Справа № 826/19159/16
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2018-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 вересня 2018 року 14:06 № 826/19159/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., при секретарі судового засідання Мині І.І., за участі позивача, від відповідача - Саламон О.В., Гуньковська М.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

За позовом ОСОБА_3
до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України
про визнання протиправним та скасування рішення
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_3 із позовом до Державної служби інтелектуальної власності України (правонаступником якої є Міністерство економічного розвитку і торгівлі України), в якому з урахуванням доповнення до позовної заяви просив суд: визнати протиправним та скасувати рішення Державної служби інтелектуальної власності України про відмову у видачі патенту за заявкою №а2011 08430 від 04.07.2011 "Спосіб вилучення вуглеводнів з родовищ" та відшкодувати з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду у вигляді витрат на прибуття в судові засідання в сумі 515,96грн. та моральну шкоду в сумі 2000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваним рішенням позивачу було відмовлено в реєстрації винаходу, оскільки згідно з висновком кваліфікаційної експертизи було визнано невідповідність винаходу умовам патентоздатності. Позивач дане рішення вважає протиправним, зазначає про безпідставність та необґрунтованість висновків, покладених в його основу та вказує, що застосування відомих способів у запропонованому позивачем способі боротьби із сараною не є підставою для визнання його таким, що не відповідає умовам патентоздатності.

Відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскаржуване рішення прийнято в межах та на підставі Закону України "Про охорону прав на винаходи і корисні моделі".

Крім того, зазначив, що за результатами кваліфікаційної експертизи, проведеної ДП "Укрпатент" з урахуванням змін і додаткових матеріалів, поданих заявником до попереднього висновку експертизи встановлено, що винахід не відповідає умовам патентоздатності "винахідницький рівень", визначений ч. 1 ст. 7 Закону України "Про охорону прав на винаходи і корисні моделі".

Заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані учасниками справи докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

04.07.2011 ОСОБА_3 було подано заявку №а201108430 на видачу патенту України на винахід "Спосіб вилучення вуглеводнів з родовищ". У ході проведення кваліфікаційної експертизи заявки № а 201108430 позивачу були направлені попередні висновки кваліфікаційної експертизи 03.07.2013 вих. № 15896/3A/13 та від 17.01.2014 вих. № Ц 49/3А/14 про невідповідність умовам патентоздатності заявленого винаходу такому критерію патентоздатності, як «винахідницький рівень».

Позивачем було надіслано відповіді від 22.07.2013 та 14.04.2014 на висновки кваліфікаційної експертизи, при цьому, аргументація заявника була розглянута закладом експертизи. За результатами кваліфікаційної експертизи, проведеної відділом Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» з урахуванням змін і додаткових матеріалів, поданих у зв'язку з одержанням заявником попередніх висновків кваліфікаційної експертизи від 03.07.2013 вих. № 15896/3A/13 та від 17.01.2014 вих. № 1149/ЗА/14, встановлено, що заявлений винахід не відповідає умовам патентоздатності та підготовлено «Остаточний висновок від 19.06.2014 № 14881/ЗА/14 про невідповідність винаходу «Спосіб вилучення вуглеводнів з родовищ» умовам патентоздатності - «винахідницький рівень», затверджений Державною службою інтелектуальної власності України.

Не погоджуючись з даним висновком позивач звернувся до суду.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про охорону прав на винаходи і корисні моделі" від 15.12.1993 № 3687-ХІІ (у редакції, чинній на час існування спірних відносин та прийняття оскаржуваного рішення), установа - центральний орган виконавчої влади з питань правової охорони інтелектуальної власності; винахід (корисна модель) - результат інтелектуальної діяльності людини в будь-якій сфері технології; патент (патент на винахід, деклараційний патент на винахід, деклараційний патент на корисну модель, патент (деклараційний патент) на секретний винахід, деклараційний патент на секретну корисну модель) - охоронний документ, що засвідчує пріоритет, авторство і право власності на винахід (корисну модель); патент на винахід - різновид патенту, що видається за результатами кваліфікаційної експертизи заявки на винахід; заявка - сукупність документів, необхідних для видачі Установою патенту.

Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону прав на винаходи і корисні моделі", особа, яка бажає одержати патент (деклараційний патент) і має на це право, подає до Установи заявку (частина перша). Заявка на винахід повинна стосуватися одного або групи винаходів, пов'язаних єдиним винахідницьким задумом (вимога єдиності винаходу) (частина четверта).

Статтею 13 Закону України "Про охорону прав на винаходи і корисні моделі" визначено, що датою подання заявки є дата одержання Установою матеріалів, що містять принаймні: заяву у довільній формі про видачу патенту (деклараційного патенту), викладену українською мовою; відомості про заявника та його адресу, викладені українською мовою; матеріал, що справляє враження опису винаходу (корисної моделі), викладений українською або іншою мовою. В останньому випадку для збереження дати подання заявки переклад цього матеріалу українською мовою повинен надійти до Установи протягом двох місяців від дати подання заявки (частина перша). Дата подання заявки встановлюється згідно з частинами десятою, одинадцятою та дванадцятою статті 16 цього Закону (частина друга).

Згідно з частиною першою статті 16 Закону України "Про охорону прав на винаходи і корисні моделі", експертиза заявки має статус науково-технічної експертизи, складається з попередньої експертизи, формальної експертизи та, за заявкою стосовно патенту на винахід (секретний винахід), - кваліфікаційної експертизи і проводиться закладом експертизи відповідно до цього Закону та правил, встановлених на його основі Установою.

Статтею 16 Закону України "Про охорону прав на винаходи і корисні моделі" передбачено, що кінцеві результати експертизи заявки, що не вважається відкликаною або не відкликана, відображаються в обґрунтованому висновку експертизи за заявкою, що набирає чинності після затвердження його Установою. На підставі такого висновку Установа приймає рішення про видачу патенту або про відмову у видачі патенту. Рішення Установи надсилається заявнику (частина третя). Під час проведення кваліфікаційної експертизи перевіряється відповідність заявленого винаходу умовам патентоздатності, визначеним статті 7 Закону (частина сімнадцята).

Статтею 7 Закону України "Про охорону прав на винаходи і корисні моделі" визначено, що винахід відповідає умовам патентоздатності, якщо він є новим, має винахідницький рівень і є промислово придатним (частина перша). Рівень техніки включає всі відомості, які стали загальнодоступними у світі до дати подання заявки до Установи або, якщо заявлено пріоритет, до дати її пріоритету (частина четверта). Винахід має винахідницький рівень, якщо для фахівця він не є очевидним, тобто не випливає явно із рівня техніки. При оцінці винахідницького рівня зміст заявок, зазначених у частині п'ятій цієї статті, до уваги не береться (частина сьома). Винахід (корисна модель) визнається промислово придатним, якщо його може бути використано у промисловості або в іншій сфері діяльності (частина восьма).

Наведене дає підстави для висновку, що винахідницький рівень може оцінювати фахівець у даній галузі техніки, для такого фахівця технічне рішення не має випливати з існуючого рівня техніки.

Згідно з п. 6.5.3.1. Правил розгляду заявки на винахід та заявки на корисну модель, затверджених наказом Міністерства освіти і науки України, від 05.03.2002 №197 (далі - Правила розгляду), винахід має винахідницький рівень, якщо для фахівця він не є очевидним, тобто не випливає явно з рівня техніки. При визначенні винахідницького рівня заявлений винахід порівнюється не тільки з окремими документами або їх частинами, а й з комбінацією документів або їх частин (так званим збірним прототипом), коли можливість об'єднання документів або їх частин очевидна для фахівця.

Згідно з п. 6.5.3.2. Правил розгляду, при перевірці винахідницького рівня встановлюють відомість з рівня техніки впливу сукупності ознак заявленого винаходу на досягнення зазначеного заявником технічного результату. Якщо така відомість не встановлена, то винахід визнається як такий, що відповідає умові винахідницького рівня.

Згідно з позицією відповідача, наведених в п. 2.4. Остаточного висновку документів рівня техніки відомі всі ознаки незалежного п. 1 формули винаходу. Зокрема, зазначені позивачем ознаки незалежного п. 1 формули винаходу «нагнітання ... води ... з початку розробки до повного виснаження родовища в об'ємі, рівному об'єму вилучення вуглеводнів, ... із заданим тиском на виході і дебітом» відомі з таких вказаних в п. 2.4. Остаточного висновку документів рівня техніки: ОСОБА_4 «Регулирование процесса разработки нефтяных месторождений. - М.: Недра, 1978. - С " (далі - Д5); ОСОБА_5 Контроль за разработкой нефтяных и газовых месторождений, пособие для самостоятельного изучения для слушателей курсов повышения квалификации специальности «Геофизика» - Казань: Казанский государственный университет, 2009. - С 13, 14 (http://old.kpfu.ru/f3/bin_files/kontrol-n-g-ml233.pdf) (далі - Д2); RU 2186955 СІ 10.08.2002 (далі-Д8).

Розглянувши вимогу позивача щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 грн., то суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Постановою пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема, у: приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом.

З вищевказаного вбачається, що обов'язковими умовами відшкодування шкоди з державного бюджету згідно вказаних статей є неправомірність дій відповідного органу та наявність причино - наслідкового зв'язку між такими діями та завданою шкодою.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази в обґрунтування розміру заявленої до відшкодування моральної шкоди спричиненої позивачу, внаслідок протиправного рішення Державної служби інтелектуальної власності України.

Щодо відшкодування витрат на проїзд, то суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно п.2 ч.3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду.

Відповідно до ч.1 ст. 135 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

До зазначених вище витрат відносяться: витрати на переїзд до іншого населеного пункту сторін та їх представників, витрати на наймання житла для сторін та їх представників у разі переїзду до іншого населеного пункту, добові у разі переїзду до іншого населеного пункту, втрачений заробіток та збитки за відрив від звичайних занять сторін та їх представників.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.7 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно із ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд звертає увагу, що право на компенсацію судових витрат, зокрема, витрат, що пов'язані із прибуттям до суду має сторона у разі задоволення позовних вимог.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають, у зв'язку з чим, керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Повний текст рішення складено 02.10.2018.

Суддя С.К. Каракашьян