Справа № 2а-11207/12/2670
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2018-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Київ

02 жовтня 2018 року

справа №2а-11207/12/2670

адміністративне провадження №К/9901/9518/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Ханової Р.Ф.(суддя-доповідач),

суддів: Гончарової І.А., Олендера І.Я.

розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції матеріали адміністративної справи № 2а-11207/12/2670

за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства "Завод "Ленінська кузня" до Державної податкової інспекції у Подільському районі м. Києва Державної податкової служби, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - приватне підприємство "Торговий Дім "Везувій Інвестмент 2010" про часткове скасування податкових повідомлень-рішень

за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Завод "Ленінська кузня"

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2015 року у складі колегії суддів Петрика І.Й., Ключковича В.Ю., Собківа Я. М.,

У С Т А Н О В И В:

ПРОЦЕДУРА

15 серпня 2012 року Публічне акціонерне товариство "Завод "Ленінська кузня" (далі - Товариство, платник податків, позивач у справі) звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Подільському районі м. Києва Державної податкової служби (далі - податковий орган, відповідач у справі) про скасування податкових повідомлень-рішень від 07 серпня 2012 року № в частині нарахування 468 337 грн. 50 коп. податку на прибуток і 117 084 грн. 38 коп. штрафних санкцій, а також № в частині нарахування 407 250 грн. податку на додану вартість і 101 812 грн. 50 коп. штрафних санкцій, з мотивів безпідставності їх прийняття.

08 жовтня 2012 року ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва залучено третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Приватне підприємство «Везувій Інвестментс 2010».

23 листопада 2012 року постановою Окружного адміністративного суду м. Києва позов задоволено частково, скасовано податкові повідомлення-рішення від 07 серпня 2012 року № в частині застосування штрафних санкцій у сумі 117 083 грн. 38 коп. та № в частині застосування штрафних санкцій у сумі 101 811 грн. 50 коп. В задоволенні адміністративного позову в іншій частині відмовлено.

06 лютого 2014 року постановою Київського апеляційного адміністративного суду рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволення позовних вимог та ухвалено нову постанову про відмову в задоволенні позову в цій частині. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

29 липня 2014 року ухвалою Вищого адміністративного суду України (суддя-доповідач Маринчак Н.Є.) касаційну скаргу позивача задоволено частково, рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовані, матеріали справи направлено на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Підставами скасування визначено необхідність встановлення обставин щодо руху активів у процесі здійснення господарської операції, а також фізичних, технічних та технологічних можливостей певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, наявності господарської мети при вчиненні відповідних дій платника податку.

21 жовтня 2014 року постановою Окружного адміністративного суду міста Києва у складі судді Качура І. А. адміністративний позов задоволено.

04 лютого 2015 року постановою Київського апеляційного адміністративного суду постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 жовтня 2014 року скасовано та ухвалено нову, якою в задоволені позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Завод «Ленінська кузня» відмовлено повністю.

20 лютого 2015 року позивачем подано касаційну скаргу до Вищого адміністративного суду України, в якій платник податків просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі постанову суду першої інстанції

16 березня 2015 року ухвалою Вищого адміністративного суду України відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою позивача та витребувано з Окружного адміністративного суду міста Києва справу № 2а-11207/12/2670.

09 квітня 2015 року справа № 2а-11207/12/2670 надійшла до Вищого адміністративного суду України.

25 січня 2018 року справу № 2а-11207/12/2670 разом з матеріалами касаційної скарги передано до Верховного Суду.

Відзив відповідача на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив, що не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Касаційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

У червні-липні 2012 року посадовими особами податкового органу проведено виїзну планову перевірку платника податків з питань дотримання податкового законодавства за період з 01 січня 2010 року по 31 березня 2012 року, за результатами якої складено акт від 25 липня 2012 року № 272/22-205/14312364 (далі акт перевірки).

07 серпня 2012 року на підставі акта перевірки та згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України прийнято спірні податкові повідомлення-рішення.

Податковим повідомленням-рішенням № за порушення вимог пункту 22.4 статті 22 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР, пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток за основним платежем у сумі 840 550 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у розмірі 210 138 грн. на підставі абзацу другого пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України.

Податковим повідомленням-рішенням № за порушення вимог пункту 186.3 статті 186, підпункту 196.1.1 пункту 196.1 статті 196, пункту 198.6 статті 198, пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем у сумі 590 442 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у розмірі 113 101 грн. на підставі абзацу другого пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України, підрозділу 10 Розділу ХХ Податкового кодексу України.

Вказані податкові повідомлення-рішення оскаржуються в частині нарахування податку на прибуток у сумі 468 337 грн. 50 коп. та застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 117 084 грн. 38 коп., а також в частині нарахування податку на додану вартість у сумі 407 250 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 101 812 грн. 50 коп.

Судами попередніх інстанцій установлено, що склад податкового правопорушення у відповідній частині доводиться податковим органом висновком про завищення Товариством витрат за 2 квартал 2011 року на суму 2 036 250 грн., внаслідок чого платником податків занижено податок на прибуток на суму 468 337 грн. 50 коп. та сформовано податковий кредит з податку на додану вартість за червень 2011 року на загальну суму 407 250 грн.

Між Товариством (замовник) та Приватним підприємством «Торговий дім «Везувій Інвестмент 2010» (виконавець) укладено договір від 01 жовтня 2010 року №1/1 про надання послуг по стоянці автомобілів.

Згідно з умовами вказаного договору, строк дії якого з 01 листопада 2010 року по 01 листопада 2011 року; виконавець зобов'язаний, після вступу Договору в дію надати Замовнику 180 місць на стоянці автомобілів. Плата за надані послуги розраховується таким чином: 180*строк розрахунку*75=плата за послуги з податку на додану вартість, де 75 - ставка в гривнях за одне пакувальне місце в день; 180 - кількість паркувальних місць; строк розрахунку - кількість днів в розрахунковому періоді, який не може бути меншим 6-ти календарних місяців. Плата за надані послуги сплачується Замовником Виконавцю на підставі рахунку фактури наданого Виконавцем.

Перевіркою встановлено та не заперечувалося позивачем в ході розгляду справи, що надання контрагентом послуг із стоянки автомобілів стало можливим за рахунок отриманого ним в управління від позивача майна, - автостоянки на підставі договору управління майном від 14 вересня 2010 року №193-10, який не є нотаріально посвідченим.

Факт виконання умов договору з управління майном від 14 вересня 2010 року №193-10 підтверджено рішенням Господарського суду м. Києва від 15 червня 2011 року у справі №52/160, що набрало законної сили.

Фактичне використання паркувальних місць обґрунтовується позивачем на підставі того, що ним здійснювалося будівництво «тимчасового» торгівельного центру, для чого Товариству необхідно було забезпечити паркування транспортних засобів та іншої будівельної техніки підрядних організацій Товариства з обмеженою відповідальністю «Фраміс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСВ Практик» за договорами підряду та на підставі їх листів-заявок.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 жовтня 2012 року витребувано у позивача, серед іншого, робочу проектну документацію, кошториси, календарні плани виконання робіт та акти виконаних робіт за вказаними вище договорами з Товариствами з обмеженою відповідаьністю «ОСВ Практик» та «Фраміс».

На виконання вказаної ухвали, позивач зазначив, що будівництво «тимчасового» торгівельного комплексу призупинено у зв'язку з фінансовими проблемами Товариства, будівельні роботи проведено частково; будівельні роботи по ремонту мостів №1 і №3 через річку Либідь виконано.

ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції висновувався з реальності господарських операцій позивача з контрагентами щодо отримання послуг, за наслідком яких позивачем правомірно сформовано витрати та податковий кредит з податку на додану вартість.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, висновувався з правомірності застосування податковим органом штрафних санкцій, оскільки фактично позивачем придбано послуги зі стоянки автомобілів за рахунок власних площ автостоянки, переданої в управління. При цьому, за висновком суду апеляційної інстанції, позивачем не доведено факт будівництва зазначеного «тимчасового» торгівельного комплексу з продажу продовольчих та промислових (не продовольчих) товарів, а також факт перебування транспортних засобів на стоянці.

Суд апеляційної інстанції вказав, що самі по собі договори і листи-заявки не свідчать про фактичне проведення будівельних робіт.

ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У касаційній скарзі позивач посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права, відтворює всі встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, вказує, що договір управління від 14 вересня 2010 року №193-10 не визнавався нікчемним, вказує, що фактичне виконання будівельних робіт за договором підряду з Товариством з обмеженою відповідальністю «ОСВ Практик» є призупиненим через фінансові труднощі замовника.

Скаржник вказує, що реальність господарських операцій з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фраміс» підтверджена рішеннями Господарських судів міста Києва від 21 серпня 2013 року по справі № 910/12357/13 та від 22 серпня 2013 року по справі № 910/12356/13, які набрали законної сили.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

Відповідно до статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, відтак Верховний Суд зазначає про неприйнятність доводів скаржника про неповноту дослідження судами попередніх інстанцій доказів на предмет встановлення певних обставин.

Щодо застосування норм процесуального права

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

ПРАВОВА ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Нормативне регулювання

Пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України (у редакції, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин), на який посилався податковий орган як на підставу прийняття податкового повідомлення-рішення, визначено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку не включаються до складу витрат.

Положеннями пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Первинні документи податкового та бухгалтерського обліку мають відповідати вимогам, передбаченим статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, що затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704.

Оцінка доводів касаційної скарги

Щодо нікчемності правочину

Одним з доводів, яким податковий орган обґрунтовує нереальність господарських операцій за договором управління від 14 вересня 2010 року №193-10, є твердження про відсутність його нотаріального посвідчення і державної реєстрації.

Верховний Суд зауважує, що визнання під час перевірки податковим органом нікчемними правочинів знаходиться за межами здійснення ним контролю дотримання податкового законодавства. За наявності ознак нікчемності правочину, податкові органи мають право та повинні звертатися до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність, а не класти власний висновок в основу податкового правопорушення та визначати на цій підставі грошове зобов'язання. Зазначена позиція є усталеною, наведена постановою Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15 червня 2011 року у справі № 52/160 встановлено, що у квітні 2011 року Приватне підприємство «Торговий дім «Везувій Інвестмент 2010» отримало Свідоцтво про атестацію Автостанції «Київ» за цією ж адресою, тобто здійснювало власну господарську діяльність.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за умовами договору в управління на платній основі передано нерухоме майно, а саме площі автостоянки, які залишилися у власності позивача, на якій в межах договору здійснені послуги по стоянці автомобілів та іншої будівельної техніки підрядних організацій, які доставляють будівельні вантажі на будівництво «тимчасового» Торговельного комплексу з продажу продовольчих та непродовольчих товарів із закладами громадського харчування та зберігання техніки в нічний час».

Щодо формування витрат

Відповідно до абзацу «в» підпункту 138.10.2 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України до складу інших витрат включаються адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством, а саме витрати на стоянку, паркування легкових автомобілів.

Віднесення витрат на стоянку та паркування до адміністративних витрат підприємства є правомірним за умови, що такі витрати пов'язані з його господарською діяльністю та підтверджені первинними документами податкового та бухгалтерського обліку.

Суд визнає, що у межах спірних відносин дві умови доводять правомірність формування витрат це зв'язок з господарською діяльністю, який по суті своїй встановлений актом перевірки, підтверджений судом першої інстанції під час нового судового розгляду та підтверджується долученими до матеріалів справи письмовими доказами, зокрема Локальним кошторисом об'єкта будівництва сформованими у відповідності ДБН.1.1-1-2000, а саме пункту 3.1.18.4, яким передбачені кошти на покриття адміністративних витрат будівельно-монтажних організацій та належними первинними документами, які є підставою для формування витрат у відповідності до частини першої та частини другої статті 9 Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-14.

Наведене спростовує доводи податкового органу про відсутність корисного ефекту від придбання вищевказаних послуг.

Відповідно до пункту 5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 р. № 318, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 січня 2000 р. за N 27/4248 витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов'язань, тобто за датою складання акта про надання відповідних послуг.

Суд визнає, що укладення та виконання договору послуг в межах кошторисних призначень договору підряду доводить отримання послуг паркування в межах господарської діяльності.

Суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що доказом реальності надання послуг позивачу зокрема ТС «Фраміс» є рішення Господарського суду м. Києва від 21 серпня 2013 року по справі №910/12357/13, залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15 листопада 2013 року, та рішення Господарського суду м. Києва від 22 серпня 2013 року по справі №910/12356/13, залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 04 листопада 2013 року, про стягнення з позивача заборгованості за договором №111-10 від 27 травня 2010 та за договором №110-10 від 27 травня 2010 року, укладених позивачем з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фраміс», згідно яких це Товариство проводило роботи по ремонту мостів №1 і №3 через р. Либідь в рамках проекту будівництво «тимчасового» торговельного комплексу ВАТ «ЗЛК» з продажу продовольчих та не продовольчих товарів закладами громадського харчування на території ВАТ «Завод «Ленінська кузня» по вул. Жилянська 107. Відповідно до частини першої статті 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беру участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зв'язок між понесеними витратами паркування з господарською діяльністю Товариства доведений.

Щодо належності письмових доказів, на підставі яких сформовані валові витрати та податковий кредит в частині нарахування податку на прибуток, на додану вартість та застосування штрафних (фінансових) санкцій у відповідних частинах скасованих судом першої інстанції постановою від 21 жовтня 2014 року, податковим органом під час проведення перевірки та усіх судових розглядів жодних застережень до неналежності підстав формування даних бухгалтерського обліку та як наслідок податкової звітності не наведено, актом перевірки відображені первинні документи та здійснені на їх підставі факти фіксування здійснених господарських операцій.

Верховний Суд визнає, що витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток та формування податкового кредиту з податку на додану вартість підтверджені належними і допустимими первинними документами, які відображають реальність спірних господарських операцій, і є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Суд вважає помилковим висновок суду апеляційної інстанції про не підтвердження виробничої необхідність і фактичне використання 180 паркувальних місць у період з 01 листопада 2010 року по 29 квітня 2011 року. Неприйнятним є також висновок цього суду за результатами оцінки взаємовідносин позивача з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фраміс», якими надання паркувальних місць спростовується тим, що будівельні роботи з ремонту мостів закінчено у березні 2011 року, що підтверджено наданими актами приймання виконаних підрядних робіт за березень 2011 року, а не у другому кварталі 2011 року, з огляду на те, що підписання актів приймання виконаних робіт і введення об'єкта в експлуатацію є різними юридичними фактами.

Відтак, Суд апеляційної інстанції, оцінюючи доводи податкового органу та надані позивачем докази, прийшов до необґрунтованого висновку про не підтвердження таких витрат належними та допустимими первинними документами бухгалтерського та податкового обліку.

Правомірність формування витрат та використання придбаних послуг в оподаткованих операціях обумовлює правомірність формування податкового кредиту за спірними операціями та безпідставність визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість.

Безпідставність збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток та податку на додану вартість обумовлює безпідставність застосування штрафних (фінансових) санкцій у відповідних частинах.

Суд визнає, що судом апеляційної інстанції скасоване судове рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Завод "Ленінська кузня" задовольнити.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2015 року у справі № 2а-11207/12/2670 скасувати.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 жовтня 2014 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Р.Ф.Ханова

Судді І.А.Гончарова

І.Я.Олендер