Справа № 809/836/16
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2018-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

03 жовтня 2018 року

Київ

справа №809/836/16

адміністративне провадження №К/9901/33450/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Шарапи В.М.,

суддів: Бевзенка В.М., Данилевич Н.А.,

за участю: секретаря судового засідання Корецького І.О.,

позивача: не з'явився,

відповідача: представник Гудзь О.М.,

третя особа на стороні відповідача: представник не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2017 у складі колегії суддів: Ніколіна В.В. (головуючий), Гінди О.М., Качмара В.Я. у справі №809/836/16 за позовом ОСОБА_3 до Прокуратури Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

1. ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Прокуратури Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, в якому просив визнати протиправними дії щодо не донарахування та невиплати позивачу заробітної плати за період з 01.07.2015 по 14.12.2015 включно відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру", стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по виплаті заробітної плати за період з 01.07.2015 по 14.12.2015 включно в сумі 246854,10 грн. відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру".

2. Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.07.2016 позовні вимоги задоволено повністю. Визнано протиправними дії Прокуратури Івано-Франківської області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_3 заробітної плати за період з 01.07.2015 до 14.12.2015, відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру". Стягнуто з Прокуратури Івано-Франківської області на користь ОСОБА_3 заборгованість з виплати заробітної плати за період з 01.07.2015 до 14.12.2015 в розмірі 246854,10 грн., згідно статті 81 Закону України "Про прокуратуру".

3. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2017 постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.07.2016 скасовано і прийнято нову, якою у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

4. Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено:

4.1. Позивач з 15.11.1994 працював в органах прокуратури Івано-Франківської області на різних посадах, наказом №262к від 10.04.2014 позивача призначено на посаду старшого прокурора прокуратури Галицького району Івано-Франківської області з питань нагляду за додержанням законів при виконані судових рішень у кримінальних провадженнях та інших примусових заходів.

4.2. Наказом прокурора Івано-Франківської області №1262к від 14.12.2015 радника юстиції ОСОБА_3 звільнено з посади старшого прокурора прокуратури Галицького району Івано-Франківської області з питань нагляду за додержанням законів при виконані судових рішень у кримінальних провадженнях та інших примусових заходів та з органів прокуратури у зв'язку з реорганізацією органу прокуратури та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 14.12.2015.

4.3. 07.06.2016 позивач звернувся до прокурора Івано-Франківської області із заявою про нарахування та виплату заробітної плати за період з 01.07.2015 до 14.12.2015, а також компенсації за невикористану відпустку, відповідно статті 81 Закону України "Про прокуратуру".

4.4. Прокуратура Івано-Франківської області листом за №18-341вих16 від 13.06.2016 відмовила позивачу у проведенні перерахунку заробітної плати за вказаний період відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру", оскільки норми положень статті 81 даного Закону на 2015 рік застосовуються в порядку та розмірах встановлених постановою Кабінету міністрів України, виходячи із наявних фінансових ресурсів державного бюджету, а умови оплати праці працівників органів прокуратури затверджено постановою Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012.

5. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що статтею 81 Закону України "Про прокуратуру" визначено конкретний розмір посадового окладу прокурора місцевої прокуратури і виплата заробітної плати саме у такому розмірі гарантується Конституцією України.

6. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції вказав, що відповідач правомірно нараховував та виплачував заробітну плату позивачу згідно з умовами оплати праці працівників органів прокуратури, що затверджені Постановою Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012 і будь-яка заборгованість по заробітній платі відповідача перед позивачем за липень-грудень 2015 року відсутня. Зокрема, суд апеляційної інстанції зазначив, що Кабінет Міністрів України не виконав покладений на нього Перехідними положеннями Закону України "Про прокуратуру" обов'язок щодо приведення своїх нормативно-правових актів у відповідність з цим Законом. У той же час, нормами Бюджетного кодексу України та Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" встановлено, що стаття 81 Закону України "Про прокуратуру" застосовується виключно у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:

7. Позивачем подано касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2017, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.07.2016 залишити в силі.

8. Аргументи скаржника полягають у тому, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та допущено порушення норм процесуального права. Зокрема, скаржник вказує, що він має право на отримання заробітної плати в розмірах визначених статтею 81 Закону України "Про прокуратуру", оскільки згідно пункту 1-1 розділу ХІІІ "Перехідні положення" Закону, повноваження місцевих прокуратур, до моменту їх утворення, здійснювали районні прокуратури. Наголошує, що Законом України "Про прокуратуру" передбачено можливість визначення заробітної плати прокурора виключно цим Законом, відтак, вважає безпідставними посилання суду апеляційної інстанції на бюджетне законодавство та зазначає про неврахування ним практики Європейського Суду з прав людини.

9. Відповідач заперечив проти касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

10. На обґрунтування заперечень відповідач вказує, що оскаржуване судове рішення постановлене на основі правильного застосування норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції:

11. Конституція України:

Стаття 43: "&l>;…&g ; Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом".

12. Закон України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, надалі - Закон №1789-XII):

Стаття 49. Матеріальне і соціальне забезпечення працівників прокуратури

"Заробітна плата прокурорів складається із посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років і має забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, а так само закріплення кваліфікованих кадрів. Надбавки за вислугу років встановлюються також іншим працівникам прокуратури (спеціалістам, службовцям, робітникам). Розміри посадових окладів, надбавок за класні чини та вислугу років затверджуються Кабінетом Міністрів України".

13. Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, надалі - Закон №1697-VII):

Стаття 12. Місцеві прокуратури

"1. У системі прокуратури України діють місцеві прокуратури, перелік та територіальна юрисдикція яких визначається в Додатку до цього Закону".

Стаття 81. Заробітна плата прокурора

"1. Заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

2. Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов'язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

3. Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно:

з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат".

Розділ XII ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ

"1. Цей Закон набирає чинності з 15 липня 2015 року, крім:

…статті 12 та Додатка до цього Закону щодо переліку та територіальної юрисдикції місцевих прокуратур, які набирають чинності з 15 грудня 2015 року (абзац 3)".

"…3. Визнати такими, що втратили чинність із набранням чинності цим Законом:

1) Закон України "Про прокуратуру" &? ;…&?а;, крім &?с;…&?и; частини першої статті 49 &l";…&gЗ;, яка втрачає чинність з 15 грудня 2015 року".

Розділ XIII ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ

"…1-1. До утворення місцевих прокуратур їх повноваження здійснюють міські, районні, міжрайонні, районні у містах прокуратури. На зазначений період за прокурорами та керівниками цих прокуратур зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури.

"…5-1. До набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" цього Закону:

1) прокурорами місцевих прокуратур призначаються:

…в) прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування".

"…13. Кабінету Міністрів України:

1) у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом".

14. Постанова Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" (надалі - Постанова):

"1. Затвердити схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5.

2. Надати право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці:

1) установлювати: &?р;…&?и; працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів.

…6. Видатки, пов'язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури".

Висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:

15. Частиною 3 статті 81 Закону №1697-VII, який набрав чинності 15.07.2015, встановлено нові розміри посадових окладів прокурорів місцевих прокуратур та передбачено їх поетапне запровадження. Зокрема, за приписами даної норми, посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 01.07.2015 по 01.06.2016 складав 10 мінімальних заробітних плат.

16. Враховуючи норми пункту 1-1 розділу XIII "Перехідні положення" Закону №1697-VII у їх взаємозв'язку з нормами абзацу 3 пункту 1 розділу XII "Прикінцеві положення" цього Закону, до 15.12.2015 міські, районні, міжрайонні та районні у містах прокуратури здійснювали повноваження місцевих прокуратур і на цей період за прокурорами відповідних прокуратур зберігався правовий статус, який вони мали до набрання чинності Законом №1697-VII.

17. Так, частина 1 статті 49 Закону №1789-XII, яка була чинною до 14.12.2015, обумовлювала один з елементів правового статусу прокурорів - порядок їх матеріального забезпечення. За змістом наведеної норми, розмір посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років, що є складовими заробітної плати прокурорів, затверджувався Кабінетом Міністрів України.

18. У період з липня по грудень 2015 року схема посадових окладів працівників органів прокуратури визначалась Постановою, у додатку 5 до якої було передбачено розміри посадових окладів працівників районних, міжрайонних, районних у містах з районним поділом та інших прирівняних до них прокуратур. Суди попередніх інстанцій під час розгляду справи з'ясували ту обставину, що заробітна плата позивачу протягом спірного періоду виплачувалась відповідачем виходячи саме з розмірів посадових окладів, встановлених цією Постановою.

19. З огляду на норми підпункту "в" пункту 5-1 розділу XIII "Перехідні положення" Закону №1697-VII, до набрання чинності абзацом 3 пункту 1 розділу XII цього Закону, тобто, до 15.12.2015, прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працювали у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, могли бути призначені прокурорами місцевих прокуратур виключно за умови успішного проходження ними тестування.

20. Отже, прокурори міських, районних, міжрайонних і районних у містах прокуратур, які до 15.12.2015 здійснювали повноваження місцевих прокуратур, не мали статусу прокурів місцевих прокуратур і, відповідно, на них не поширювали свою дію норми частини 3 статті 81 Закону №1697-VII. Питання оплати праці таких прокурорів визначались частиною 1 статті 49 Закону №1697-VII, а розміри їх посадових окладів були встановлені Постановою.

21. Таким чином, у відповідача не було правових підстав здійснювати позивачу нарахування і виплату заробітної плати за період з 01.07.2015 по 14.12.2015 включно, виходячи з посадових окладів прокурорів місцевих прокуратур, передбачених статтею 81 Закону України "Про прокуратуру", у зв'язку з чим, позовні вимоги до задоволення не підлягали.

22. Тому, колегія суддів Верховного Суду не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, які покладено в основу відмови у задоволенні позову, стосовно невиконання Кабінетом Міністрів України покладеного на нього обов'язку щодо приведення своїх нормативно-правових актів у відповідність з цим Законом та вважає безпідставними посилання суду на вимоги бюджетного законодавства.

23. Дійсно, Законом №1697-VII Кабінет Міністрів України зобов'язано привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, для чого надано строк до 25.01.2015 (враховуючи, що Закон №1697-VII опублікований у газеті "Голос України" від 25.10.2014 №206). Проте, вказана обставина не мала безпосереднього впливу на нарахування і виплату позивачу заробітної плати за спірний період, оскільки на нього, незалежно від факту прийняття Кабінетом Міністрів України відповідної постанови, не поширювались норми частини 3 статті 81 Закону №1697-VII.

24. Колегія суддів Верховного Суду відхиляє покликання скаржника на практику Європейського суду з прав людини з даного питання.

25. Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини по справі "Кечко проти України" від 08.11.2005, Судом зауважено, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (пункт 23).

26. У рішенні Європейського Суду з прав людини по справі "Будченко проти України" від 24.04.2014, Суд нагадав, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі "Бейелер проти Італії" (Beyeler v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000-І) (пункт 40).

27. Отже, як вказав Європейський Суд з прав людини, держава не може відмовляти у здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання, що не мало місця у випадку спірних правовідносин.

28. Крім того, як вказано у рішенні Європейського Суду з прав людини по справі "Суханов та Ільченко проти України" від 26.06.2014, за певних обставин "законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі "Копецький проти Словаччини" (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява №44912/98, п. 52, ЄСПЛ 2004-IX). Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами (див. вищенаведене рішення у справі "Копецький проти Словаччини" (Кореску v. Slovakia), п. 50; "Anheuser-Busch Inc. проти Португалії" (Anheuser-Busch Inc. v. Portugal) [ВП], заява №73049/01, п. 65, ЄСПЛ 2007-І) (пункт 35).

29. За приписами статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина 1). Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина 3). Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина 4).

30. Враховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, зокрема, Закону №1697-VII, яке водночас не призвело до ухвалення незаконного по суті судового рішення.

31. З огляду на це, мотивувальну частину оскаржуваного судового рішення слід змінити, а касаційна скарга підлягає до задоволення частково.

ПОСТАНОВИВ:

32. Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

33. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2017 у справі №809/836/16 за позовом ОСОБА_3 до Прокуратури Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії змінити у мотивувальній частині, в решті - залишити без змін.

34. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

...........................

...........................

...........................

В.М. Шарапа

В.М. Бевзенко

Н.А. Данилевич,

Судді Верховного Суду