Справа № 1540/4185/18
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2018-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 1540/4185/18
У Х В А Л А

08 жовтня 2018 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Стефанова С.О., за участю секретаря судового засідання Гунько О.В., розглянувши у підготовчому судовому засіданні клопотання представника відповідача про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до голови Арцизької районної державної адміністрації Одеської області Парпуланського Сергія Афанасійовича, керівника державної служби - в.о. керівника апарату Арцизької районної державної адміністрації Одеської області Філіпової Тетяни Юріївни, Арцизької районної державної адміністрації Одеської області про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до голови Арцизької районної державної адміністрації Одеської області Парпуланського Сергія Афанасійовича, керівника державної служби - в.о. керівника апарату Арцизької районної державної адміністрації Одеської області Філіпової Тетяни Юріївни, Арцизької районної державної адміністрації Одеської області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність керівників державної служби Арцизької районної державної адміністрації Одеської області - голови Арцизької районної державної адміністрації Одеської області Парпуланського С.А. та в.о. керівника апарату Арцизької районної державної адміністрації Одеської області Філіппової Т.Ю. щодо надання ОСОБА_1, як державному службовцю матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань протягом 2016-2018 років;

- зобов'язати в.о. керівника апарату Арцизької районної державної адміністрації Одеської області Філіппову Т.Ю. надати позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2016-2018 роки;

- стягнути з держави в особі Арцизької районної державної адміністрації Одеської області на користь позивача 20 000 гривень в якості відшкодування нанесеної їй моральної шкоди.

У судовому засіданні 08 жовтня 2018 року представник відповідача заявила клопотання про залишення без розгляду позовної заяви у зв'язку із пропуском позивачем строку звернення до суду.

Зазначене клопотання обґрунтоване наступним.

З позовної заяви та доданих до неї документів чітко вбачається, що в той час, коли позивачка дізналася про надання матеріальної допомоги іншим працівникам та сама зверталася до райдержадміністрації (а позивачка вказує на 21 листопада 2016 року), вона була впевнена у наявності в неї права одержання такої допомоги в обов'язковому порядку. Тому саме з того моменту, коли їй не було погоджено дану заяву (а судячи з копій заяв, які надала позивачка, її не погодили до 13 грудня 2016 року, оскільки позивачка зазначає, що саме цієї дати повторно звернулась за допомогою), вона і мала дізнатися про порушення (на думку позивачки) її права.

Враховуючи те, що в подальшому протягом 2017-2018 років позивачка неодноразово зверталася до Арцизької районної державної адміністрації з аналогічними заявами про надання допомоги та про надання роз'яснень щодо відмови в їх задоволенні, до Одеської обласної державної адміністрації та до Мінсоцполітики зі скаргами на дії голови райдержадміністрації, вона також була впевнена, що її права порушуються.

Однак, як зазначає представник відповідача, всупереч вимогам ст. 123 КАС України, згідно яких у разі пропущення строку звернення до суду позивач має звернутися із заявою про поновлення пропущеного строку із зазначенням підстав, які суд визнає поважними, позивачка взагалі не просить поновити їй строк для звернення до суду. Також, зважаючи на те, що спірні відносини, які є предметом даного позову, регулюються Законом України «Про державну службу», виникли між державним службовцем та керівниками державної служби та стосуються проходження позивачкою публічної служби, то застосуванню підлягає не загальний шестимісячний строк для звернення до суду, а спеціальний - передбачений ч. 5 ст. 122 КАС України. Тобто, на думку представника відповідача, позивачка мала звернутися до суду протягом одного місяця з того моменту, коли почала вважати свої права порушеними, а цей строк минув ще в 2017 році.

З урахуванням викладеного представник відповідача вважає, що позов повинен бути залишений без розгляду.

У підготовчому судовому засіданні представник відповідача підтримала вищезазначене клопотання.

Представник позивача та позивач відносно задоволення клопотання заперечували, посилаючись на те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у підготовчому судовому засіданні, дослідивши доводи, викладені в клопотанні про залишення позовної заяви без розгляду, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч. 2 ст. 122 КАС для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 4 ст. 122 КАС України встановлено, що якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов'язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень.

Частиною 5 ст. 122 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом своїх прав 17 серпня 2018 року.

З адміністративного позову вбачається, що позивачем оскаржується бездіяльність керівників державної служби РДА щодо надання позивачу державному службовцю матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань протягом 2016-2018 років.

Вирішуючи клопотання про залишення позову без розгляду, суд виходить з наступного.

Бездіяльність - це пасивна поведінка людини, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку вона зобов'язана була і могла вчинити, або невідвернення небезпеки, яку особа зобов'язана була і мала можливість відвернути.

Триваюче правопорушення - це проступок, пов'язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов'язків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом часу і весь цей період часу винний безперервно вчиняє правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов'язків. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану за якого об'єктивно існує цей обов'язок, виконанням обов'язку відповідним суб'єктом або припиненням дії відповідної норми закону.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем оскаржується бездіяльність керівників державної служби РДА щодо надання позивачу державному службовцю матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань протягом 2016-2018 років.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем не було пропущено строк звернення до суду, оскільки в даному випадку наявна бездіяльність відповідача, яка продовжувалась і на дату подачі позовної заяви, отже правовідносини у даній справі є триваючими.

В даному випадку, бездіяльність суб'єкта владних повноважень є видом пасивної поведінки та має триваючий характер.

Крім того, з огляду на зазначені обставини суд вважає необхідним зазначити, що Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 (справа щодо оскарження бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо заяв про злочини) зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту. Конституційний Суд України у своїх рішеннях послідовно підкреслював значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналіз вищезгаданих норм права дає підстави вважати, що судовому захисту підлягають порушені права, свободи та інтереси, належні безпосередньо заявникам.

Європейський суд з прав людини також акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Зокрема, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 р.).

У Рішенні по справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для ЄСПЛ природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

В рішенні від 27.06.2000 р. у справі «Ілхан проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв'язку з пропуском строку повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично, не має абсолютного характеру і перевіряючи його виконання слід звернути увагу на обставини справи.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до суду, що клопотання про залишення позовної заяви без розгляду не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 122, 123, 240, 243 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання представника відповідача про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до голови Арцизької районної державної адміністрації Одеської області Парпуланського Сергія Афанасійовича, керівника державної служби - в.о. керівника апарату Арцизької районної державної адміністрації Одеської області Філіпової Тетяни Юріївни, Арцизької районної державної адміністрації Одеської області про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та окремо від рішення суду оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складений та підписаний суддею 08 жовтня 2018 року.

Суддя С.О. Стефанов