Справа № 825/3752/15-а
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2018-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

04 жовтня 2018 року

м. Київ

справа №825/3752/15-а

адміністративне провадження №К/9901/22429/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,

суддів: Бевзенка В.М., Білоуса О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.03.2017 (суддя Житняк Л.О.) та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 25.05.2017 (колегія суддів у складі: Шурка О.І., Василенка Я.М., Степанюка А.Г.) у справі № 825/3752/15-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області, третя особа: Ніжинський міський відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області, про визнання протиправним та скасування наказу в частині, поновлення на посаді,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області (далі - відповідач-1, ГУ НП в Чернігівській області), Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області (далі - відповідач-2), в якому з урахуванням уточнення позовних вимог, просила: визнати протиправним та скасувати наказ начальника УМВС України в Чернігівській області від 06.11.2015 № 416 о/с в частині її звільнення з посади старшого слідчого Слідчого відділення Ніжинського міського відділу УМВС (з обслуговування м. Ніжина та Ніжинського району) через скорочення штатів на підставі пункту 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ; поновити її на посаді старшого слідчого Слідчого відділу Ніжинського відділу поліції ГУ НП в Чернігівській області у спеціальному званні майор поліції.

Справа неодноразово переглядалась судами різних інстанцій.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.03.2017 позов задоволено частково: визнано протиправними дії УМВС України в Чернігівській області щодо непрацевлаштування позивача та зобов'язано працевлаштувати ОСОБА_1 у порядку статті 184 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.05.2017 постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.03.2017 скасовано в частині визнання протиправним дії УМВС України в Чернігівській області щодо непрацевлаштування позивача та зобов'язання працевлаштувати ОСОБА_1 у порядку статті 184 КЗпП України. В решті постанова суду першої інстанції залишена без змін.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 2004 року працювала в органах внутрішніх справ України, що підтверджується витягом з трудової книжки від 05.02.2009 серії НОМЕР_1.

При цьому, остання є одинокою матір'ю та виховує доньку, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Наказом УМВС України в Чернігівській області від 06.11.2015 № 416 о/с, згідно з пунктами 10 та 11 Розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення № 114), позивача звільнено у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) з посади старшого слідчого Слідчого відділення Ніжинського МВ УМВС (з обслуговування м. Ніжина та Ніжинського району).

Не погоджуючись з даним наказом, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що УМВС України в Чернігівській області на момент прийняття оскаржуваного наказу діяло на підставі та в межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Водночас, суд першої інстанції дійшов висновку, що звільнення осіб, вказаних у частині третій статті 184 КЗпП України можливе лише у випадку повної ліквідації підприємства, а тому з метою повного захисту прав позивача задовольнив позовні вимоги у такий спосіб: визнав протиправними дії УМВС України в Чернігівській області щодо непрацевлаштування ОСОБА_1 та зобов'язав відповідача-2 працевлаштувати її у порядку статті 184 КЗпП України.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправними дії УМВС України в Чернігівській області щодо непрацевлаштування позивача та зобов'язання її працевлаштувати у порядку статті 184 КЗпП України, виходив з того, що ані КЗпП України, ані Постановою Пленуму Верховного суду від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», ані постановою Верховного Суду України від 15.10.2013 справа № 21-303а13 та жодним іншим нормативним актом не передбачено обов'язку роботодавця працевлаштовувати працівників, звільнених унаслідок ліквідації підприємства. Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що УМВС України в Чернігівській області на момент прийняття оскаржуваного наказу (06.11.2015), у зв'язку з відсутністю рапортів позивача про виявлення бажання проходити службу в новоутворених органах поліції або про перехід у встановленому порядку на службу в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, діяло на підставі та в межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Скаржник посилається на те, що у відповідача-2 фактично відбулася зміна підпорядкованості та реорганізації установи, а не її ліквідація

Відзиву на касаційну скаргу до суду не надходило.

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки регулюється Законом України від 20.12.1990 № 565-XII «Про міліцію», в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин.

Так, відповідно до статті 18 вказаного Закону, порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням № 114, згідно з пунктом 8 якого дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема, у зв'язку зі скороченням штатів, - у разі відсутності можливості використання на службі.

За приписами пункту 64 «г» Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Водночас, на момент розгляду даної справи Закон України від 20.12.1990 № 565-ХІІ «Про міліцію» втратив чинність та вступив у дію Закон України від 02.07.2015 № 580-VІІІ «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VІІІ).

Відповідно до пункту 1 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону № 580-VІІІ, останній набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та Перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п'ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Закон 580-VІІІ був опублікований в газеті Голос України 06.08.2015 за № 141-142, відповідно набрав чинності 07.11.2015.

Враховуючи викладене, пункти 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та Перехідні положення» цього Закону набирають чинності з 07.08.2015.

Згідно з пунктом 8 розділу XI Прикінцеві та Перехідні положення Закону № 580-VІІІ, з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

За правилом, встановленим пунктом 9 Розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 580-VІІІ, працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Пунктом 10 Розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 580-VІІІ обумовлено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням № 114.

В той же час за змістом пункту 64 «г» Положення № 114 звільнення у зв'язку із скороченням штатів допускається лише при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Разом з тим, Суд зазначає, що приписами Положення № 114 передбачено певні права та гарантії для вагітних жінок і матерів з числа осіб рядового і начальницького складу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, ОСОБА_1 на момент звільнення мала статус одинокої матері.

За приписами частини третьої статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Отже, зазначена норма чітко встановлює гарантію обмеження звільнення для жінок, які мають дітей віком до чотирнадцяти років, та передбачає можливість такого звільнення лише у випадку повної ліквідації підприємства й за умови обов'язкового працевлаштування.

Ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Таким чином, оскільки відповідачем-2 не дотримано положення чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства в частині обов'язкового працевлаштування позивача, Суд доходить висновку щодо протиправності оскаржуваного наказу УМВС України в Чернігівській області в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ.

Посилання судів попередніх інстанцій на відсутність доказів звернення позивача до ГУ НП в Чернігівській області із заявою стосовно проходження подальшої служби в поліції у встановленому порядку, а також подальше непроходження позивачем конкурсу на посади в порядку, визначеному п. 9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VІІІ, як на підстави до відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання протиправним та скасування наказу про її звільнення з органів внутрішніх справ колегія суддів вважає безпідставними, оскільки протиправність звільнення позивача з органів внутрішніх справ обумовлена нехтуванням з боку відповідача-2 державними гарантіями трудових прав останньої при звільненні.

Суд зауважує, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України з покладанням на відповідача непередбачених законодавством обов'язків, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що іншого способу, окрім як поновлення позивача на попередній посаді, не існує. За таких обставин позивач підлягає поновленню на посаді з 06.11.2015.

Відповідно до частини першої статті 351 КАС України, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням того, що фактичні обставини справи судами першої та апеляційної інстанцій встановлено повно і правильно, але неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень, відповідно до повноважень, наданих статтею 349 КАС України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду вважає необхідним їх скасувати та прийняти нове рішення, яким частково задовольнити вимоги адміністративного позову.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.03.2017 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 25.05.2017 у справі № 825/3752/15-а скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області від 06.11.2015 № 416 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ з посади старшого слідчого Слідчого відділення Ніжинського міського відділу УМВС (з обслуговування міста Ніжина та Ніжинського району).

Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого Слідчого відділення Ніжинського міського відділу УМВС (з обслуговування міста Ніжина та Ніжинського району) з 06.11.2015.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Головуюча суддя: І.Л. Желтобрюх
Судді: В.М. Бевзенко
О.В. Білоус