Справа № 804/2709/18
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2018-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2018 року Справа № 804/2709/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області
про визнання протиправним рішення та зобовязання вчинити певні дії, -
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що 21.02.2018 року представник позивача звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсії за віком, проте, рішенням № 2328 від 21.02.2018 року в поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 було відмовлено. Позивач вважає рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову позивачу в поновленні виплати пенсії, протиправним, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
16.04.2018 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було відкрито провадження у справі.
15.05.2018 року представником відповідача, було надано до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що надана відповідачем відмова є обґрунтованою та прийнята у відповідності до вимог чинного законодавства, оскільки позивачем не дотримано порядку звернення до органу Пенсійного Фонду України щодо поновлення витати пенсії, визначених чинним законодавством.
Зазначена справа перебувала в провадженні судді Кононенко О.В.
14.08.2018 року на підставі розпорядження керівника апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду № 2192д було проведено перерозподіл даної справи та передано вказану справу судді Дєєву М.В.
21.08.2018 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було прийнято до провадження дану справу та вирішено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що до квітня 1999 року ОСОБА_1 проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1 та отримувала пенсію за віком, потім виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, у звязку з чим, виплату пенсії було припинено.
21.02.2018 року представник позивача ОСОБА_3 за нотаріально посвідченою довіреністю звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсії позивачу.
21.02.2018 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області було надано відповідь №2328 на вказану заяву, відповідно до якої було відмовлено у поновленні виплати пенсії позивачу та вказано, що заява подається особисто або законним представником за місцем перебування на обліку та не підтверджено місце проживання (реєстрації) на території України.
Позивач із вказаною відмовою відповідача незгодна та вважає її незаконною, що і стало підставою для звернення із даним адміністративним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ від 05 листопада 1991(надалі Закон України №1788-XII) та Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09 липня 2003 року(надалі - Закон України №1058-IV).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно з статтею 51 цього Закону, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного Суду №25-рп/2009 від 07.10.2009р.,пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України №1058-IV від 09.07.2003р. «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України(є неконституційними).

Зазначені положення закону України №1058-IV від 09.07.2003р. «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного Рішення №25-рп/2009 від 07.10.2009р.

Також, у Рішенні Конституційного Суду №25-рп/2009 від 07.10.2009р.зазначено, що оспорюваними нормами Закону України №1058-IV від 09.07.2003р. «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Відповідно до ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, суд зазначає, що проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Однак, суд звертає увагу, що відповідно до пункту 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі-Порядок), затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005р., зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846, заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії, у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім'ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Таким чином, чинним законодавством передбачено подання заяви про поновлення виплати пенсії особі її представником, проте не за місцем проживання останнього, а за місцем перебування такої особи на обліку як отримувача пенсії.

Судом встановлено, що останнє місце реєстрації позивача та отримання пенсії за віком - АДРЕСА_1.

Суд звертає увагу на те, що у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області ОСОБА_1 на обліку як одержувач пенсії, не перебувала.

Позивачем не підтверджено місце проживання (реєстрації) на території Дніпропетровської області.

Крім того, відповідно до абзацу 4 пункту 1.5 Порядку, заява на запит пенсійної справи за новим місцем проживання подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).

Тобто, у випадку зміни пенсіонером місця проживання подання заяви про поновлення виплати пенсії за новим місцем проживання можливе лише після витребування органом ПФУ за новим місцем проживання пенсійної справи з органу ПФУ, де особа отримувала пенсію до цього. При цьому, заяву про запит на надіслання пенсійної справи пенсіонер повинен подати особисто.

Таким чином, суд доходить висновку про правомірність відмови відповідача у поновленні виплати пенсії, оскільки позивач звернувся до органу, що призначає пенсію, не за місцем перебування на обліку, тобто до неповноважного органу.

Також, суд не вбачає підстав для зобовязання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1, починаючи з 07.10.2009 р., оскільки у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області позивач на обліку як одержувач пенсії, не перебуває.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (вул. ОСОБА_2, буд. буд. 7, кв. 27, м. Хадера, м. Ізраїль) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094) про визнання протиправним рішення та зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_4