Справа № 0440/4895/18
Суддя: Кадникова Ганна Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 вересня 2018 року Справа № 0440/4895/18
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Кадникова Г.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач), в інтересах якого діє ОСОБА_2 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом про:
- визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України (далі - ДМС України, відповідач) від 01.06.2018р. №177-18 про відмову у визнанні позивача, ІНФОРМАЦІЯ_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов'язання ДМС України визнати позивача, ІНФОРМАЦІЯ_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Ухвалою суду від 23.07.2017р. справу прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.
21.08.2018р. представником позивача подано клопотання про відкладення розгляду справи.
Ухвалою суду від 03.09.2018р. в той же день розпочато розгляд справи по суті.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що відповідачем під час прийняття рішення від 01.06.2018р. №177-18 не враховано всіх обставин, за наявності яких звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач не погоджується з тим, що йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Частиною 5 статті 262 КАС України встановлено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Враховуючи відсутність клопотань та незначну складність спору, суд не вбачає підстав для проведення судового засідання, а тому справа розглядається у відповідності до ч.5 ст.262 КАС України.
Відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, за змістом якого проти задоволення позовних вимог заперечує, вказавши про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого у межах та на підставі наявних повноважень, з урахуванням того, що позивачем не доведено реальну загрозу його життю та свободі перебування у країні походження або повернення до неї.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Туреччини. З 2015 року проживає на території України на підставі довідки про постійне місце проживання серії НОМЕР_2. Відповідно до свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області між ОСОБА_1 та громадянкою України ОСОБА_3 07.07.2015р. укладено шлюб.
Від шлюбу мають дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідно до свідоцтва про народження, виданого Нікопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.
04.05.2017р. ОСОБА_1 у посольстві Республіки Туреччини в Україні за своїм зверненням отримав документ про реєстрацію дитини.
21.11.2017р. Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі - ГУ ДМУ в Дніпропетровській області) позивачу видано довідку про звернення за захистом в Україні.
06.03.2018р. про надання йому захисту в Україні та визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту розглянуто ГУ ДМУ в Дніпропетровській області підготовлено письмовий висновок і особова справа разом з письмовим висновком надіслані до Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України для прийняття остаточного рішення за запитом №17 від 30.05.2018р.
13.03.2018р. ОСОБА_1 оголошено в міжнародний розшук з метою арешту та екстрадиції, ініціатор розшуку - ПОО Турречина.
29.03.2018р. Головним управлінням національної поліції в Дніпропетровській області проведено перевірку та направлено повідомлення заступнику прокурора Дніпропетровської області та керівнику Нікопольської місцевої прокуратури про встановлення місцезнаходження гр.ОСОБА_1 та вирішення питання щодо його затримання.
18.04.2018р. працівниками Нікопольського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області затримано ОСОБА_1 з метою арешту та екстрадиції, у зв'язку з, перебуванням його в міжнародному розшуку з 13.03.2018 року за вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст.146, ст.ст.59, 31, 33, 40 Кримінального кодексу Турецької Республіки.
Ухвалою слідчого судді Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 22 травня 2018 року застосовано до ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційний арешт) тривалістю не більше 12 місяців.
Екстрадиційний арешт застосований до ОСОБА_1 у зв'язку з надходженням до Міністерства юстиції України запиту Генеральної республіканської прокуратури м.Стамбул від 06.02.2018 року про видачу ОСОБА_1 для відбуття кримінального покарання за вироком суду у вигляді довічного позбавлення волі.
Як зазначено у запиті про видачу правопорушника від 06.02.2018 року вироком 14-го Вищого кримінального суду м.Стамбула №2002/105 від 20.05.2002 року у справі №1996/354 підсудний був засуджений до обтяжуючого довічного позбавлення волі.
Цей вирок був оскаржений та скасований. Справа була направлена на повторний розгляд. В результаті повторного розгляду справи, вироком 14-го Вищого кримінального суду м.Стамбула №2009/260 від 21.10.2009 року у справі №2003/315 підсудний визнаний винним у вчиненні злочину «замах на насильницьку зміну конституційного ладу».
Компетентні органи Турецької Республіки зазначають, що під час винесення вироку 14-м Вищим кримінальним судом м.Стамбула встановлено, що обвинувачений ОСОБА_1 у 1995 році, читаючи журнали, які дав йому ОСОБА_6 відчув симпатію до організації «Революційна народна визвольна партія /фронт» (ОНКР/С) і через деякий час приєднався до угрупування «Революційні народні сили» у мікрорайоні Гюлтепе. Брав участь в акціях кидання «коктейлю Молотова», давав вказівку повісити плакати, проводив демонстрацію, вчинив замах на насильницьку зміну або скасування повністю або частково Конституції Турецької Республіки та вчиняв дії по змушенню розпуску Великих Національних Зборів Туреччини.
20.08.1996 року ОСОБА_1 взято під варту і він 10 років перебував у в'язниці Туреччини.
Рішенням Європейського суду з прав людини встановлені наступні обставини:

« 20 серпня 1996 року позивача спіймали та взяли під варту за підозрою у вступі до незаконного угрупування РНВПФ (Революційна народно-визвольна партія-фронт), допомозі їй та покриванні.

3 вересня 1996 року позивача затримано.

6 грудня 1996 року Республіканський прокурор Суду державної безпеки м.Стамбул висунув обвинувачення позивачеві щодо його членства разом з іншими особами в угрупуванні, яке було заборонене статтею 168/1 старого Кримінального кодексу.

20 травня 2002 року Суд державної безпеки м.Стамбул визнав позивача винним через те, що він провадив діяльність з метою якої було відділення частини земель країни, вересня Касаційний суд відмінив рішення суду першої інстанції на підставі того, що було встановлено згідно з якою статтею Кримінального кодексу позивач вважаєш винним у вчинені злочину. Касаційним судом встановлено, що позивач притягнутий відповідальності, яка не відповідає приписам закону, за подію яка не мас місця обвинувальному акт від 6 грудня 1996 року».

06.10.2009 року Європейським судом з прав людини винесено рішення у справі ОСОБА_1 проти Турецької Республіки та встановлені порушення статей 5 §3 та 6 §1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

31 березня 2006 року ОСОБА_1 звільнили з в'язниці на тій підставі, що за європейськими стандартами затримання не може перевищувати ліміт 10 років.

З 2006 по 2007 роки, після звільнення з в'язниці, ОСОБА_1 проходив обов'язкову військову службу в державній армії, в бойових діях участі не приймав, а служив як рядовий-піхотинець.

Вироком 14-го Вищого кримінального суду міста Стамбула Республік Туреччини від 21.10.2009 року №2009/260 у справі №2003/315, який набрав законної сили 27.02.2012 року ОСОБА_1 призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі за замах на насильницьку зміну конституційного ладу (нотаріально засвідчену, легалізовану та належно переведену з турецької мови копію вироку долучено до матеріалів справи).

Генеральною республіканською прокуратурою м.Стамбул від 06.02.2018р. здійснено запит про видачу ОСОБА_1 для відбуття кримінального покарання за вироком суду у вигляді довічного позбавлення волі за політичний злочин - замах на насильницьку зміну конституційного ладу.

Як зазначено вище у рішенні, з 13.03.2018р. позивача оголошено в міжнародний розшук.

01.06.2018 року ДМС України прийнято рішення від 01.06.2018р. №177-18 про відмову ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

25.06.2018р. адвокатом ОСОБА_1 подана заява до Європейського суду з прав людини про зупинення екстрадиції з використанням правила 39 Регламенту Суду.

26.06.2018р. Європейським судом з прав людини за №29706/18 надано відповідь на заяву зі зазначенням про необхідність надання до суду відповідних документів про екстрадицію ОСОБА_1 до 09.07.2018р. або за один робочий день до депортації заявника.

Позивач, вважаючи рішення ДМС України протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся з відповідним позовом до адміністративного суду.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, вважає за необхідне позов задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до абз.1 п.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Зі змісту оспорюваного рішення вбачається, що підставою для його прийняття є абз.5 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Тобто позивачеві відмовлено, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 чи п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч.11 ст.9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з висновку ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, встановленого після співбесіди з ОСОБА_1 28.11.2017р., щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за результатами розгляду особової справи громадянина Туреччини, який подав відповідну заяву, останньому відмовлено у задоволенні такої заяви. Підставою відмови зазначена відсутність обґрунтованих доказів щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», необхідних для надання додаткового захисту.

У висновку винесеному під час співбесіди 28.11.2017р., щодо визнання, або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазначено про те, що твердження позивача, що на батьківщині загрожує довічне ув'язнення, по причині політичного переслідування, є неправдоподібним, а надана ОСОБА_1 копія рішення суду, ГУ ДМС України в Дніпропетровській області не приймає, як доказ. Також, по рішенню суду ОСОБА_1 повинен відбувати кримінальне покарання через участь у збройній терористичній організації, але побоювання визнано необґрунтованими, тому що заявник не надав документів які б свідчили про його участь або відношення до політичних партій.

Окрім того, відповідач у відзиві посилається на інтернет-джерела, які підтверджують складну ситуацію в Туреччині 2016 році, а саме: в країні відбуваються масові репресії членів політичних партій, держслужбовців, громадянського суспільства та активістів, які були пов'язані з рухом Фетхуллаха Гюлена, метою яких було повалення уряду та зміна конституції Туреччини. Також, з держслужби та бюджетних установ звільнено майже 15'290'000 особи, проводились арешти журналістів, активістів та депутатів.

Відповідно до частини восьмої статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Таким чином, відповідачем не надано належної оцінки та не здійснено належної перевірки щодо ситуації станом на день арешту позивача та знаходження його протягом 10 років у в'язниці, а також, за яке діяння ОСОБА_1 засуджено до довічного позбавлення волі, яка політична ситуація була на той час та яким чином вона змінилася по теперішній час.

Відповідно до ч.1 ст.78 КАС України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивною ситуацією у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником чи представником його соціальної групи.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження за її межами (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Відповідно до пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верховного комісара ООН у справах біженців 1992 року особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Відповідно до позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців» від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. За загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказування покладається на особу, яка висловлює певне твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

При цьому, слід зазначити, що заявник не зобов'язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають притулку, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Таким чином, відповідач, як суб'єкт владних повноважень зобов'язаний по даній справі у зв'язку з особливостями ситуації біженців, розділяти обов'язок підтверджувати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи.

Як вбачається з пояснень позивача, в нього існують побоювання за своє життя, безпеку та свободу у зв'язку з винесеним вироком 14-го Вищого кримінального суду м.Стамбула №2009/260 від 21.10.2009р. у справі №2003/315 ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні злочину «замах на насильницьку зміну конституційного ладу», який було надано позивачем відповідачу.

Одночасно, при прийняті рішення, судом враховуються обставини, щодо наявності у позивача малолітньої дитини - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2, участі батька у його вихованні, проживання позивача однією сім'єю з дружиною та дитиною.

Частиною 1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Отже, при розгляді справи, суд дійшов висновку, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення діяв у межах повноважень та у спосіб, встановлений Законом але не на його підставі.

За таких обставин, суд вважає рішення Державної міграційної служби України від 01.06.2018р. №177-18 прийняте без повного та всебічного дослідження фактичних обставин особової справи позивача та таким, що підлягає скасуванню. А відновлення порушених прав позивача вбачає шляхом зобов'язання відповідача оформити документи для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за заявою громадянина Туреччини ОСОБА_1, з урахуванням висновків суду.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати відповідно до ст.139 КАС України, не стягуються.

Керуючись ст.ст.139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 01.06.2018р. №177-18 про відмову у визнанні ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за заявою громадянина Туреччини ОСОБА_1.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Г. В.Кадникова