Справа № 0540/7422/18-а
Суддя: Логойда Т. В.
Дата ухвалення: 2018-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2018 р. Справа№0540/7422/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Логойди Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним адміністративним позовом в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в якому зазначала, що її дитина проживає разом з нею за адресою: Донецька обл., м.Торецьк, вул. Маяковського, 20. кв. 18, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від 10 серпня 2018 року, що складений головою домового комітету за участі мешканців вказаного будинку.

Батько дитини ОСОБА_3 проживає і зареєстрований окремо, фактичні шлюбні відносини між ними припинені внаслідок нездоланного для обох конфлікту.

Маючи намір належним чином зареєструвати місце проживання своєї доньки, позивач звернулася до сектору реєстрації місця проживання Військово-цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області, що є структурним підрозділом відповідача без статусу юридичної особи, з відповідною заявою, на що 08 серпня 2018 року отримала відмову в реєстрації місця проживання дитини, в якій з посиланням на статтю 9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» причиною відмови зазначено те, що нею не подано згоду батька на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини.

Посилаючись, зокрема, на ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, та на те, що відсутність реєстрації за фактичним місцем проживання істотно обмежує права малолітньої дитини ОСОБА_2 на належну освіту, медичне обслуговування, соціальний захист, просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення органу реєстрації - Військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області від 08 серпня 2018 року про відмову в реєстрації місця проживання громадянки України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- зобов'язати військово-цивільну адміністрацію міста Торецьк Донецької області зареєструвати місце проживання громадянки України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач подав заяву про визнання позову.

Представник позивача та представник відповідача подали заяву про розгляд справи без їх участі в порядку письмового провадження, в якій зазначали, що батько дитини протягом 2018 року не заперечував проти проживання дитини разом з матірю.

Враховуючи наведене суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (громадянка України) перебуває в шлюбі з ОСОБА_3 (громадянином ОСОБА_4 Федерації, місце проживання якого зареєстровано на території ОСОБА_4 Федерації), що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб. Шлюбних стосунків тривалий час не підтримують.

Від шлюбу мають спільну дитину - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (громадянку України), що підтверджуються відповідним свідоцтвом про народження.

Малолітня дитина позивача проживає разом з позивачем (матірю дитини) за адресою місця реєстрації позивача: Донецька обл., м.Торецьк, вул. Маяковського, 20. кв. 18, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від 10 серпня 2018 року, що складений головою домового комітету за участі мешканців вказаного будинку.

08 серпня 2018 року позивач звернулася до сектору реєстрації місця проживання Військово-цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області із заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини, в якій просила зареєструвати її доньку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за своїм місцем реєстрації.

В той же день 08 серпня 2018 року прийнято рішення про відмову в реєстрації місця проживання, в якому з посиланням на статтю 91 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» причиною відмови зазначено те, що заявником не подано згоду батька на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини.

Вказане рішення відображено в поданій заявником заяві.

Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правові норми належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Спірні правовідносини стосуються правомірності відмови позивачу в реєстрації місця проживання її малолітньої доньки.

Статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобовязані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобовязані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

У разі якщо особа не може самостійно звернутися до органу реєстрації, реєстрація може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника на підставі довіреності, посвідченої в установленому законом порядку (далі - представник).

Статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначений перелік документів, які особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) для подальшої реєстрації місця проживання.

Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку (ст. 3 Закону).

Відповідно до ст. 10 Закону правила здійснення реєстрації місця проживання, форми необхідних для цього документів, порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Правила реєстрації місця проживання затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207.

Згідно з п. 3 Правил реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військово-цивільні адміністрації» для виконання повноважень місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування у випадках, встановлених цим Законом, в районі відсічі збройної агресії ОСОБА_4 Федерації, зокрема в районі проведення антитерористичної операції можуть утворюватися військово-цивільні адміністрації.

Військово-цивільні адміністрації населених пунктів - це тимчасові державні органи, що здійснюють на відповідній території повноваження сільських, селищних, міських рад, районних у містах рад, виконавчих органів сільських, селищних, міських, районних у містах рад та голів та інші повноваження, визначені цим Законом.

Згідно з ч. 2 вказаного Закону військово-цивільні адміністрації є юридичними особами публічного права і наділяються цим та іншими законами повноваженнями, у межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.

Військово-цивільні адміністрації населених пунктів набувають прав та обовязків з дня внесення запису про їх державну реєстрацію як юридичних осіб до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 вказаного Закону військово-цивільні адміністрації утворюються у разі потреби за рішенням Президента України.

У день набрання чинності актом Президента України про утворення військово-цивільної адміністрації припиняються згідно із цим Законом повноваження, зокрема сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад, їх виконавчих органів, сільських, селищних, міських голів, інших посадових та службових осіб місцевого самоврядування, які працюють у цих органах місцевого самоврядування, - у разі утворення військово-цивільної адміністрації відповідного населеного пункту (населених пунктів).

Отже, відповідно до наведених вимог законодавства з дня утворення військово-цивільної адміністрації населеного пункту вона стала органом реєстрації замість виконавчого органу міської ради, тобто органом реєстрації, який передбачений п. 3 Правил реєстрації місця проживання, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ч. 5 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

Відповідно до ст. 242 Цивільного кодексу України батьки є законними представниками своїх дітей.

Пунктом 18 Правила реєстрації місця проживання затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, визначений перелік документів, які подає особа або її представник для реєстрації місця проживання.

Так, згідно з цим пунктом Правил, зокрема у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Таким чином, згідно з вимогами законодавства, для реєстрації місця проживання малолітньої дитини подається письмова згода другого з батьків.

Відповідно до п. 11 Правил орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо:

особа не подала необхідних документів або інформації;

у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними;

звернулася особа, яка не досягла 14 років.

Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику.

Аналогічні положення містяться в ст. 91 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Підставою для прийняття оскарженого рішення про відмову в реєстрації місця проживання малолітньої дитини позивача стало не подання позивачем письмової згоди батька дитини.

Разом з тим, приймаючи таке рішення відповідачем не враховано наступне.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», міжнародні договори, згода на обовязковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно з ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Відповідно до ст. 18 вказаного Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Отже, у випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень ст. 3 Конвенції про права дитини пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відсутність реєстрації місця проживання малолітньої дитини позивача за місцем фактичного проживання суперечить інтересам дитини та обмежує реалізацію її прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров'я та соціальний захист.

Таким чином, беручи до уваги необхідність захисту прав та інтересів малолітньої дитини, яка є громадянкою України, і перед якою держава Україна має певні зобовязання, виходячи з принципу верховенства права та завдань адміністративного судочинства, суд дійшов висновку про необхідність визнання протиправним та скасування оскарженого рішення, і зобовязання відповідача зареєструвати місце проживання малолітньої дитини за місцем фактичного проживання, яким є адреса реєстрації місця проживання її матері.

Реєстрація місця проживання малолітньої дитини не впливає на здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов'язків.

Керуючись статтями 32, 139, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 (85200, АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_1) до Військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області (85200, Донецька обл., м.Торецьк, вул.Маяковського, 24-а, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області від 08 серпня 2018 року про відмову в реєстрації місця проживання громадянки України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобовязати Військово-цивільну адміністрацію міста Торецьк Донецької області зареєструвати місце проживання громадянки України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 255 КАС України, і може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення судом складено 09 жовтня 2018 року.

Суддя Логойда Т. В.