Справа № 2а-11375/12/2670
Суддя: Огурцов О.П.
Дата ухвалення: 2018-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

09 жовтня 2018 року № 2а-11375/12/2670

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Огурцов О.П., при секретарі судового засідання Кириллові М.С. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
представник позивача - не прибув,

представник відповідача - не прибув,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Уповноваженої особи Державної податкової інспекції у Печерському районі міста Києва Державної податкової служби в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 29.08.2012, просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 09.04.2012 № .

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.09.2012, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2013, позов задоволено: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі міста Києва від 09.04.2012 №.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30.11.2016 касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі міста Києва Державної податкової служби задоволено частково. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.09.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2013 у справі № 2а-11375/12/2670 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що оскільки вона не є ані власником, а ні користувачем земельної ділянки під багатоквартирним житловим будинком за адресою АДРЕСА_2 та відповідно не має документу, який надавав би йому статусу власника або користувача земельної ділянки, то відповідно і обов'язок щодо сплати земельного податку з фізичних осіб у нього відсутній. Позивач у судове засідання не прибула, подала клопотання щодо розгляду справи в порядку письмового провадження.

Відповідач проти позовних вимог заперечив, надав письмові заперечення, які обґрунтовує тим, що позивачу на підстав договору купівлі - продажу від 31.10.2017 належать на праві власності нежилі приміщення за № 1 по № 8 групи приміщень № 185 загальною площею 94,80 кв.м., які розташовані за адресою АДРЕСА_2, у зв'язку з чим та на підставі інформації наданої листами КП "Липкижитлосервіс" від 22.11.2011 № 1258/6, Міністерства культури України від 19.03.2012 № 22-248/35 та інформаційної довідки Київського міського БТІ від 07.07.2010 і прийнято оскаржуване податкове повідомлення - рішення. Представник відповідача у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідно до частини четвертої статті 122, частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив продовжити розгляд справи у письмовому провадженні.

Під час судового розгляду справи, судом встановлено наступне.

Відповідно до договору купівлі - продажу нежилих приміщень від 21.10.2007 за реєстраційним № 1649 ОСОБА_1 є власником нежилих приміщень за № 1 по № 8 групи приміщень № 185 загальною площею 94,80 кв.м., які розташовані за адресою АДРЕСА_2 загальною площею 94,60 грн.

09.04.2012 Державною податковою інспекцією у Печерському районі міста Києва Державної податкової служби винесено податкове повідомлення - рішення №, яким згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України визначено ОСОБА_1 суму податкового зобов'язання з земельного податку у розмірі 45018,11 грн.

За результатами адміністративного оскарження рішенням Державної податкової служби у м. Києві від 07.08.2012 № 908/Т/12-314 податкове повідомлення - рішення від 09.04.2012 № залишено без змін, а скаргу без задоволення.

Позивач не погоджуючись з податковим повідомленням - рішенням, вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню звернулась з відповідним позовом до суду.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про те, що права та інтереси за захистом яких позивач звернувся до суду були порушені з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частинами третьою та п'ятою статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній станом на 07.06.2016) у разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення, а якщо їх було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 30.11.2016 скасовуючи постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.09.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2013 зазначив наступне: "За змістом пп. 9.1.10 п. 9.1 ст. 9 Податкового кодексу України (далі - ПК) плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу вимог пп. 14.1.147 п. 4.1 ст. 14 цього ж Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до пп. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень розділу XIII ПК.

Відповідно до пп. 269.1.1 п. 269.1 ст. 269 ПК платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв). А згідно з пп. 270.1.1 п. 270.1 ст. 270 ПК об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Таким чином, обов'язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

Згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон № 1952-IV).

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються ст. 120 ЗК і ст. 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК).

Цими нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

За правилами п. 286.1 ст. 286 ПК підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

При цьому власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (п. 287.8 ст. 287 ПК).

Тобто, фізична особа - власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Вказана правова позиція відповідає позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 07 липня 2015 року у справі № 21-775а15 (№ 826/12388/13-а).

У справі, яка розглядається, суди встановили, що позивач є власником нежитлового приміщення, за земельну ділянку під яким ДПІ оспорюваним податковим повідомленням-рішенням нарахувала земельний податок. Водночас суди зазначили, що відповідачем не надано іншої інформації, необхідної для вірного обчислення суми грошового зобов'язання, та не доведено обґрунтованості застосування відповідних показників, коефіцієнтів і ставок при нарахуванні позивачу суми грошового зобов'язання з податку на землю з фізичних осіб."

Таким чином Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 30.11.2016, яка набрала законної сили зазначив про те, що судом при вирішення даного спору має бути перевірено обставини щодо вірного обчислення суми грошового зобов'язання та обґрунтованості застосування відповідних показників, коефіцієнтів і ставок при нарахуванні позивачу суми грошового зобов'язання з податку на землю.

При цьому з положень Податкового кодексу України та Земельного кодексу України наведених в зазначеній ухвалі вбачається, що податковий орган при визначенні грошового має оцінити комплекс обставин, передбачених статтею 271 Податкового кодексу України, зокрема, з'ясовувати на підстав даних Державного земельного кадастру площу, цільове призначення, оцінку земельної ділянки, встановити чи зареєстровано право власності на приміщення, що знаходяться на земельний ділянці, чи є підстави для врахування пропорційної частки прибудинкової території тощо.

Факт того, що позивачу на праві приватної власності належать нежилі приміщення з № 1 по № 8 групи приміщень № 185 загальною площею 94,80 кв.м., які розташовані за адресою АДРЕСА_2 загальною площею 94,60 кв.м. підтверджується наявними в матеріалах справи копіями договору купівлі - продажу нежилих приміщень від 21.10.2007 за реєстраційним № 1649, реєстраційного посвідчення № 037782, Витягу про реєстрацію в Державну реєстрі правочинів від 31.10.2007 № 4877077.

В наданих суду запереченнях відповідач зазначає про те, що при здійсненні розрахунку земельного податку з фізичних осіб та прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення - рішення ним було взято дані з КП "Липкижитлосервіс" від 22.11.2011 № 1258/6, Міністерства культури України від 19.03.2012 № 22-248/35 та інформаційної довідки Київського міського БТІ від 07.07.2010 на підтвердження чого надав суду копії відповідних листів.

Доказів на підтвердження факту отримання та використання при розрахунку податкового зобов'язання з земельного податку даних Державного земельного кадастру відповідачем суду надано не було, як і не було зазначено про наявність відповідного факту.

З огляду на зазначене, враховуючи те, що відповідно до пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України саме відповідач наділений повноваженнями здійснити нарахування суми земельного податку з фізичних осіб та враховуючи положення пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України, він повинен був використовувати дані державного земельного кадастру, натомість відповідачем здійснено таке нарахування виходячи з даних, отриманих з неналежних джерел, суд дійшов висновку про те, що відповідачем невірно розраховану суму податкового зобов'язання, яке було визначено оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням.

Аналогічна позиція викладена постанові Верховного Суду від 12.06.2018 № №К/9901/3401/17 (адміністративна справа №826/13291/16).

Суд звертає увагу на те, що він не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, вирішувати питання, які належать до його компетенції, усувати необґрунтованість оскаржуваного рішення в ході судового розгляду. Оскаржуване рішення не може ґрунтуватися на доказах, які отримані пізніше, ніж прийняте оскаржуване рішення.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 №К/9901/1450/17 ( справа №826/15139/16).

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З огляду на викладене, керуючись статтями 241, 243, 244, 245, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_2) до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві (01011, м. Київ, вул. Лєскова, 2, ) визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 09.04.2012 № .

3. Присудити за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві (01011, м. Київ, вул. Лєскова, 2, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_2) понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 450,20 грн. (чотириста п'ятдесят грн. 20 коп.).

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.П. Огурцов