Справа № 806/2379/18
Суддя: Токарева Марія Сергіївна
Дата ухвалення: 2018-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2018 року м. Житомир справа № 806/2379/18

категорія 10.3.4

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Токаревої М.С., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним і скасування п. 20 рішення №34 від 30.03.2018, зобов`язання призначити та виплатити одноразову грошову допомогу,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправним і скасувати пункт 20 рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги йому у зв`язку із встановленням йому 2-ї групи інвалідності з 27.07.2016 року, внаслідок поранення (контузія) пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, оформленого протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 30.03.2018 №34;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити і виплати йому у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням йому 2 групи, внаслідок поранення (контузія), пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме 27.07.2016 року, відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Порядку затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975.

В обґрунтування позову зазначає, що Міністерство оборони України, відмовляючи в призначенні одноразової грошової допомоги з посиланням на те, що встановлено інвалідності понад 3-х місячний строк після звільнення із служби, порушує його право на соціальний захист та отримання належної грошової допомоги у зв`язку із встановлення інвалідності 2 групи, внаслідок поранення (контузія) пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. Відповідач відмовив у призначенні одноразової грошової допомоги з посиланням на те, що встановлено інвалідності понад 3-х місячний строк після звільнення із служби.

Представником позивача до суду було подано заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

Міністерством оборони на адресу суду було направлено відзив на позовну заяву, яким обґрунтовано тим, що оскільки первинна група інвалідності, внаслідок поранення (контузія) пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, була встановлена позивачу з 02.12.2011 та в матеріалах справи відсутня інформація про настання інвалідності в період проходження позивачем строкової служби в 1986 році, чи не пізніше ніж через три місяці після звільнення, підстав для виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю немає.

Також відповідачем було подано додаткові пояснення за змістом яких просив відмовити у задоволенні позову з посиланням на правову позицію Верховного Суду у справі №750/5074/17.

Третьою особою до суду було надано письмові пояснення у яких вказано, що ОСОБА_1 проходив строкову військову службу, після звільнення з якої у 2011 році позивачу було первинно встановлено 3 групу інвалідності. В подальшому, у 2016 році під час повторного огляду позивачу встановлено 2 групу інвалідності. Зважаючи на те, що з дня звільненні позивача зі строкової служби до часу встановлення інвалідності пройшло більше трьох місяців, то позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" .

У відповідності до ч.9 ст.205 КАС України суд вважає за можливе здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Встановлено, що ОСОБА_1 проходив строкову військову службу на території республіки Афганістан в період з 03.08.1987 по 13.02.1989.

В матеріалах адміністративної справи віститься витяг із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №1862 від 24.10.2011 відповідно до якого вогнепальні осколкові поранення обличчя (контузія 1987), кінцівок та їх наслідки колишнього військовослужбовця ОСОБА_1 поранення (контузія) та захворювання, ТАК пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Як вбачається з копії висновку судово-медичної експертизи №896/Ж від 22.10.2011 у ОСОБА_1 рубці утворитись від дії уламків вогнепальної зброї під час бойових дій в Демократичній Республіці Афганістан.

Згідно наявної в матеріалах справи копії довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААА №732954 від 19.12.2011, ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності з 02.12.2011. Причина інвалідності: Поранення (контузія) та захворювання. так, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААА №514956 від 27.09.2016, ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності з 27.07.2016. Причина інвалідності: Поранення (контузія) та захворювання. так, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

У позовній заяві позивач зазначає, що подав заява до Міністерства оборони України через Житомирський ОВК щодо виплати одноразової грошової допомоги.

Протоколом від 30 березня 2018 року №34 засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, розглянувши подані документи, комісія дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги: сержанту в запасі ОСОБА_2 з тих підстав що згідно з пунктом 6 статті 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, у редакції, яка діяла на час первинного встановлення заявнику інвалідності, а також підпункту 4 пункту 2 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. № 499, було передбачено, що одноразова грошова допомога особам, звільненим із строкової служби призначається у разі, якщо інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мало місце в період проходження служби, настала не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби. Вказано, що згідно абз. 2 п. 4 ст. 16-3 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та п. 8 Порядку №975, у разі зміни інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності, виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку зі змінами, що відбулись, не здійснюються. ОСОБА_2 групу інвалідності змінено понад дворічний термін.

Вважаючи таку відмову необґрунтованою, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантія військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991, №2011-XII (далі - Закон №1211) .

Статтею 1 Закону №1211 визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

У відповідності до ст.1-2 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з п.2 ч.1 ст.3 Закону №2011, дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

На час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велися бойові дії, тобто на час набуття позивачем права на отримання допомоги, діяв Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постанова Постанови КМ України від 25 грудня 2013 р. №975 "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" (надалі - Порядок №975).

Пунктом 3 Порядку №975 прямо зазначено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

За приписами п.6 ч. 2 ст.16 Закону №201I ( в редакції на день звернення позивача) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю строкової військової служби інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби при виконанні обов`язків військової служби, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової військової служби.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 який проходив строкову військову службу в період з 03.08.1987 по 13.02.1989, інвалідність ІІІ групи, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби встановлено із 02.12.2011, а інвалідність ІІ групи встановлено з 27.07.2016, тобто інвалідність встановлена значно пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, хоча і внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової військової служби.

Суд відмічає, що питання виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям строкової військової служби врегульовано пунктом шостим частини другої статті 16 Закону №2011-ХІІ, яка визначала право на отримання одноразової допомоги в залежності від часу настання інвалідності.

Так, п. 6 ч. 2 статті 16 Закону №2011 (у редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності) передбачалося, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової військової служби, цих зборів, служби у військовому резерві.

Отже, ані статтею 16 Закону № 2011-ХІІ, ані Порядком №975, які діяли на час настання інвалідності позивача, не передбачалось можливості отримання одноразової допомоги військовослужбовцю строкової військової служби у разі настання інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення зі служби.

Аналогічна правова позиція висловлена в Постанові Верховного Суду від 03 квітня 2018 року справа №750/5581/17 (адміністративне провадження №К/9901/24688/18).

Позивач відноситься до категорії військовослужбовців строкової служби, а тому право на отримання одноразової грошової допомоги такій категорії осіб законодавцем обмежено, окрім іншого, встановленням інвалідності в період проходження ним військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення такої особи з військової служби.

Неконституційність такого врегулювання вказаних правовідносин в установленому порядку не визнана.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з вищевикладеного, суд робить висновок, що позовні вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 2, 90, 139-143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Міністерства оборони України (проспект Повітрофлотський, 6,Київ 168, 03168, ), третя особа: Житомирський обласний військовий комісаріат ( АДРЕСА_2 ) провизнання протиправним і скасування п. 20 рішення №34 від 30.03.2018, зобов`язання призначити та виплатити одноразову грошову допомогу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя М.С. Токарева