Справа № 2а-16573/12/2670
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2018-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 вересня 2018 року № 2а-16573/12/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Аблова Є.В., суддів Мазур А.С., Літвінової А.В., розглянувши у порядку письмового провадження матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці, Голови ліквідаційної комісії Управління МВС України на Південно-Західній залізниці про скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності та наказу про звільнення, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (адреса: 01024, Київ, вул.Богомольця, 10), Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці (адреса: 01601, Київ, вул.Володимирська, 15) Голови ліквідаційної комісії Управління МВС України на Південно-Західній залізниці (01601, Київ, вул.Володимирська, 15) про скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності та наказу про звільнення, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги з урахуванням поданих уточнень від 28.01.2013 та заяви про зміну позовних вимог від 01.02.2013, обґрунтовано тим, що позивача незаконно звільнено з органів внутрішніх справ, шляхом видання протиправних наказів: наказ УМВС України на ПЗЗ №330 о/с від 08.12.2011, наказ МВС України №1324 о/с від 27.12.2011 та наказ УМВС України на ПЗЗ №349 о/с від 30.12.2011. Відповідачами не було проведено належного службового розслідування та як наслідком видано незаконні накази про звільнення позивача з органів внутрішніх справ. У зв'язку з чим представник позивача просить позов задовольнити в повному обсязі, оскільки відповідачами порушено вимоги Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.02.2013, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.06.2013, у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20.01.2016 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2013 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою для направлення справи на новий розгляд, Вищий адміністративний суд України зазначив, що суди дотримання позивачем строку звернення до суду не перевірили й не прийняли відповідне рішення з цього питання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.03.2016 залишено без розгляду адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці про скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності та наказу про звільнення, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, з підстав пропуску строку на звернення до адміністративного суду.

Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 12.05.2016 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2016 року у справі скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.05.2016 прийнято адміністративну справу №2а-16573/12/2670 до провадження та призначено до розгляду.

Позивач в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, просив:

визнати протиправним та скасувати наказ Управління МВС України на південно- західній залізниці № 330 о/с від 08.12.2011 про притягнення до дисциплінарної відповідальності полковника міліції ОСОБА_1;

визнати протиправним та скасувати наказ МВС України за 1324 о/с від 27.12.2011 та наказ Управління МВС України на Південно-Західній залізниці №349 о/с від 30.12.2011 року про звільнення мене зі служби в органах внутрішніх запас.

зобов'язати Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці провести нарахування та виплати грошового забезпечення під час перебування ОСОБА_1 на службі в Управлінні МВС України на ПЗЗ (з 31.01.2009 по 30.12.2011), у тому числі компенсацій за невикористані відпустки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та на оздоровлення при наданні основної відпустки, одноразової допомоги при звільненні з ОВС;

стягнути грошове забезпечення з Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці на користь ОСОБА_1, з урахуванням індексації, під час вимушеного прогулу за період з 30.12.2011 по час поновлення на займану посаду.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечував, заначив, що оскаржувані накази видано з додержанням чинного законодавства, тому підстав для задоволення позовних вимог немає.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 на момент звільнення з органів внутрішніх справ проходив службу на посаді слідчого відділення лінійного відділу на станції Дарниця Управління МВС України на Південно-Західній залізниці.

Порядок проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ регулюється Законом України «Про міліцію», Дисциплінарним Статутом органів внутрішніх справ, Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в органах внутрішніх справ регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 №114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР (надалі по тексту - Положення №114).

Пунктом 64 Положення №114 визначено вичерпний перелік підстав звільнення зі служби ОВС осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу в запас.

Як вбачається з оскаржуваних наказів, позивача звільнено з ОВС за п.64 «є» Положення №114 (порушення дисципліни). Представник позивача наголошує на тому, що оскаржувані накази є протиправними, оскільки відповідачами не проведено належного з'ясування всіх обставин, що слугували підставою для звільнення.

Відповідно до статті 14 Дисциплінарного Статуту з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового та начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

На підставі Рапорту начальника слідчого відділу Управління МВС України на ПЗЗ від 14.11.2011 Попаза І.П. начальником УМВС України на ПЗЗ Сокірком В.П. доручено провести службове розслідування відносно ОСОБА_1

Службовим розслідуванням встановлено, що наказом Управління МВС України на залізничному транспорті №189 о/с від 30.12.2008 ОСОБА_1 на підставі п.21 Положення про проходження служби ОВС призначено на посаду начальника сектору дізнання лінійного відділу на станції Дарниця лінійного управління МВС України на ПЗЗ.

Пунктом 21 Положення №114 визначено, що особи рядового і начальницького складу зобов'язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами прямих начальників.

В.о. начальника лінійного відділу на станції Дарниця Коноваловим Є.В. 21.09.2009 складено довідку на ім'я начальника Управління МВС України на ПЗЗ, про повідомлення ОСОБА_1 про необхідність з'явитися на робоче місце. Однак, в телефонних розмовах позивачем повідомлено, що на зазначену посаду його призначено поза його бажанням і на даний час він перебуває на лікарняному.

В телефонній розмові 15.10.2009 ОСОБА_1 повідомлено, що причиною тривалої відсутності на робочому місці є перебування його на лікарняному. Крім того, ОСОБА_1 запрошено з'явитись на кадрову комісію.

Заступником начальника Управління МВС України на ПЗЗ Анненковим Ю.М. подано рапорт від 27.10.2009 на ім'я начальника Управління МВС України на ПЗЗ, повідомлено, що розмову з ОСОБА_1 щодо вирішення питання подальшого проходження служби. В розмові позивач повідомив, що перебуває на лікарняному, однак з яким діагнозом та в якій перебуває лікарні не повідомив.

У зв'язку з тривалим невиходом на службу відповідно до п.58 Положення №114 працівниками Управління МВС України на ПЗЗ 27.10.2009 здійснено виїзд за місцем проживання ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) з метою вручення направлення на ВЛК Центральної поліклініки МВС України. Однак направлення не було вручено у зв'язку з тим, що двері квартири ніхто не відчинив.

Пунктом 58 Положення №114 визначено, що тривалість відпустки через хворобу визначається характером захворювання. В загальному обчисленні час безперервного перебування у відпустці через хворобу не повинен перевищувати чотирьох місяців, крім випадків, коли законодавством передбачені більш тривалі строки перебування на лікуванні. Цей строк може бути продовжений рішенням прямого начальника (від начальника управління внутрішніх справ Кримської АРСР, області, м. Києва, йому рівних і вище) на підставі висновку лікувального закладу.

У в'язку з чим, Управлінням МВС України на ПЗЗ зроблено запити від 28.10.2009 та від 24.11.2009 до медичних установ з метою встановлення перебування позивача на лікарняному.

Поліклінікою №1 Солом'янського району м.Києва від 20.11.2009 №1873 повідомлено, що позивач дійсно перебував на амбулаторному лікуванні з 02.02.2009 по 12.02.2009 та з 18.03.2009 по 22.03.2009.

Управління МВС України на ПЗЗ на адресу ОСОБА_1 направлено повідомлення від 19.05.2010 №37/7-5102 про обов'язкове прибуття до Управління щодо вирішення питання подальшого проходження служби в ОВС.

Наказом Управління МВС на ПЗЗ від 04.04.2011 №85 о/с ОСОБА_1 призначено слідчим слідчого відділення лінійного відділу на станції Дарниця відповідно до пункту 21 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС.

Управління МВС України на ПЗЗ листом від 06.04.2011 №37/7-3546 повідомлено позивача про призначення на посаду слідчого відділення лінійного відділу на станції Дарниця та вказівкою про термінове прибуття до Управління МВС України на ПЗЗ для проходження служби. У зв'язку з неявкою позивача відповідачем повторно направлено повідомлення від 14.04.2011 №37/7-3422, від 19.04.2011 №37/7-4073 про необхідність термінового прибуття до Управління МВС України на ПЗЗ.

У зв'язку з неявкою ОСОБА_1 до Управління МВС України на ПЗЗ відповідачем складено акти про невихід на службу від 07.11.2011, від 08.11.2011, від 09.11.2011, від 12.11.2011, від 13.11.2011 та від 14.11.2011.

Згідно зі статтею 14 Дисциплінарного Статуту передбачено, що перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення.

Як вбачається з матеріалів справи позивача неодноразово повідомлено щодо прибуття до Управління МВС України на ПЗЗ, однак ОСОБА_1 жодного разу не з'явився.

Управління МВС України на ПЗЗ листом від 14.11.2011 №37/7-11030 повідомлено ОСОБА_1 про обов'язкове прибуття до Управління МВС на ПЗЗ для вирішення питання щодо подальшого проходження служби, а також повідомлено про подальше звільнення у разі не виходу на службу.

Пунктом 48 Положення №114 передбачено, що атестація осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу проводиться на кожній із займаних посад через чотири роки, а також при призначенні на вищу посаду, переміщенні на нижчу посаду і звільненні з органів внутрішніх справ, якщо переміщення по службі або звільнення провадиться по закінченні року з дня останньої атестації, а у виняткових випадках незалежно від цього строку.

У зв'язку з чим, Управлінням МВС України на ПЗЗ направлено позивачеві лист від 15.11.2011 №37/7-11057 про обов'язкове прибуття до Управління 23.11.2011 для проходження атестації.

При цьому, судом встановлено, що з метою ознайомлення позивача в Атестаційним листом, та встановлення причин тривалого не виходу на роботу, посадовими особами відповідача здійснювалися виїзди до місця проживання ОСОБА_1, за адресою: АДРЕСА_1 , 25 грудня 2011 року, однак такі вручені не були, оскільки останній був відсутній за місцем проживання.

Кадровою комісією Управлінням МВС України на ПЗЗ 23.11.2011, на яку ОСОБА_1 не з'явився, вирішено порушити клопотання перед керівництвом МВС України про звільнення ОСОБА_1 з ОВС.

Висновком службового розслідування факту порушення службової дисципліни полковником міліції ОСОБА_1, затвердженого 08.12.2011 начальником Управління МВС України на ПЗЗ вирішено: за порушення статей 1, 2, 4, 7 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», абзацу четвертого пункту 21, пункту 46 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, клопотати перед керівництвом МВС України про притягнення до дисциплінарної відповідальності полковника міліції ОСОБА_1, слідчого відділення лінійного відділу на станції Дарниця Управління МВС України на ПЗЗ, у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ за п.64 «є» (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України.

Наказом Управління МВС України на ПЗЗ від 08.12.2011 №330 о/с Про притягнення до дисциплінарної відповідальності полковника міліції ОСОБА_1 за вчинення дисциплінарного проступку, що виразився у тривалому невиході на службу без поважних причин, грубому порушенні пунктів 21, 46 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, на підставі статей 4, 8, 12, 13 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України порушити клопотання перед керівництвом МВС України про звільнення полковника міліції ОСОБА_1, слідчого слідчого відділення лінійного відділу на станції Дарниця Управління МВС України на ПЗЗ, з органів внутрішніх справ за порушення дисципліни.

Відповідно до п.70 Положення №114, звільнення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу в запас і відставку провадиться до полковника міліції, полковника внутрішньої служби включно - Міністром внутрішніх справ.

Управлінням МВС України на ПЗЗ листом від 09.12.2011 №37/6-11776 на адресу МВС України направлено матеріали для порушення клопотання перед керівництвом МВС України про звільнення полковника міліції ОСОБА_1

За результатами розгляду поданих матеріалів, Наказом МВС України від 27.12.2011 №1321 о/с полковника міліції ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у запас (з постановленням на військовий облік) за п.64 «є» (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України.

У зв'язку з чим, Управління МВС України на ПЗЗ видано наказ від 30.12.2011 №349 о/с про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ у запас (з постановкою на військовий облік) за п.64 «є» (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України.

Відповідно до абзацу 4 пункту 21 Положення №114 особи рядового і начальницького складу зобов'язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами прямих начальників.

Згідно з пунктом 46 Положення №114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу, переміщені по службі, підлягають відрядженню до нового місця служби після передачі справ, але не пізніше місячного строку з дня одержання органом внутрішніх справ наказу або письмового повідомлення про переміщення по службі, крім випадків, коли дана особа перебуває в черговій відпустці або на лікуванні.

Абзацами 1, 3 статті 4 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» наказ є формою реалізації службових повноважень особи начальницького складу, згідно з якими визначаються мета і предмет завдання, строк його виконання та відповідальна особа, якій належить його виконати. У разі одержання наказу від старшого прямого начальника підлеглий зобов'язаний виконати його та повідомити про це свого безпосереднього начальника.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров'я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; берегти державну таємницю; у службовій діяльності бути чесною, об'єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об'єднань та інших юридичних осіб; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов'язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють; берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку.

А оскільки, як встановлено судом та не спростовано позивачем про порушення ОСОБА_1 вимог Дисциплінарного статуту, відповідачами застосовано вид дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ.

Згідно статті 12 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: 1) усне зауваження; 2) зауваження; 3) догана; 4) сувора догана; 5) попередження про неповну посадову відповідність; 6) звільнення з посади; 7) пониження в спеціальному званні на один ступінь; 8) звільнення з органів внутрішніх справ.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідачами з дотриманням вимог Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР правомірно звільнено ОСОБА_1, з органів внутрішніх справ за вчинення дисциплінарного проступку, що підтверджується матеріалами справи та наданими представниками сторін пояснень.

Суд погоджується із застосуванням до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ, оскільки, на думку суду мало місце не вихід на службу протягом тривалого часу без поважних причин.

Крім того, суд враховує пункт 7 Положення №114, яким встановлено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу, залежно від присвоєних їм спеціальних звань, перебувають на службі в органах внутрішніх справ до такого віку: полковники міліції та полковники внутрішньої служби - 50 років.

Судом встановлено, що на день розгляду справи по суті позивач досяг 50 - річного віку, відтак він фактично не може продовжувати службу в органах внутрішніх справ за віком.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 17.06.2010 у справі №К-52651/09.

Оцінюючи обставини щодо строку звернення з даним адміністративним позовом, суд виходить з оцінки та аналізу всіх наведених у позовній заяві доводів і з того, що позивача не було ознайомлено зі спірними наказами про звільнення, що не заперечується і відповідачами, оскільки спроби вручення будь-яких документів позивачу за місцем реєстрації були безуспішними, відтак доводи позивача про те, що він дізнався про своє звільнення при ознайомленні з матеріалами справи №2а-3528/12/0670 (07.11.2012) приймаються судом до уваги, як не спростовані відповідачем, а за таких обставин позивач не мав можливості своєчасно реалізувати право на звернення до суду.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що спірні накази видано на підставі чинного законодавства, що є підставою для відмови у задоволенні позову в зазначеній частині. Жодних порушень, які могли б слугувати підставами для їх скасування, відповідачами не було вчинено, а позивачем не надано під час судового розгляду.

Крім того, Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці має статус юридичної особи яка самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. Згідно з частиною четвертою статті 91 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 08 червня 2015 року № 633 «Про ліквідацію Управління МВС України на Південно-Західній залізниці» наказано ліквідувати, як юридичну особу Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці.

Згідно зі статтею 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Разом з тим, на момент розгляду справи, за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Управління МВС України на Південно-Західній залізниці знаходить у стадії припинення.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу. Одночасно суд визнає працівника звільненим за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації.

З огляду на викладне, не підлягають задоволенню і вимоги позивача про зобов'язання нарахувати та виплатити грошове забезпечення.

Із системного аналізу викладеного, підстав для задоволення позовних вимог не вбачається.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України ).

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Із системного аналізу вищезазначеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Позивачем не було надано суду достатніх та належних доказів на підтвердження правомірності заявлених позовних вимог.

Разом з тим суд враховує, що в рішенні Конституційного суду України від 09.07.2002 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої ст. 124 Конституції України (справа № 1-2/2002 про досудове врегулювання спорів) в п. 3 зазначено, що положення частини другої ст. 124 Конституції України треба розглядати у системному зв'язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у т.ч. судовий захист. Для забезпечення судового захисту Конституція України у ст. 124 встановила принципи здійснення правосуддя виключно судами. Із змісту частини другої ст. 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням.

Таким чином, позивач скористався своїм правом на судовий захист і його право не може бути обмежене, однак при встановлених обставинах підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також доводи сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та скасування спірних наказів.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується нормами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою відшкодуванню або оплаті підлягають витрати позивача, який не є суб'єктом владних повноважень лише при задоволенні адміністративного позову.

Позивачем при зверненні до суду судовий збір не сплачувався, оскільки він звільнений від такої сплати в силу положень закону, тому підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись положеннями статей 2, 72-77, 90, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці, Голови ліквідаційної комісії Управління МВС України на Південно-Західній залізниці про скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності та наказу про звільнення, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішенням суду може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя Є.В. Аблов

Судді А.В. Літвінова

А.С. Мазур