Справа № 807/214/18
Суддя: Ващилін Р. О.
Дата ухвалення: 2018-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

27 вересня 2018 року м. Ужгород№ 807/214/18
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ващиліна Р.О.

при секретарі судового засідання Неміш Т.В.

за участю:

позивача: представник - з`явився;

відповідача: представник - з`явився;

третьої особи: представник - Карпій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Закарпатський обласний військовий комісаріат Міністерства оборони України про визнання бездіяльності незаконною, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить: 1) визнати рішення Міністерства оборони України в особі комісії Міністерства оборони України з питань призначення і виплати одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 31.03.2017 р. про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 після встановлення йому інвалідності війни ІІІ групи 09.09.2013 року - незаконним; 2) зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, як інваліду війни ІІІ групи у розмірі десятирічного грошового забезпечення за максимальним посадовим окладом за першим тарифним розрядом, передбаченим для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, на день втрати працездатності; 3) постанову допустити до негайного виконання; 4) встановити судовий контроль за виконанням судового рішення шляхом зобов`язання Міністерства оборони України подати звіт у строк, визначений судом. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в період з 16.10.1986 р. по 07.12.1988 р. він проходив військову службу в Збройних Силах та за рішенням Закарпатського обласного центру МСЕК від 09.09.2013 р. йому встановлено ІІІ групу інваліда війни у зв`язку з отриманим пораненням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. Тому вважає, що оскаржене рішення відповідача є протиправним та таким, що суперечить нормам законодавства, оскільки законодавець не пов`язує виплату одноразової грошової допомоги у разі поранення, заподіяного під час виконання обов`язків військової служби, з датою звільнення зі служби, а виключно з фактом настання інвалідності та моментом виплати коштів.

18 квітня 2018 року представник відповідача подав до Закарпатського окружного адміністративного суду відзив на позов №317 від 17.04.2018 р., в якому просить суд у задоволенні позову відмовити. Зокрема, вважає безпідставними посилання позивача на п. 2 ч. 2 ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", оскільки в матеріалах справи наявні відомості про те, що він проходив строкову військову службу. Вважає, що пп. 4 п. 2 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб", затвердженого Постановою КМУ №499 від 28.05.2008 р., визначена умова, за якої така виплата проводиться у разі настання інвалідності не пізніше, ніж через три місяці після звільнення з такої служби. Даним пунктом не передбачена норма, яка б вказувала на те, що таке право є у військовослужбовців строкової служби після спливу трьохмісячного терміну після звільнення з військової служби. З матеріалів справи вбачається, що позивач звільнений з військової служби у грудні 1988 року, тобто до набуття чинності Законом України від 03.11.2006 р. №328. Вважає, що позовна вимога щодо зобов`язання Міністерства оборони України призначити одноразову грошову допомогу є формою втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.

26 квітня 2018 року до суду надійшла відповідь на відзив відповідача, відповідно до якої позивач вважає, що твердження відповідача спростовуються відповіддю Департаменту фінансів МО України від 12.12.2016 р. №248/3/6/4707, де уповноважений орган наводить порядок нарахування одноразової грошової допомоги військовослужбовцям строкової служби, передбаченої для військовослужбовців контрактної служби за максимальним посадовим окладом за першим тарифним розрядом на день звільнення, а тим, що проходять військову службу - на день втрати працездатності. Оскільки позивач був звільнений з військової служби 07.12.1988 році в умовах відсутності контрактної служби, тому розрахунок застосовується на момент настання інвалідності, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Окрім того, право на отримання позивачем грошової допомоги у разі настання інвалідності підтверджено правовою позицією Верхового Суду України у справі №21-446а14 від 18.11.2014 р.

Представник позивача 06 вересня 2018 року подав до суду заяву про розгляд справи за відсутністю сторони позивача, в якій також просив суд позовні вимоги задовольнити з мотивів, наведених в позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча був належним чином проінформований про дату, час та місце судового розгляду.

В судовому засіданні 27 вересня 2018 року представник третьої особи проти задоволення позовних вимог заперечив з мотивів, наведених в поясненнях третьої особи №2421 від 12.04.2018 р. Так, зокрема, зазначив, що позивач проходив строкову військову службу, та був звільнений з неї в 1988 році, а інвалідність призначена 09.09.2013 р. Вважає, що право на отримання одноразової грошової допомоги в разі настання інвалідності внаслідок проходження військової служби, відповідно до законодавчих норм, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин, можливе не пізніше, ніж протягом трьох місяців після звільнення.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) у період з 16 жовтня 1986 року по 07 грудня 1988 року проходив строкову військову службу у Збройних Силах та брав участь в бойових діях на території Демократичної Республіки Афганістан в період з 01 лютого 1987 року по 07 грудня 1988 року, що підтверджується військовим квитком НОМЕР_1 та довідкою Ужгородського об`єднаного міського військового комісаріату №1993 від 23 травня 2013 року (арк. спр. 12 15).

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) №455744 від 09 вересня 2013 року ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (акр. спр. 9).

10 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про розгляд документів для отримання одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності, які останнім скеровані до комісії Міністерства оборони України з питань призначення і виплати одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум для прийняття рішення.

За результатами розгляду вказаної заяви рішенням комісії Міністерства оборони України з питань призначення і виплати одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 31 березня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги особам, які звільнені з військової служби до набуття чинності Закону України від 04 квітня 2006 року №3597-IV «Про внесення змін до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з тим, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі (арк. спр. 129).

З метою захисту порушених, на думку позивача, прав на отримання одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності ОСОБА_1 звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин суд виходить з наступного.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, визначення загальних засад проходження в Україні військової служби регулюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ ).

Порядок виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві станом на день звернення позивача з відповідною заявою до відповідача регулювалися нормами ст. 41 Закону №2232-ХІІ.

Так, зазначеною нормою визначено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. №2011-XII (далі Закон №2011-XII).

Відповідно до ч. 9 ст. 16-3 Закону №2011-ХІІ, порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, регламентується Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 .

П. 2 зазначеної Постанови встановлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:

- допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. №499, Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 р. №284, і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 р. №1331;

- допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Відповідно до п. 3 Порядку, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є, в тому числі, у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Враховуючи вищенаведені норми законодавства, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати законодавство, яке діяло на момент встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності (09 вересня 2013 року), а саме, Закон №2011-ХІІ, в редакції Закону України від 03 листопада 2006 року №328-V «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб», яка діяла з 01 січня 2007 року до 01 січня 2014 року та Порядок, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. №499 (далі Порядок).

Так, ч.ч. 2 та 6 ст. 16 Закону №2011-XII, в редакції чинній з 01 січня 2007 року до 01 січня 2014 року, було передбачено:

2) у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України;

6) у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби під час проходження військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі, що визначається у відсотках від загальної суми допомоги на випадок загибелі (смерті), встановленої пунктом 5 цієї статті.

Таким чином, з вищенаведеного вбачається що важливою умовою для правильного тлумачення норм ст. 16 Закону №2011-XII в редакції, чинній з 01 січня 2007 року по 01 січня 2014 року, є розуміння видів військової служби, визначених ст. 2 Закону №2232-XII. Так, згідно з нормами даного законодавчого акту проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону (в редакції до 01 січня 2014 року), існували такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за контрактом осіб рядового, сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Отже, строкова служба є окремим видом військової служби, що вказує на особливий порядок її правового регулювання.

З огляду на вищенаведене суд вважає, що в контексті спірних правовідносин саме ч. 6 ст. 16 Закону №2011-XII є спеціальною правовою нормою, що містить особливі критерії для встановлення умов виплати одноразової грошової допомоги особам, які проходять строкову військову службу, зокрема:

- суб`єкти отримання допомоги - військовослужбовці строкової військової служби;

- визначений час настання інвалідності - період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби;

- відсутність умови про настання інвалідності після закінчення тримісячного строку після звільнення зі служби.

Вказане кореспондується також з нормами Порядку.

Так, відповідно до пп. 4 п. 2 Порядку, військовослужбовцям строкової служби у разі поранення (контузії, травми або каліцтва) без встановлення групи інвалідності, заподіяного їм під час проходження військової служби, чи в разі настання інвалідності під час проходження військової служби та особам, звільненим із строкової військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження, залежно від ступеня втрати працездатності - у розмірі, що визначається у відсотках десятирічного грошового забезпечення.

Ч. 6 ст. 16 Закону №2011-XII (в редакції чинній з 01 січня 2007 року до 01 січня 2014 року) для військовослужбовців строкової військової служби встановлено окремий порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги, відповідно до яких обмежено проміжок часу у який, у разі настання інвалідності, виникає право військовослужбовців строкової військової служби на отримання одноразової грошової допомоги і такий проміжок часу визначений періодом проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби. У разі встановлення інвалідності в період дії зазначеної редакції ст. 16 Закону №2011-ХІІ після спливу трьох місяців від дня звільнення зі служби, права на отримання вказаної одноразової грошової допомоги у військовослужбовця строкової військової служби не виникає.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах міститься у постановах Верховного Суду від 26 червня 2018 року (справа № 750/5074/17) та 31 липня 2018 року (справа №363/1076/16-а).

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, провівши правовий аналіз законодавчих норм, які регулюють спірні правовідносини з врахуванням фактичних обставин справи, суд дійшов висновку, що оскільки після звільнення позивача зі строкової військової служби (1988 рік) до моменту встановлення інвалідності (2013 рік) минуло 25 років, право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до приписів ст. 16 Закону №2011-ХІІ у позивача відсутнє.

Ч. 1 ст. 77 КАС України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що рішення відповідача щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги є таким, що ґрунтується на законодавчих нормах, що регулюють спірні правовідносини, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_2 ) до Міністерства оборони України (місцезнаходження: пр-т Повітрофлотський, буд. 6, м. Київ, 03168, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Закарпатський обласний військовий комісаріат Міністерства оборони України (місцезнаходження: вул. Бородіна, буд. 22, м. Ужгород, 88015, ) про визнання бездіяльності незаконною, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України).

Повний текст рішення виготовлено 08 жовтня 2018 року.

СуддяР.О. Ващилін