Справа № 409/2922/17
Суддя: Т.І. Чернявська
Дата ухвалення: 2018-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

04 жовтня 2018 рокуСєвєродонецькСправа № 409/2922/17

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Чернявська Т.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Білокуракинського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання дій щодо невиплати пенсії протиправними та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Луганського окружного адміністративного суду на розгляді перебуває справа за позовом ОСОБА_1 (далі позивач) до Білокуракинського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі відповідач), в якому позивач з урахуванням уточненої позовної заяви від 09 лютого 2018 року (арк. спр. 36-38) просить:

- визнати протиправними дії Білокуракинського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1;

- зобовязати Білокуракинське обєднане управління Пенсійного фонду України Луганської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з жовтня 2017 року та сплатити виниклу заборгованість з жовтня 2017 року на рахунок в уповноваженому банку, обраному раніше ОСОБА_1 АТ «Ощадбанк»;

- стягнути з Білокуракинського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області компенсацію втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням строків їх виплати з жовтня 2017 року по день стягнення компенсації.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона з 2015 року перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Білокуракинському районі Луганської області.

Оскільки її зареєстроване місце проживання розташоване в районі, в якому органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, позивач отримала статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується відповідною довідкою, строк дії якої не обмежено.

До вересня 2017 року включно позивач отримувала пенсію, яка є єдиним джерелом її існування, шляхом зарахування коштів на рахунок, відкритий у АТ «Ощадбанк». Однак, з жовтня 2017 року відповідач перестав виплачувати позивачу пенсію без повідомлення причин. Позивач вважає дії щодо припинення виплати пенсії за віком протиправними і такими, що порушують її конституційні права.

З посиланням на норму частини другої статті 46 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», якою передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, позивач вказала, що оскільки нею виконано певний порядок, встановлений для осіб, які перемістились з тимчасово окупованої території, невиплата пенсії відповідачем з 01 жовтня 2017 року є протиправною, а тому вона звернулася з цим позовом до суду і є підстави задовольнити позовні вимоги без обмежень будь-яким строком.

З урахуванням положень статей 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушення строків їх виплати» просила зобовязати відповідача виплатити утворену заборгованість по виплаті пенсії з жовтня 2017 року та стягнути компенсацію втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням строків їх виплати.

Білокуракинське обєднане управління Пенсійного фонду України Луганської області позов не визнало, про що через відділ діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) 13 березня 2018 року за вхідним реєстраційним № 5979/2018 подало відзив на позовну заяву від 06 березня 2018 року за № 1452/07-08, в якому у задоволенні позовних вимог просить відмовити повністю (арк. спр. 85-86).

В обґрунтування заперечень проти позову відповідач зазначив, що позивач з 01 липня 2014 року перебуває на обліку в управлінні як внутрішньо переміщена особа, яка тимчасово проживає на території Білокуракинського району. Відповідно до довідки від 17 січня 2017 року за № 5807, виданої управлінням соціального захисту населення Білокуракинської районної державної адміністрації, позивач з 17 січня 2017 року взята на облік як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. Втім в порушення вимог частини третьої статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» позивач фактично не мешкає за адресою перереєстрації, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов, складеним структурним підрозділом управління соціального захисту населення Білокуракинської районної державної адміністрації у відповідності до пункту 7 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365. Згідно з протоколом засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 13 жовтня 2017 року № 52, який надійшов до відповідача 13 жовтня 2017 року, комісією вирішено відмовити позивачу у призначенні (відновленні) соціальних виплат з підстав не підтвердження фактичного місця проживання (перебування) тимчасово переміщеної особи за адресою, зазначено у довідці від 17 січня 2017 року № 5807.

Відповідно до Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про обєднанні управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 січня 2015 року за № 41/26486, Білокуракинське обєднане управління Пенсійного фонду України Луганської області обслуговує лише тих пенсіонерів, які мешкають на території Білокуракинського району, і не має повноважень щодо виплати пенсій пенсіонерам інших міст та районів як Луганської області, так і інших областей. Пенсіонерів з інших місць проживання має обслуговувати той територіальний орган Пенсійного фонду, де пенсіонер фактично проживає, що відповідає вимогам пунктів 1.1 та 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846.

З посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та на пункт 9 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінетну Міністрів України 01 жовтня 2014 року № 509, відповідач зазначає, що якщо позивач фактично проживає в іншому місті, вона повинна звернутися до територіального органу управління праці та соціального захисту населення за оформленням довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи з вилученням довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи на території Білокуракинського району, а потім звернутись до відповідного територіального органу Пенсійного фонду України того міста, де вона мешкає, з метою переводу виплати пенсії за місцем фактичного проживання.

Крім того, відповідачем зроблено запит до управління соціального захисту населення Білокуракинської районної державної адміністрації щодо реєстрації позивача як внутрішньо переміщеної особи, на який останнім надано відповідь, що довідка внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 від 17 січня 2017 року № 5807 скасована у звязку з тим, що в ході перевірки встановлено, що за вказаною адресою особа не проживає, будинок зруйнований.

Також у відзиві на позовну заяву (уточнення) від 17 вересня 2018 року № 5017/031-08 та доповненнях до відзиву від 21 вересня 2018 року № 5113/031-08 Білокуракинське обєднане управління Пенсійного фонду України Луганської області додатково вказало, що в пенсійному законодавстві відбулись зміни з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 335 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. № 365». Зокрема, пункт 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365, викладено в такій редакції: «15. Орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.». Також відповідач звернув увагу на те, що дана справа не підпадає під ознаки типової справи, визначені у зразковій справі № 805/402/18, внаслідок того, що позивачу скасовано довідку внутрішньо переміщеної особи (арк. спр. 114-115, 119).

З урахуванням викладеного відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 28 грудня 2017 року адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Білокуракинському районі Луганської області про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати пенсії та зобовязання вчинити певні дії передано за підсудністю до Луганського окружного адміністративного суду (арк. спр. 18).

Ухвалою від 05 лютого 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (арк. спр. 32-33).

14 лютого 2018 року позивачем до суду надано уточнений адміністративний позов, приведений у відповідність з вимогами статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) (арк. спр. 36-38).

Ухвалою від 19 лютого 2018 року про відкриття провадження в адміністративній справі судом ухвалено розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 263 КАС України (арк. спр. 40-41).

Ухвалою від 12 березня 2018 року провадження в адміністративній справі № 409/2922/17 за позовом ОСОБА_1 до Білокуракинського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання дій щодо невиплати пенсії протиправними та зобовязання вчинити певні дії зупинено до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій справі № 805/402/18 (арк. спр. 80-81).

Ухвалою від 04 жовтня 2018 року поновлено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Білокуракинського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання дій щодо невиплати пенсії протиправними та зобовязання вчинити певні дії (арк. спр. 121).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статті 90 КАС України, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1; зареєстроване місце проживання: 91011, м. Луганськ, Ленінський район, вул. Ювілейна, будинок 44; фактичне місце проживання: 92241, Луганська область, Білокуракинський район, село Бунчуківка, вул. Козинка, будинок 24) є пенсіонером та отримує пенсію за віком довічно, про що свідчить пенсійне посвідчення від 07 вересня 2004 року серії АГ № 458934, видане управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Луганська (арк. спр. 7, 93).

Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 17 січня 2017 року № 5807, виданої управлінням соціального захисту населення Білокуракинської районної державної адміністрації, фактичним місцем проживання позивача є 92241, Луганська область, Білокуракинський район, село Бунчуківка, вул. Козинка, будинок 24 (арк. спр. 8).

Як вбачається з матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1, за заявою позивача від 22 травня 2015 року розпорядженням управління Пенсійного фонду України в Білокуракинському районі Луганської області від 02 червня 2015 року № 5042 пенсійну справу взято на облік, призначено позивачу з 01 липня 2014 року пенсію за віком довічно у розмірі 1192,54 грн щомісячно. Відповідно до протоколу від 16 червня 2015 року позивачу у червні 2015 року здійснено нарахування пенсії за період з серпня 2014 року по червень 2015 року в сумі 13117,94 грн. Розпорядженням на перерахунок пенсії з 01 вересня 2015 року, розпорядженням від 24 листопада 2016 року № 124552, розпорядженням на перерахунок пенсії з 01 травня 2016 року, розпорядженням на перерахунок пенсії з 01 травня 2017 року, здійснено перерахунок розміру пенсії. Відповідно до протоколу від 25 листопада 2016 року позивачу у листопаді 2016 року здійснено нарахування пенсії за період з липня 2016 року по листопад 2016 року в сумі 6979,20 грн. Згідно з довідкою Білокуракинського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області від 17 травня 2018 року за № 2733/031-08 останній раз виплата пенсії ОСОБА_1 відбулась 16 вересня 2017 року в сумі 1600,34 грн (арк. спр. 89-100, 108).

В матеріалах пенсійної справи наявні заяви позивача від 22 травня 2015 року про проведення виплати пенсії через відділення ПАТ «ПриватБанк» та від 23 листопада 2016 року про проведення виплати пенсії через відділення АТ «Ощадний банк України» (арк. спр. 91, 94 зв., 97).

Відповідно до витягу з протоку засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 13 жовтня 2017 року № 52 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні (відновленні) відповідних соціальних виплат у відповідності до підпункту 4 пункту 12 постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (арк. спр. 87, 101).

02 березня 2018 року управління соціального захисту населення Білокуракинської районної державної адміністрації листом від 28 лютого 2018 року № 839 надало Білокуракинському обєднаному управлінню Пенсійного фонду України Луганської області відповідь на запит щодо скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1. Зокрема, цим листом відповідачу повідомлено про скасування 11 жовтня 2017 року позивачу дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи на підставі акта обстеження матеріально-побутових умов сімї від 25 вересня 2017 року № 10236 у звязку з тим, що позивач за адресою, зазначеною у довідці внутрішньо переміщеної особи не проживає, будинок зруйнований (арк. спр. 88).

Довідкою від 17 травня 2018 року за № 2733/031-08 Білокуракинське обєднане управління Пенсійного фонду України Луганської області на виконання вимог ухвали суду від 19 лютого 2018 року про відкриття провадження у справі повідомило, що з 18 жовтня 2017 року в результаті електронного інформаційного обміну з управлінням соціального захисту населення в Білокуракинському районі щодо отримання інформації є Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб пройшла автоматична заміна особливості «переселенець зареєстрований» на особливість «переселенець не зареєстрований». Заборгованість по невиплаченій пенсії відсутня у звязку з припиненням соціальних виплат (арк. спр. 108).

Листом від 23 травня 2018 року за № 1928 управління соціального захисту населення Білокуракинської районної державної адміністрації Луганської області на виконання вимог ухвали суду від 19 лютого 2018 року про відкриття провадження у справі повідомило суду, що довідку внутрішньо переміщеної особи від 17 січня 2017 року № 921005807, видану на імя ОСОБА_1, скасовано рішенням начальника управління соціального захисту населення райдержадміністрації за № 865 (арк. спр. 111).

З пояснень, викладених Білокуракинським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України Луганської області у відзиві на позовну заяву від 06 березня 2018 року за № 1452/07-08, довідці від 17 травня 2018 року № 2733/031-08, відзиві на позовну заяву (уточнення) від 17 вересня 2018 року № 5017/031-08 та доповненнях до відзиву від 21 вересня 2018 року № 5113/031-08, слідує, що пенсія позивачу нараховувалась та виплачувалась до 30 вересня 2016 року. Підставою припинення виплати пенсії позивачу з 01 жовтня 2017 року стало отримання інформації про скасування позивачу довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та наявність в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб інформації щодо позивача «переселенець не зареєстрований». При цьому, жодних рішень про припинення (призупинення) позивачу виплати пенсії з 01 жовтня 2017 року відповідач до матеріалів справи не надав, як і повідомлень позивача про підстави такого припинення.

Вирішуючи адміністративний позов по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

В Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Зазначені конституційні положення розвинуті в розділі II Конституції України «Права, свободи та обов'язки людини і громадянина». Тим самим право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Конституції України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов'язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою» (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Згідно з статтею 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII), який набрав чинності з 22 листопада 2014 року, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статтею 2 Закону № 1706-VII визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3721-XII «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» право на пенсію за віком має кожний громадянин похилого віку, який досяг пенсійного віку і має необхідний страховий стаж. Це право обумовлено трудовим внеском і не обмежується будь якими обставинами, включаючи наявність інших доходів. Порядок і умови пенсійного забезпечення громадян похилого віку встановлюється Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Статтею 8 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частиною першою статті 4 Закону № 1058-IV визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV регламентовано, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що цей Закон регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Статтею 46 Закону № 1058-IV передбачено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Абзацом першим частини першої статті 47 Закону № 1058-IV визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 49 Закону № 1058-IV врегульовані питання щодо припинення та поновлення виплати пенсії.

Так, частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність, як такі, що є неконституційними на підставі Рішення Конституційного Суду № 25-рп/2009 від 07.10.2009);

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Частиною другою цієї статі визначено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб», яка набрала чинності з 08 жовтня 2014 року, затверджено Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, пунктами 1 та 2 якого передбачено:

довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (далі - довідка) є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи;

для отримання довідки повнолітня або неповнолітня внутрішньо переміщена особа звертається особисто, а малолітня дитина, недієздатна особа або особа, дієздатність якої обмежена, - через законного представника із заявою про взяття на облік, форму якої затверджує Мінсоцполітики, до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», яка набрала чинності з 26 листопада 2014 року (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509.

Зазначені виплати, що призначені або продовжені відповідним особам до набрання чинності цією постановою, здійснюються за фактичним місцем їх проживання (перебування) у разі видачі їм до 31 грудня 2014 року такої довідки.

08 червня 2016 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», яка набрала чинності 14 червня 2016 року, пунктом 1 якої затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування.

Пунктом 4 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам установлено, що соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються […] територіальними органами Пенсійного фонду України […] за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.

Згідно з пунктом 2 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування:

контроль за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення) шляхом відвідування не рідше ніж одного разу на шість місяців фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї за формою, встановленою Мінсоцполітики. Якщо в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб є інформація щодо проходження особою фізичної ідентифікації в публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України», чергова перевірка у відповідному періоді не проводиться. […].

Згідно з пунктом 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування:

соціальні виплати припиняються у разі:

1) наявності підстав, передбачених законодавством щодо умов призначення відповідного виду соціальної виплати;

2) встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї;

3) отримання рекомендацій Мінфіну щодо фактів, виявлених під час здійснення верифікації соціальних виплат;

4) скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»;

5) отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

З вищевказаних норм чинного законодавства слідує, що частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV визначено вичерпний перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду. Цим переліком передбачена можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

У свою чергу, постановами Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та від 08 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» визначено умови призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам: знаходження внутрішньо переміщеної особи на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України».

Як вже вище вказано, припинення виплати пенсії позивачу відбулося внаслідок отримання відповідачем інформації про скасування позивачу довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та наявність в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб інформації щодо позивача «переселенець не зареєстрований».

Водночас, Законом № 1058-IV не передбачено такої підстави припинення виплати пенсії, як скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та наявність в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб інформації щодо позивача «переселенець не зареєстрований». Не передбачено такої підстави й будь-яким іншим законом України.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Верховний Суд України у своєму рішенні від 06 жовтня 2015 року у справі № 608/1189/14-а дійшов аналогічних висновків та зазначив, що держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право на отримання пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія (№ рішення в ЄДРСР 53026124).

Аргументи відповідача, що відповідач зобовязаний у свої діяльності керуватися постановами Кабінету Міністрів України, зокрема, встановленим цими постановами порядком продовження та поновлення виплат, суд вважає безпідставними та відхиляє, з огляду на таке.

Як вже вище зазначено, підстави припинення виплати пенсії визначаються виключно законами України.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада України, до повноважень якого належить прийняття законів.

У свою чергу, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само, як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

За загальним правилом «закон» це нормативно-правовий акт вищої юридичної сили, який приймається відповідно до особливої процедури парламентом та регулює найважливіші суспільні відносини.

У свою чергу, нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, тому ними не можуть бути внесені будь-які зміни до законів.

Відповідно, встановлення постановами Кабінету Міністрів України інших підстав для припинення виплати пенсії, відмінних від визначених частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV, не є іншим випадком припинення виплати пенсії, передбаченим законом, у розумінні пункту 5 частини першої статті 49 цього Закону.

Отже, держава зобовязана гарантувати громадянам право на соціальний захист, а обмеження цього права можливо лише на підставі законів, що приймаються Верховною Радою України.

Постанови Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб», від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та від 08 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» є підзаконними нормативно-правовими актами і за правилами статті 4 Закону № 1058-IV не можуть визначати умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, відповідно скасування довідки про взяття позивача на облік внутрішньо переміщеної особи саме по собі не може бути підставою для припинення виплати пенсії.

З вищевикладених підстав суд також вважає необґрунтованими твердження відповідача щодо неможливості виплати позивачу пенсії за минулий період, які відповідач обґрунтовує пунктом 15 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування та відсутністю окремого визначеного Кабінетом Міністрів України порядку виплати пенсій, які не виплачені за минулий період.

Суд також вважає за необхідне зауважити, що такий підхід відповідача не враховує принципи верховенства права, законності та добросовісності у діяльності держави.

Так, внаслідок відсутності порядку та механізму виплати особі пенсії за минулий період виникає правова невизначеність щодо змісту обовязку держави по виплаті такої заборгованості. Така невизначеність створює умови для свавілля з боку держави, що є несумісним з принципом верховенства права.

Взявши на себе обовязок із виплати особі пенсії за минулий період (стаття 46 Закону № 1058-IV), але при цьому не визначивши певного порядку, держава допустила недобросовісність. Щоправда ця недобросовісність була допущена урядом, а не відповідачем. Незважаючи на це, носієм обовязку перед особою виступає держава в цілому. Оскільки у відносинах виконання цього обовязку державу представляють органи, які уповноважені на нарахування та виплату пенсії, то саме вони повинні нести відповідальність від імені держави.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що припинення з 01 жовтня 2017 року виплати позивачу раніше призначеної пенсії за віком здійснено відповідачем за відсутності підстав, передбачених частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV, або підстав, передбачених іншим законом, а, отже, дії відповідача є протиправними.

Крім того, з наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що відповідачем рішення про припинення виплати пенсії позивачу з 01 жовтня 2017 року взагалі не приймалося, тобто припинення виплати пенсії позивачу відбулося не у спосіб, визначений частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV.

Стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина пята статті 242 КАС України).

При розгляді даної справи суд враховує висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних відносинах, повязаних зі зверненням до адміністративного суду пенсіонерів, що проживають на території проведення антитерористичної операції, яким територіальними органами Пенсійного фонду України припинено нарахування і виплату пенсії за відсутності законодавчо встановлених підстав, виключний перелік яких наведений у частині першій статті 49 Закону № 1058-IV, викладені у рішенні Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 805/402/18 (зразкова справа про припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі (№ рішення в ЄДРСР 73869341) та постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 688/1196/17 (№ рішення в ЄДРСР 75047424).

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: […] визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; […].

Згідно з частиною другою статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб'єктом владних повноважень своїх обов'язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов'язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб'єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права в частині позовних вимог про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії суд вважає таким, що відповідає обєкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім, необхідним та ефективним.

З огляду на викладене, позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу та зобовязання відповідача поновити позивачу виплату пенсії за віком з жовтня 2017 року та сплатити виниклу заборгованість з жовтня 2017 року слід задовольнити.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати з жовтня 2017 року суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Статтею 1 Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» (далі Закон № 2050-III) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 Закону № 2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3 Закону № 2050-III).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4 Закону № 2050-III).

З аналізу положень статей 2, 5 КАС України слідує, що судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних або права і інтереси юридичних осіб, а не можливість їх порушення в майбутньому. Судом у конкретній справі вирішується спір, предмет якого існує на час розгляду справи. Суд не може розглядати вимоги на майбутнє у зв'язку із вірогідним настанням певних наслідків. Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов'язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Враховуючи відсутність підстав вважати, що право на отримання компенсації при відновленні виплати пенсії буде порушено відповідачем, задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам (аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права у подібних відносинах викладений у постановах Верховного Суду від 10 липня 2018 року у справі № 404/6317/16-а (№ рішення в ЄДРСР 75233957) та від 18 вересня 2018 року у справі № 522/535/17 (№ рішення в ЄДРСР 76547257)).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати та вважає їх передчасними.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

На підставі пункту 1 частини першої статті 371 КАС України, яким закріплено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць, рішення суду слід звернути до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 1600,34 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

При зверненні до суду з позовом позивачем сплачено судовий збір в загальному розмірі 640,00 грн, що підтверджено квитанцією від 21 грудня 2017 року № 0.0.922723386.

Оскільки позов задовольняється частково, відповідно до приписів частини третьої статті 139 КАС України суд за рахунок бюджетних асигнувань відповідача присуджує позивачу пропорційно до розміру задоволених вимог понесені і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 320,00 грн.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 133, 139, 241-246, 250, 255, 262, 263, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1; зареєстроване місце проживання: 91011, м. Луганськ, Ленінський район, вул. Ювілейна, буд. 44; фактичне місце проживання: 92241, Луганська область, Білокуракинський район, с. Бунчуківка, вул. Козинка, буд. 24) до Білокуракинського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (ідентифікаційний код 41246789, місцезнаходження: 92200, Луганська область, Білокуракинський район, смт. Білокуракине, вул. Історична, буд. 81) про визнання дій щодо невиплати пенсії протиправними та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Білокуракинського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо припинення виплати ОСОБА_1 з 01 жовтня 2017 року раніше призначеної пенсії за віком.

Зобовязати Білокуракинське обєднане управління Пенсійного фонду України Луганської області (ідентифікаційний код 41246789, місцезнаходження: 92200, Луганська область, Білокуракинський район, селище міського типу Білокуракине, вул. Історична, буд. 81) поновити ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1; зареєстроване місце проживання: 91011, м. Луганськ, Ленінський район, вул. Ювілейна, буд. 44; фактичне місце проживання: 92241, Луганська область, Білокуракинський район, с. Бунчуківка, вул. Козинка, буд. 24) з 01 жовтня 2017 року виплату раніше призначеної пенсії за віком, а також виплатити заборгованість з пенсії за віком, що виникла за період її несплати, починаючи з 01 жовтня 2017 року, на рахунок, відкритий у публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України».

У задоволенні позовних вимог про стягнення з Білокуракинського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням строків їх виплати з жовтня 2017 року по день стягнення компенсації відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1; зареєстроване місце проживання: 91011, м. Луганськ, Ленінський район, вул. Ювілейна, буд. 44; фактичне місце проживання: 92241, Луганська область, Білокуракинський район, с. Бунчуківка, вул. Козинка, буд. 24) за рахунок бюджетних асигнувань Білокуракинського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (ідентифікаційний код 41246789, місцезнаходження: 92200, Луганська область, Білокуракинський район, селище міського типу Білокуракине, вул. Історична, буд. 81) судовий збір в сумі 320,00 грн (триста двадцять грн 00 коп.).

Рішення суду звернути до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 1600,34 грн (одна тисяча шістсот грн 34 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя ОСОБА_2