки, зазначене у цьому наказі.

За результатами розгляду запиту на інформацію листом від 03.09.2018 року №87/0/63-18 відповідач відмовив ОСОБА_1 у наданні інформації. Відмову обґрунтовано тим, що вказана інформація є конфіденційною інформацією про фізичну особу.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне: ст. 40 Конституції України встановлено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Законом України "Про доступ до публічної інформації" від 13 січня 2011 року № 2939-VІ (далі по тексту - Закон № 2939-VІ) визначено порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Статтею 1 Закону України № 2939-VІ визначено, що публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Частинами 2, 3 статті 10 Закону України № 2939-VІ встановлено, що обсяг інформації про особу, що збирається, зберігається і використовується розпорядниками інформації, має бути максимально обмеженим і використовуватися лише з метою та у спосіб, визначений законом.

Розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов'язані:

1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом;

2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом;

3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб;

4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.

При цьому, частинами 1,2 статті 32 Конституції України встановлено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 20 січня 2012 року за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України у справі №1-9/2012 зазначив, що лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці.

Рішенням Конституційного Суду України встановлено, що відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про доступ до публічної інформації", інформацією про фізичну особу є відомості чи сукупність відомостей про таку особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована (частина перша статті 11 Закону України "Про інформацію").

За порядком доступу інформація поділяється на відкриту та з обмеженим доступом (частина перша статті 20 Закону України "Про інформацію").

Відкритою є будь-яка інформація, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом (частина друга статті 20 Закону України "Про інформацію"). Зокрема, відкритою є публічна інформація, крім випадків, встановлених законом, яка відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених законом (частина перша статті 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації").

Згідно ч.ч. 1, 2 статті 21 Закону України "Про інформацію", інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова.

Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження (частина друга статті 11 Закону України "Про інформацію"). Конституційний Суд України в абзаці першому пункту 1 резолютивної частини Рішення від 30 жовтня 1997 року № 5-зп відніс до конфіденційної інформації про фізичну особу, крім вказаної, ще й відомості про її майновий стан та інші персональні дані.

Таким чином, Конституційний Суд України вважає, що перелік даних про особу, які визнаються як конфіденційна інформація, не є вичерпним.

Крім того, Конституційний Суд України дав офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 32 Конституції України у системному зв'язку з частиною другою статті 34 цієї Конституції, відповідно до якого, що збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Зважаючи на вказане, суд робить висновок, що право позивача на отримання інформації не може реалізовуватись шляхом порушення конституційного права третьої особи на недопустимість збирання та поширення конфіденційної інформації щодо нього.

Отже, можливість отримання інформації про особу, в тому числі і публічну, без її згоди може бути реалізована у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Вказані дії допускаються винятково у визначених законом випадках в обсязі, обумовленому лише інтересами національної безпеки, територіальної цілісності, економічного добробуту, для охорони здоров'я населення, громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, захисту репутації або прав інших людей, а також для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

В той же час, збирання, зберігання, використання і поширення конфіденційної інформації про особу без попередньої згоди цієї особи має ознаки неправомірного втручання її в особисте життя.

Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя узгоджується із міжнародно-правовими актами.

Так, у статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

У Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції; органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8).

Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17).

Зважаючи на вказане, суд робить висновок, що у разі надання ОСОБА_1 інформації, яку він просив надати, відповідно до запиту від 29.08.2018 р. відповідачем було б вчинено дії, які суперечать вимогам частини 1 та 2 статті 32 Конституції України та Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Позивач в адміністративному позові посилається на надане йому право на отримання вказаної інформації, відповідно до вимог ч. 5 ст. 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації", згідно якої, не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно.

Суд зазначає, що відповідно до ст.ст. 118, 123 Земельного кодексу України, рішення органів державної влади та місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є підставою для набуття права на землю, а лише надає можливість певній особі розробити відповідну землевпорядну документацію.

Таким чином, надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність чи користування є документом, який тільки надає громадянину право на розроблення документації із землеустрою та не свідчить про набуття громадянином права власності чи користування земельною ділянкою, тому не підпадає під норми ч. 5 ст. 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

При цьому, на думку суду, інформація, яку просив надати позивач стосується безпосередньо громадянина ОСОБА_4 і відноситься до такої, на яку поширюється ст. 11 Закону України "Про інформацію".

Отже, суд робить висновок щодо правомірності наданої позивачу відповіді від 03.09.2018 р.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, відповідач надав достатньо належних та допустимих доказів щодо підтвердження правомірності своїх дій.

У зв'язку з цим, суд, аналізуючи викладене приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 77, 90, 241-246, 255 КАС України, суд -

вирішив:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (73013, АДРЕСА_1, рнокпп НОМЕР_1) до Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області (73036, м. Херсон, вул. Університетська, 136-а, ) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції,який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 05 жовтня 2018 р.

Суддя Василяка Д.К.

кат. 2.2