Справа № 1640/2485/18
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2018-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2018 року м. ПолтаваСправа № 1640/2485/18

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Супруна Є.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Лисака С.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу №1640/2485/18 за позовом ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

17 липня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Полтавській області (надалі - відповідач, ГУ ДФС у Полтавській області) , в якій просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 18.06.2018:

- №0-1618 форми "Ф" щодо оподаткування приміщення зерноскладу розташованого за адресою м. Лубни, вул. Лубенського Петра, 45 загальною площею 2302,5 м2 на суму 7368,00 грн;

- №0-1618 форми "Ф" щодо оподаткування приміщення складу сировини розташованого за адресою м. Лубни, вул. Лубенського Петра, 18, загальною площею 1493,26 м2 на суму 4778,45 грн;

- №0-1618 форми "Ф" щодо оподаткування приміщення млину розташованого за адресою м. Лубни, вул. Лубенського Петра, 43, площею 2278,96 м2 на суму 7292,48 грн;

- №0-1618 форми "Ф" щодо оподаткування механізованої хлібопекарні розташованої за адресою м. Лубни, вул. Лубенського Петра, 47, загальною площею 1827,3 м2 на суму 5847,36 грн;

- №0-1618 форми "Ф" щодо оподаткування приміщення складу готової продукції розташованого за адресою м. Лубни, вул. Лубенського Петра, 18, загальною площею 906,9 м2 на суму 2902,08 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує на обставини неправомірного нарахування сум податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, так як об'єкти майна, які слугували базою нарахування податку відносяться до будівель промисловості, а тому такі не можуть бути об'єктом оподаткування в силу приписів п. 266.2.2 ст. 266 Податкового кодексу України.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 23.07.2018 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував, просив суд відмовити у його задоволенні. У наданому 09.08.2018 відзиві на позов зазначив, що зареєстровані за позивачем на праві приватної власності нежитлові приміщення зерноскладу площею 2302,5 м2, складу сировини 1493,26 м2, млину площею 2278,96 м2, механізованої хлібопекарні площею 1827,3 м2 складу готової продукції площею 906,9 м2 є об'єктами оподаткування податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки в розумінні пп. є пункту 266.2.2 статті 266 Податкового кодексу України, оскільки від оподаткування звільняються лише ті об'єкти промисловості, які належать виключно промисловим підприємствам, тоді як ОСОБА_3 здійснює приватну підприємницьку діяльність у статусі фізичної особи-підприємця. Оскільки позивач є фізичною особою-підприємцем, то положення пп. є п.266.2.2 ст.266 Податкового кодексу України, на переконання відповідача, на нього не поширюються.

13.08.2018 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, за змістом якої визначальними ознаками обєкта оподаткування є саме ознаки нерухомості, як промислового об'єкта, а не ознаки його власника.

Відповідно до заперечення на відзив будь-які преференції законодавець в першу чергу надає виробничому сектору з метою стимулювання певних галузей економіки, тоді як бажання позивача скористатися такою преференцією призведе лише до консервації стану неефективного використання майна з метою уникнення обовязку нести справедливий податковий тягар, що прямо суперечить принципу, закріпленому ч. 4 ст. 319 Цивільного кодексу України, відповідно до якого власність зобовязує.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с. 79-84) ГУ ДФС у Полтавській області встановлено, що ОСОБА_3 є власником нежитлових приміщень, а саме:

- зерноскладу, розташованого за адресою м. Лубни, вул. Лубенського Петра, 45 загальною площею 2302,5 м2;

- складу сировини, розташованого за адресою м. Лубни, вул. Лубенського Петра, 18, загальною площею 1493,26 м2;

- млину, розташованого за адресою м. Лубни, вул. Лубенського Петра, 43, площею 2278,96 м2;

- механізованої хлібопекарні розташованої за адресою м. Лубни, вул. Лубенського Петра, 47, загальною площею 1827,3 м2;

- складу готової продукції, розташованого за адресою м. Лубни, вул. Лубенського Петра, 18, загальною площею 906,9 м2.

Рішенням 7 сесії сьомого скликання Лубенської міської ради Полтавської області від 17.06.2016 встановлено на 2017 рік ставку податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб, в залежності від місця розташування (зональності) (а.с. 77).

Рішенням 55 сесії шостого скликання від 25.09.2015 затверджено зонування території міста при встановленні ставок податку на майно відмінне від земельної ділянки з переліком вулиць з додатками №1 та №2 (а.с. 78).

На думку відповідача, для приміщень позивача, як таких, що належать до третьої зони, встановлена ставка податку на рівні 0,2% мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 м2 бази оподаткування.

Вважаючи, що нежитлове нерухоме майно, яке належить позивачу на праві власності, є обєктом оподаткування за змістом статті 266 Податкового кодексу України, а ОСОБА_3 відповідно є платником податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, фіскальний орган самостійно визначив суму грошових зобов'язань за платежем - податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2017 рік надіславши позивачу наступні податкові повідомлення-рішення від 18.06.2018:

- №0-1618 форми "Ф", яким визначено суму податкових зобов'язань в розмірі 7368,00 грн;

- №0-1618 форми "Ф, яким визначено суму податкових зобов'язань в розмірі 4778,45 грн;

- №0-1618 форми "Ф", яким визначено суму податкових зобов'язань в розмірі 7292,48 грн;

- №0-1618 форми "Ф», яким визначено суму податкових зобов'язань в розмірі 5847,36 грн;

- №0-1618 форми "Ф", яким визначено суму податкових зобов'язань в розмірі 2902,08 грн.

Позивач не погодився із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями, у зв'язку з чим оскаржив їх до суду.

Надаючи правову оцінку спірним актам індивідуальної дії, суд виходить з такого.

01.01.2015 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 №71-VIII, яким запроваджено податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки.

Порядок оподаткування податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки врегульовано статтею 266 Податкового кодексу України (надалі - ПК України).

Так, в силу положень підпунктів 266.1.1, 266.2.1, 266.3.1, 266.3.2 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до пп. 266.2.1 ст. 266 ПК України, об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп. 266.3.1 ст. 266 ПК України).

Підпунктом 266.5.1 ст. 266 ПК України встановлено, що ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

За змістом пункту 266.2.1 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

В той же час підпунктом "є" пункту 266.2.2 статті 266 ПК України передбачено, що не є об`єктом оподаткування, з-поміж іншого, будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Як видно з наведеної норми, її дефініція вказує на необхідну кваліфікуючу ознаку усіх будівель, перелічених у даній нормі, а саме - їх приналежність до промисловості.

Суд зауважує, чинне податкове законодавство хоч і вживає, але не містить визначення терміну промисловість.

Відповідно до п. 5.3 ст. 5 ПК України, інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Аналогічно, за правилом ч. 6 ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Так, наказом Державного комітету з питань технічного регулювання та споживчої політики від 11.10.2010 №457 прийнято та надано чинності Класифікаціям видів економічної діяльності (надалі - КВЕД), які створено на основі NACE (Rev. 2), упровадженої Регламентом (ЄС) Європейського парламенту та ради від 20.12.2006 N1893/2006.

Процес промислового виробництва, за визначенням КВЕД, - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B "Добувна промисловість та розроблення кар'єрів", C "Переробна промисловість", D "Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря", E "Водопостачання; каналізація, поводження з відходами" та F "Будівництво".

З наведеного визначення випливає загальний висновок про те, що промислове виробництво - це діяльність, результатом якої є створення предметів матеріального світу або енергетичних ресурсів.

Суд із загальнодоступного джерела сайту Міністерства юстиції України (https://usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch) з'ясував, що зареєстрованими видами діяльності ФОП ОСОБА_3 за КВЕД є: 10.71 Виробництво хліба та хлібобулочних виробів; виробництво борошняних кондитерських виробів, тортів і тістечок нетривалого зберігання (основний); 46.38 Оптова торгівля іншими продуктами харчування, у тому числі рибою, ракоподібними та молюсками; 77.39 Надання в оренду інших машин, устаткування та товарів. н. в. і. у.; 68.32 Управління нерухомим майном за винагороду або на основі контракту.

Приналежність об'єктів нерухомості належних ОСОБА_3 до легкої промисловості представник позивача пояснював наступним чином.

У процесі діяльності ОСОБА_3 здійснює як виробництво так і продаж хліба та хлібобулочних виробів.

ФОП ОСОБА_3 є засновником та власником ТМ «Наша пекарня» - зареєстрованої торговельної марки, яка має власну логістичну та торговельну мережу.

Відповідачем неодноразово здійснювалися планові перевірки діяльності позивача і щоразу підтверджувалася реальність господарської діяльності ФОП ОСОБА_3

На підтвердження факту здійснення господарської діяльності позивач надає копії табелів найнятих працівників за травень, жовтень, грудень 2017 року, а також окремі копії договорів купівлі-продажу хліба та хлібобулочних виробів (а.с. 119-127).

Для провадження виробничої діяльності позивач використовує приміщення зерноскладу розташоване за адресою: м. Лубни, вул. Лубенського Петра, 45 загальною площею 2302,5 м2 для розміщення сировини, яка потрібна для забезпечення діяльності млина; далі зерно переміщується до приміщення млина, де здійснюється його переробка і отримане борошно, висівка направляються до складу сировини за адресою: м. Лубни, вул. Лубенського Петра, 49 площею 1487,1 м2. Після цього здійснюється випічка хліба на потужностях механізованої хлібопекарні, розташованої за адресою: м. Лубни, вул. Лубенського Петра, 47 загальною площею 1827,3 м2. Готова продукція направляється до будівлі складу готової продукції, розташованої за адресою: м. Лубни, вул. Лубенського Петра, 18 загальною площею 906,9 м2 звідки здійснюється відвантаження продукції на транспорт для направлення її до торговельної мережі.

Всі приміщення позивача використовуються виключно для цілей переробної та харчової промисловості, діяльність позивача жодним чином не відрізняється від аналогічної діяльності переробних підприємств чи діяльності юридичних осіб в галузі харчової промисловості.

На запитання суду представник відповідача у судовому засіданні не заперечував факту здійснення закритого технологічного процесу з виробництва хліба та хлібобулочних виробів на підприємстві позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що будівлі, які належать ОСОБА_3 (зерносклад, розташований за адресою м. Лубни, вул. Лубенського Петра, 45 загальною площею 2302,5 м2, склад сировини розташований за адресою м. Лубни, вул. Лубенського Петра, 18, загальною площею 1493,26 м2, млин, розташований за адресою м. Лубни, вул. Лубенського Петра, 43, площею 2278,96 м2, механізована хлібопекарня, розташована за адресою м. Лубни, вул. Лубенського Петра, 47, загальною площею 1827,3 м2, склад готової продукції, розташований за адресою м. Лубни, вул. Лубенського Петра, 18, загальною площею 906,9 м2) відносяться до будівель промисловості в розумінні КВЕД та відповідно не є об'єктами оподаткування податку на нерухоме майно в контексті підпункту "є" пункту 266.2.2 статті 266 ПК України.

З системного аналізу положень Податкового кодексу України, якими врегульовані питання справляння податку на нерухоме майно, суд приходить до висновку, що при встановленні бази оподаткування визначальними ознаками в даному випадку є саме ознаки нерухомості, а не ознаки її власника.

З огляду на вищевикладене, вимога позивача є правомірною та такою, що повністю відповідає положенням діючого законодавства України, належним чином обґрунтована, і тому підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відтак, суд приходить до висновку про те, що оскаржувані податкові-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тож сплачена позивачем сума судового збору підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 (вул. 8 Березня, 66, м. Лубни, Полтавська область, 37500, РНОКПП НОМЕР_1) до Головного управління ДФС у Полтавській області (вул. Європейська, 4, м. Полтава, 36014, ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Полтавській області від 18.06.2018 №0-1618, №0-1618, №0-1618, №0-1618, №0-1618.

Стягнути на користь ОСОБА_3 (вул. 8 Березня, 66, м. Лубни, Полтавська область, 37500, РНОКПП НОМЕР_1) витрати зі сплати судового збору у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Полтавській області (вул. Європейська, 4, м. Полтава, 36014, ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Харківського апеляційного адміністративного суду з урахуванням положень п.п. 15.5 п. 15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст судового рішення складений 08.10.2018.

Суддя ОСОБА_4