Справа № 489/7860/14-а
Суддя: Анцупова Т.О.
Дата ухвалення: 2018-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Іменем України
03 жовтня 2018 року

м. Київ
справа № 489/7860/14-а
провадження № К/9901/7364/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Анцупової Т. О.,
суддів: Кравчука В. М., Стародуба О. П.,
розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу № 489/7860/14-а
за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій та стягнення одноразової грошової допомоги;
за касаційною скаргою Міністерства оборони України на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду (у складі колегії суддів: Семенюк Г. В., Потапчук В. О., Жук С. І.) від 15 березня 2016 року, встановив:
І. РУХ СПРАВИ
1. У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, в якому просив:
- визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови у призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності;
- визнати право позивача на отримання одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності в розмірі 182700 грн.;
- стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 суму одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності у розмірі 182700 грн.
2. В обґрунтування вказаних вимог позивач зазначав, що він проходив дійсну військову службу у Збройних Силах України та є підполковником у відставці. Позивач вказує, що 03 січня 2014 року йому встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.
Позивач вважає, що він як інвалід ІІІ групи мав право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до пп. «б» п. 1 ст. 16-2 Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-ХІІ) та Порядку призначення одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі Порядок № 975.
У зв`язку з наведеним позивач звернувся до Міністерства оборони України із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, у задоволенні якої відповідач протиправно відмовив.
3. Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 січня 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог.
4. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2016 року скасовано постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 січня 2015 року та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови у призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності.
Зобов`язано Міністерство оборони України призначити одноразову грошову допомогу відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону № 2011-ХІІ та Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №499 зі змінами в редакції Постанови Кабінету Міністрів України № 815 від 25 липня 2011 року (далі Порядок №499) як інваліду ІІІ групи у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби, та забезпечити її виплату. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
5. Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, 18 квітня 2016 року Міністерство оборони України звернулося до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2016 року, а постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 січня 2015 року залишити в силі.
6. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09 червня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
7. Вищим адміністративним судом України справа до розгляду не призначалася.
8. 15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд та набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року.
Відповідно до п. 1 Розділу VII «Перехідні положення» зазначеного закону зміни до Кодексу адміністративного судочинства України вводяться в дію з урахуванням певних особливостей. Зокрема, у пп. 4 передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчився до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
9. 21 січня 2018 року касаційну скаргу Міністерство оборони України на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2016 року передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
10. Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2018 року справу прийнято до провадження та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.
11. Станом на 03 жовтня 2018 року заперечення або відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходили.
IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
12. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 проходив дійсну військову службу в Збройних Силах України.
13. Наказом Головнокомандувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 04 квітня 2003 року № 79 ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у відставку за п. 67, пп. «б» (за станом здоров`я) Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу з правом носіння військової форми одягу.
14. Наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30 квітня 2003 року № 54 підполковника ОСОБА_1 , старшого помічника начальника 2-го відділу (призову) ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 30 квітня 2003 року виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 , з усіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Ленінського РВК м. Миколаєва.
15. Відповідно до дублікату довідки МСЕК від 17 18 квітня 2003 року серії МСЕ-02 № 007612 ОСОБА_1 в результаті первинного обстеження встановлено ІІІ групу інвалідності у зв`язку із захворюванням пов`язаним з проходженням військової служби.
16. Згідно виписки із акта огляду МСЕК від 03 січня 2014 року ОСОБА_1 за результатами повторного огляду визнано інвалідом ІІІ групи, яка пов`язана з отриманням травми при виконанні обов`язків військової служби.
17. 30 квітня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Департаменту фінансів Міністерства оборони України із заявою, в якій у зв`язку із встановленням йому 03 січня 2014 року ІІІ групи інвалідності, просив прийняти рішення щодо виплати йому одноразової грошової допомоги згідно ст. 16 Закону № 2011-ХІІ.
18. Листом Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 27 травня 2014 року № 248/3/6/2116/812 ОСОБА_1 повідомлено, що оскільки він первинно отримав інвалідність у 2003 році, то на нього поширюється дія ст. 16 Закону № 2011-ХІІ у редакції, яка діяла до 01 січня 2007 року та відповідно до якої позивач мав право на отримання страхової суми за державним обов`язковим особистим страхуванням військовослужбовців.
19. Не погоджуючись з діями відповідача щодо відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із настанням інвалідності, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
IІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
20. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відмова відповідача у нарахуванні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю є правомірною.
21. В обґрунтування такого висновку, суд першої інстанції вказав, що на час встановлення позивачу інвалідності він мав право на страхове відшкодування у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, та яке як свідчить лист НАСК «Оранта» позивач отримав.
22. Враховуючи конституційний принцип встановлений ст. 58 Конституції України суд першої інстанції вважав, що норма, яка передбачає виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб не підлягає застосуванню, оскільки така норма прийнята та набрала чинності задовго після встановлення позивачу інвалідності.
23. Скасовуючи постанову суду першої інстанції та ухвалюючи нову постанову про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання дій протиправними та стягнення одноразової грошової допомоги належним чином обґрунтовані, підтверджені наявними у справі матеріалами та підлягають частковому задоволенню.
24. До такого висновку суд апеляційної інстанцій дійшов виходячи з того, що згідно з пп. 2 .п. 2 Порядку № 499 одноразова грошова допомога виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) у разі настання інвалідності в період проходження військової служби та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби чи після закінчення зазначеного строку, у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби одноразова грошова допомога інвалідам ІІІ групи виплачується в розмірі 48-місячного грошового окладу.
25. Водночас, виходячи з положень ст. 16 Закону № 2011-ХІІ апеляційний суд вказав, що право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і у тому разі, коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, які мали місце в період її проходження.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
26. У касаційній скарзі скаржник зазначає, що не мають права на отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, особи, які до 01 січня 2014 року вже отримали замість зазначеної допомоги інші компенсаційні виплати відповідно до законодавства.
27. Скаржник вказує, що оскільки після звільнення та первинного отримання інвалідності позивачем у повному обсязі отримано страхову суму по державному обов`язковому особистому страхування за втрату працездатності, у позивача відсутні підстави для отримання одноразової грошової допомоги внаслідок повторного встановлення аналогічної групи інвалідності.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
28. Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених ст. 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами норм матеріального права у спірних правовідносинах виходить з наступного.
29. Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ.
30. Відповідно до ст. 41 цього Закону виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом № 2011-ХІІ.
31. Статтею 16 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, чинній на час первинного встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності) передбачалося, що військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті. Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України.
32. Підпунктом «б» п. 6 Умов державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року № 488, встановлено, що НАСК «Оранта» виплачує страхові суми у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів), у розмірі залежно від ступеня втрати працездатності, що визначається у процентному відношенні до загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.
33. Частиною 2 ст. 16 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, чинній на час повторного встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності) передбачалося, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
34. Пунктом 2 Порядку № 499 встановлено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, що сталися після 01 січня 2007 року, здійснюється згідно з цим Порядком.
35. Зокрема, п. 2 Порядку № 499 передбачено, що військовослужбовцям (крім військовослужбовці в строкової служби) у разі настання інвалідності в період проходження військової служби та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби чи після закінчення зазначеного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження, у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби виплачується одноразова грошова допомога інвалідам ІІІ групи у розмірі 48 місячного грошового забезпечення.
36. У пункті 2 цього Порядку також зазначено, що у разі встановлення більшого відсотка втрати працездатності або в разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
37. Верховний Суд у постанові від 22 березня 2018 року (справа № 278/307/17) висловив правову позицію згідно якої, законодавством визначені однакові умови для виплати військовослужбовцям як страхових сум, так і одноразової грошової допомоги. «Обов`язкове особисте державне страхування» та «одноразова грошова допомога» є двома рівнозначними компенсаційними механізмами соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
38. Відтак, у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.
39. Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, згідно з листом НАСК «Оранта» від 10 грудня 2014 № 14-16-02/635 (а. с. 35) 23 липня 2003 року ОСОБА_1 отримав страхове відшкодування в сумі 3200 грн. за 40 % втрати працездатності.
40. Наведе свідчить, що позивач скористався передбаченим ст. 16 Закону № 2011-ХІІ правом на отримання коштів у випадку часткової втрати працездатності у 2003 році після первинного встановлення йому ІІІ групи інвалідності.
41. Оскільки при повторному встановленню інвалідності ОСОБА_1 його група інвалідності, чи відсоток втрати працездатності не збільшилися, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відмова відповідача у нарахуванні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю є правомірною.
42. Висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивач після повторного встановлення йому у 2014 році ІІІ групи інвалідності має право на одноразову грошову допомогу відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону № 2011-ХІІ та Порядку № 499, є помилковим.
43. Водночас посилання суду апеляційної інстанції на правову позицію висловлену Верховним Судом України у постановах від 18 листопада 2014 року (справа № 21-446а14) та від 21 квітня 2015 року (справа № 21-135а15) є недоречним, оскільки ця постанова ухвалена за інших фактичних обставин справи.
44. Враховуючи наведене та встановлені судом першої інстанції обставини справи, Суд дійшов висновку, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є правильним.
45. Отже, Одеський апеляційний адміністративний суд, неправильно застосувавши норми матеріального права, а саме ч. 2 ст. 16 Закону № 2011-ХІІ та Порядкок № 499 помилково скасував рішення суду першої інстанції.
46. Відповідно до ст. 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
47. З огляду на викладене, постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2016 року підлягає скасуванню, а постанова Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 січня 2015 року залишенню в силі.
48. Оскільки Суд залишає в силі рішення суду першої інстанції, то відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.
На підставі викладеного, керуючись ст. 139, 242, 341, 345, 352, 355, 356, 359 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.
Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2016 року скасувати.
Постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 січня 2015 року залишити в силі.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Т. О. Анцупова
Судді В. М. Кравчук
О. П. Стародуб