Справа № 826/10013/16
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2018-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 вересня 2018 року № 826/10013/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого Амельохіна В.В., суддів Качура І.А., Келеберди В.І. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Кабінету Міністрів України

про визнання бездіяльності протиправною та стягнення матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом Кабінету Міністрів України (далі - відповідач та/або КМУ) та з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 20.02.2017 просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України, що полягає у невизначені порядку та умов надання безоплатного проживання в гуртожитку для внутрішньо переміщених осіб в «Порядку та умовах надання державної цільової підтримки для здобуття професійно-технічної та вищої освіти», що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2016 №975;

- стягнути з Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_1 шкоду внаслідок протиправної бездіяльності Кабінету Міністрів України в розмірі суми, сплаченої за весь час проживання ОСОБА_1в гуртожитку з 1 вересня 2015 року (станом на лютий 2017 року сума складає 4 714, 50 грн).

Позовні вимоги мотивовані тим, що абзац шостий підпункту 4 пункту 4 «Порядку та умовах надання державної цільової підтримки для здобуття професійно-технічної та вищої освіти» визначає для внутрішньо переміщених осіб лише проживання у студентських гуртожитках з пільговою оплатою та за умови, що зазначені у цьому абзаці особи не отримують допомогу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року №505 «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі, на оплату житлово-комунальних послуг, не відповідає Закону України «Про вищу освіту».

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 вважає, що внаслідок бездіяльності Кабінету Міністрів України йому завдано останнім матеріальної шкоди у розмірі 4 714, 50 грн.

Відповідач подав до суду відзив на позову заяву, у якому вказав, що Порядок та умовах надання державної цільової підтримки для здобуття професійно-технічної та вищої освіти» відповідає актам законодавства України, зокрема Закону України «Про вищу освіту».

В судовому засіданні 17.04.2018 судом ухвалено про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Статтею 117 Конституції України передбачено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Поряд з цим, організацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України визначає Закон України «Про Кабінет Міністрів України» 27 лютого 2014 року

№ 794-VII (далі - Закон № 794-VII).

Частиною 1 статті 3 вказаного закону визначено, що діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права, законності, поділу державної влади, безперервності, колегіальності, солідарної відповідальності, відкритості та прозорості.

Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження (частина 1 статті 49 Закону № 794-VII).

Водночас, в розрізі приписів частини 2 статті 49 Закону № 794-VII акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Згідно ч. 1 статті 52 Закону № 794-VII постанови Кабінету Міністрів України, крім постанов, що містять інформацію з обмеженим доступом, набирають чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими постановами, але не раніше дня їх опублікування.

01 липня 2014 Верховною Радою України прийнято закон № 1556-VII «Про вищу освіту», який встановлює основні правові, організаційні, фінансові засади функціонування системи вищої освіти, створює умови для посилення співпраці державних органів і бізнесу з вищими навчальними закладами на принципах автономії вищих навчальних закладів, поєднання освіти з наукою та виробництвом з метою підготовки конкурентоспроможного людського капіталу для високотехнологічного та інноваційного розвитку країни, самореалізації особистості, забезпечення потреб суспільства, ринку праці та держави у кваліфікованих фахівцях (далі - Закон № 1556-VII).

Державну політику у сфері вищої освіти визначає Верховна Рада України, а реалізують Кабінет Міністрів України та центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки (частина 1 статті 3 Закону № 1556-VII).

Поряд з цим, частиною 17 статті 44 Закону № 1556-VII передбачено, що держава забезпечує особам, визнаним учасниками бойових дій відповідно до пункту 19 частини першої статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", та їхнім дітям, дітям, один із батьків яких загинув (пропав безвісти) у районі проведення антитерористичних операцій, бойових дій чи збройних конфліктів або помер внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних у районі проведення антитерористичних операцій, бойових дій чи збройних конфліктів, а також внаслідок захворювання, одержаного в період участі в антитерористичній операції, дітям, один із батьків яких загинув під час масових акцій громадянського протесту або помер внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час масових акцій громадянського протесту, дітям, зареєстрованим як внутрішньо переміщені особи, у тому числі дітям, які навчаються за денною формою навчання у вищих навчальних закладах, - до закінчення навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, державну цільову підтримку для здобуття вищої освіти у державних та комунальних навчальних закладах.

Державна цільова підтримка для здобуття вищої освіти надається у вигляді: повної або часткової оплати навчання за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів; пільгових довгострокових кредитів для здобуття освіти; соціальної стипендії; безоплатного забезпечення підручниками; безоплатного доступу до мережі Інтернет, систем баз даних у державних та комунальних навчальних закладах; безоплатного проживання в гуртожитку; інших заходів, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Порядок та умови надання державної цільової підтримки для здобуття вищої освіти зазначеним категоріям громадян визначаються Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2016 року №975 затверджено «Порядок та умови надання державної цільової підтримки для здобуття професійно-технічної та вищої освіти», який визначає механізм надання державної цільової підтримки деяким категоріям громадян для здобуття професійно-технічної та вищої освіти, які навчаються у державних або комунальних професійно-технічних, вищих навчальних закладах, на період здобуття професійно-технічної, вищої освіти, але не довше, ніж до досягнення ними 23 років, зокрема, особам, визнаним учасниками бойових дій відповідно до пункту 19 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; дітям осіб, визнаних учасниками бойових дій відповідно до пункту 19 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Порядок №975) .

Пунктом 3 Порядку №975 визначено, що державна цільова підтримка надається у вигляді: 1) повної оплати навчання за рахунок коштів загального фонду державного або місцевих бюджетів у разі зарахування вступників на навчання за державним (регіональним) замовленням відповідно до цих Порядку та умов, а також умов та правил прийому на навчання до вищих та професійно-технічних навчальних закладів на відповідний рік (далі - умови та правила прийому); 2) часткової оплати навчання за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів шляхом надання особам, зарахованим на навчання за рахунок коштів фізичних і юридичних осіб, пільгових довгострокових кредитів для здобуття вищої та професійно-технічної освіти; 3) соціальної стипендії (у розмірі та порядку її призначення і виплати, встановлених Кабінетом Міністрів України) - для осіб, які навчаються за державним або регіональним замовленням за денною формою; 4) безоплатного забезпечення підручниками - за рахунок бібліотечного фонду відповідного навчального закладу; 5) безоплатного доступу до Інтернету, систем баз даних у державних та комунальних навчальних закладах; 6) безоплатного проживання в учнівських та студентських гуртожитках або проживання у студентських гуртожитках з пільговою оплатою - для осіб, які навчаються за денною формою.

Поряд з цим, підпунктом 1 пункту 4 Порядку №975 встановлено, що державна цільова підтримка надається: 1) особам, визнаним учасниками бойових дій відповідно до пункту 19 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», у вигляді: повної оплати за навчання для здобуття професійно-технічної та вищої освіти за певним освітньо-кваліфікаційним рівнем (рівнем вищої освіти) за рахунок коштів загального фонду державного або місцевих бюджетів - у разі зарахування на місця державного (регіонального) замовлення відповідно до умов та правил прийому (з урахуванням квот, установлених відповідно до законодавства); соціальної стипендії; безоплатного забезпечення підручниками; безоплатного доступу до Інтернету, систем баз даних у державних та комунальних навчальних закладах; безоплатного проживання в учнівських та студентських гуртожитках.

Водночас, дітям, зареєстрованим як внутрішньо переміщені особи, у вигляді, серед іншого, безоплатного проживання в учнівських гуртожитках - для учнів професійно-технічних навчальних закладів, проживання у студентських гуртожитках з пільговою оплатою у розмірі, визначеному вищим навчальним закладом в установленому законодавством порядку, - для студентів вищих навчальних закладів, курсантів невійськових вищих навчальних закладів за умови, що зазначені у цьому абзаці особи не отримують допомогу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 505 «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг» (Офіційний вісник України, 2014 р., № 80, ст. 22; 2015 р., № 70, ст. 2312) (підпункт 4 пункту 4 Порядку №975).

Аналізуючи наведені положення суд приходить до висновку, що Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

В свою чергу, Закон № 1556-VII передбачено державна цільова підтримка для здобуття вищої освіти, яка надається дітям, зареєстрованим як внутрішньо переміщені особи у вигляді, зокрема, безоплатного проживання в учнівських та студентських гуртожитках, яка в розрізі Порядку №975 надається для учнів професійно-технічних навчальних закладів, проживання у студентських гуртожитках з пільговою оплатою у розмірі, визначеному вищим навчальним закладом в установленому законодавством порядку, - для студентів вищих навчальних закладів, курсантів невійськових вищих навчальних закладів за умови, що зазначені у цьому абзаці особи не отримують допомогу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 505 «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг».

З вказаного слідує, що Законом № 1556-VII визначено загальні види державної цільової підтримки для здобуття вищої освіти, порядок та умови надання якої визначається Кабінетом Міністрів України.

З матеріалів справи сліду, що позивач є внутрішньо переміщеною особою відповідно до довідок від 17.11.2014 №, від 28.12.2015 №, від 22.06.2016 № (т.1, а.с. 11 - 13).

Так, у заяві по зміну позовних вимог, ОСОБА_1, вказав, що внаслідок бездіяльності відповідача, останній не може скористатися державною соціальною підтримкою для внутрішньо переміщених осіб, передбаченою Законом України «Про вищу освіту».

Суд оцінюючи вказані доводи вважає їх безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, причому, захист прав, свобод та інтересів особи є похідним, тобто, передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Визнання протиправною бездіяльності суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити певні дії можливе лише у разі, якщо такий суб'єкт повинен був вчинити такі дії (або прийняти відповідне рішення) згідно з законодавством і, невчинення цих дій (неприйняття рішення) порушує права позивача.

Слід наголосити, що під діями суб'єкта владних повноважень необхідно розуміти активну поведінку, яка може мати вплив на права, свободи та інтереси фізичних чи юридичних осіб.

В той же час, під бездіяльністю розуміється пасивна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка також може вплинути на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичних та юридичних осіб. При цьому така бездіяльність призвела або могла призвести до певних негативних наслідків для громадянина чи юридичної особи і за своїм призначенням спрямована на зміну юридичного та фактичного стану цих осіб.

Аналогічна правова позиція викладе в рішенні Верховного суду від 19.03.2018, справа № 9901/414/18, провадження № П/9901//414/18.

Суд зазначає, що відповідачем прийнято на виконання Закону № 1556-VII порядок, який визначає механізм надання державної цільової підтримки деяким категоріям громадян для здобуття професійно-технічної та вищої освіти, які навчаються у державних або комунальних професійно-технічних, вищих навчальних закладах, на період здобуття професійно-технічної, вищої освіти, але не довше, ніж до досягнення ними 23 років.

Тобто, фактично бездіяльності Кабінетом Міністрів України допущено не було, оскільки останнім вчинено активні дії, тобто прийнято відповідний порядок.

Разом з цим, слід наголосити, що при вирішення спору суд не враховує доводи позивача викладені в позовній заяві, оскільки заявою про зміну позовних вимог від 20.02.2017 їх було змінено.

В той же час, частиною 2 статті 9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності (частина 3 статті 9 КАС України).

Суд зазначає, що позовні вимоги в прохальній частині не містять в собі вимог про визнання незаконним та нечинним абзац шостий підпункту 4 пункту 4 «Порядку та умовах надання державної цільової підтримки для здобуття професійно-технічної та вищої освіти», з огляду на його не відповідність Закону України «Про вищу освіту».

За таких обставин, суд в контексті приписів частини 2 статті 9 КАС України, приходить до висновку про відсутність підстав для надання правової оцінки щодо посилань позивача в частині не відповідності абзацу шостого підпункту 4 пункту 4 «Порядку та умовах надання державної цільової підтримки для здобуття професійно-технічної та вищої освіти», з огляду на його не відповідність Закону України «Про вищу освіту».

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України, що полягає у невизначені порядку та умов надання безоплатного проживання в гуртожитку для внутрішньо переміщених осіб в «Порядку та умовах надання державної цільової підтримки для здобуття професійно-технічної та вищої освіти», що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2016 №975.

Водночас, вирішуючи позовні вимог в частині стягнення з Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_1 шкоду внаслідок протиправної бездіяльності Кабінету Міністрів України в розмірі суми, сплаченої за весь час проживання ОСОБА_1в гуртожитку з 1 вересня 2015 року (станом на лютий 2017 року сума складає 4 714, 50 грн) слід звернути увагу на таке.

Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК Укараїни) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом, (стаття 1166 ЦК України).

За змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як відшкодування майнової шкоди необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Таку позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 22.01.2013, прийнятій по справі № 5011-71/2684-2012, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Відтак, суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві втрати майнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При цьому, на позивача покладено обов'язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданої шкоди та прямого причинного зв'язку між порушенням зобов'язання та шкодою.

У своїй позовній заяві, позивач в обгрунтування позовних вимог зазначає те, що ним було сплачено 4714 грн. 50 коп. за проживання у гуртожитку за період з 01.09.2015 по лютий 2017.

Разом з тим, позивачем не доведено факт заподіяння майнової шкоди в результаті саме неправомірних дій відповідача.

Крім того, позивачем не викладено в чому саме проявляється протиправність дій Кабінету Міністрів України, які саме норми законодавства були порушені при здійсненні своїх повноважень та заподіянні шкоди, не вказано причинно-правовий зв'язок між діями Уряду та заподіянням збитків у визначеному розмірі та не доведено вину Уряду при заподіянні шкоди.

Водночас, матеріали адміністративної справи не містять в собі належних та достатніх доказів звернення позивача в порядку визначеному у Порядоку №975 з метою отримання державної соціальної підтримки у вигляді безоплатного проживання в гуртожитку.

Відповідно, відсутні докази на підтвердженні відмови позивачу наданні відповідної держаної соціальної підтримки, що в свою чергу, свідчить про необґрунтованість доводів ОСОБА_1 про відсутність можливості скористатися державною цільовою підтримкою.

З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_1 шкоду внаслідок протиправної бездіяльності Кабінету Міністрів України в розмірі суми, сплаченої за весь час проживання ОСОБА_1в гуртожитку з 1 вересня 2015 року (станом на лютий 2017 року сума складає 4 714, 50 грн).

Згідно частин 1 статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку, що відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 73, 77, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) до Кабінету Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, б. 12/2, ) відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя В.В. Амельохін

Судді: І.А. Качур

В.І. Келеберда