Справа № 1740/1912/18
Суддя: Борискін С.А.
Дата ухвалення: 2018-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

28 вересня 2018 року м. Рівне №1740/1912/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Борискіна С.А. за участю секретаря судового засідання Ковальчук Г.М та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача:представник ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3
доУправління Держпраці у Рівненській області
визнання протиправною та скасування постанови, -
В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі ФОП ОСОБА_3, позивач) звернувся до суду з позовом до Управління Держпраці у Рівненській області (далі відповідач), про визнання протиправним та скасування постанови Управління Держпраці у Рівненській області №1130/17-00-13-05/ДФС від 12.06.2018 року про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем необґрунтовано розцінено цивільно-правові угоди, укладені між позивачем та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, як трудові, а відтак безпідставно зроблено висновок про порушення позивачем вимог трудового законодавства. При отриманні послуг за зазначеними вище договорами складались акти приймання виконаних робіт за кількістю та якістю, праця не мала постійного характеру, а також позивачем виплачено відповідну винагороду та сплачено загальнообовязкові відрахування. Як наслідок, до позивача протиправно накладено штраф у розмірі 1 116 900 грн. згідно з постановою №1130/17-00-13-05/ДФС від 12.06.2018 року, що слугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 20.08.2018 відкрито загальне позовне провадження у справі. Підготовче засідання у справі призначено на 17.09.2018 о 09:15 год.

17.09.2018 у підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 21.09.2018 до 11:00 год.

Ухвалою суду від 21.09.2018 закрито підготовче провадження у справі. Розгляд справи по суті призначено у відкритому судовому засіданні на 28.09.2018 о 09:15 год.

В судовому засіданні 28.09.2018 представник позивача просив позов задовольнити повністю з підстав, викладених у ньому.

Відповідач у судовому засіданні 28.09.2018 позов не визнав з підстав, викладених у відзиві (а.с.27-32), який обґрунтований тим, що на підставі акта документальної виїзної перевірки ДФС її територіального органу від 02.05.2018 року №1130/17-00-13-05/НОМЕР_1, в ході якої виявлені порушення ФОП ОСОБА_3 законодавства про працю, зокрема, вимог статті 24 КЗпП України та встановлено оформлення договорів цивільно-правового характеру у випадку фактичної наявності трудових відносин без належного оформлення та без укладення трудових договорів з такими особами: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 На підставі такого акту перевірки, відповідач, керуючись статтею 259 Кодексу законів про працю України, статтею 53 Закону України «Про зайнятість населення», частиною третьою статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пунктом 8 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року №509 та на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України, правомірно прийняв постанову №1130/17-00-13-05/ДФС від 12.06.2018 року про накладення штрафу уповноваженими особами, відповідно до якої, на ФОП ОСОБА_3 накладено штраф у розмірі 1 116 900 грн. За таких обставин, просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Повно і всебічно зясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд вважає, що позов підлягає до задоволення повістю з огляду на наступне.

Судом встановлено, що в період з 11.04.2018 року по 24.04.2018 року працівниками Головного управління ДФС у Рівненській області була проведена планова виїзна документальна перевірка ФОП ОСОБА_3 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 року по 31.12.2017 року.

За результатами такої перевірки було складено акт №1130/17-00-13-05/НОМЕР_1 від 02.05.2018 року, згідно висновків якого, перевіркою встановлені, в т.ч., порушення ст. 24 Кодексу законів про працю від 10.12.1971 року №322-VIII (із змінами і доповненнями) при взаємовідносинах з ОСОБА_14 (НОМЕР_2), ОСОБА_4 (НОМЕР_3), ОСОБА_15 (НОМЕР_4), ОСОБА_16 (НОМЕР_5), ОСОБА_17 (НОМЕР_6), ОСОБА_18 (НОМЕР_7), ОСОБА_19 (НОМЕР_8), ОСОБА_5 (НОМЕР_9), ОСОБА_6 (НОМЕР_10), ОСОБА_7 (НОМЕР_11), ОСОБА_8 (НОМЕР_12), ОСОБА_9 (НОМЕР_13), ОСОБА_20 (НОМЕР_14), ОСОБА_21 (НОМЕР_15), ОСОБА_22 (НОМЕР_16), ОСОБА_23 (НОМЕР_17), ОСОБА_24 (НОМЕР_18), ОСОБА_10 (НОМЕР_19), ОСОБА_11 (НОМЕР_20), ОСОБА_12 (НОМЕР_21), ОСОБА_13 (НОМЕР_22), ОСОБА_25 (НОМЕР_23), а саме: дії, повязані з перевезеннями вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні та по Україні, підтверджують наявність трудових відносин без належного їх оформлення, зокрема, без укладення трудового договору (а.с.34-45, 80-122, т.1).

На підставі такого акту перевірки, Управління Держпраці у Рівненській області, керуючись статтею 259 Кодексу законів про працю України, статтею 53 Закону України "Про зайнятість населення", частиною третьою статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", пунктом 8 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року №509 та на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України, прийняло постанову №1130/17-00-13-05/ДФС від 12.06.2018 року про накладення штрафу уповноваженими особами, відповідно до якої, на ФОП ОСОБА_3 накладено штраф у розмірі 1 116 900 грн. (а.с.9-10, т.1).

Згідно спірної постанови, розглянувши справу про накладення штрафу та на підставі акта документальної виїзної перевірки ДФС її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю від "02" травня 2018 року №1130/17-00-13-05/НОМЕР_1 щодо порушень фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 законодавства про працю, відповідач встановив: в порушення вимог статті 24 КЗпП України, документальною плановою виїзною перевіркою та за результатами розгляду справи про накладення штрафу за порушення законодавства про працю, встановлено оформлення договорів цивільно-правового характеру у випадку фактичної наявності трудових відносин без належного оформлення та без укладення трудових договорів з такими особами: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13

Судом встановлено, що підставою для прийняття спірної постанови є висновки, викладені в акті №1130/17 0013 05/НОМЕР_1 від 02.05.2018 року (далі акт перевірки).

Згідно акта перевірки, в періоді, що підлягав перевірці, ФОП ОСОБА_3 здійснював діяльність у сфері вантажного автомобільного транспорту, а саме: перевезення вантажним транспортом в міжнародному сполученні та по Україні. Відповідно до наданих для перевірки дозвільних документів, ФОП ОСОБА_3 видано ліцензію Державною службою України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) відповідно до рішення №237 від 16.05.2016 року на міжнародні перевезення вантажів вантажними автомобілями (крім перевезення небезпечних вантажів та небезпечних відходів). Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним транспортом, міжнародних перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом затверджені постановою КМУ від 02.12.2015 року №1001. Як зазначено в акті перевірки, під дію Ліцензійних умов №1001 підпадають субєкти господарювання, зокрема фізичні особи-підприємці, які здійснюють міжнародні автоперевезення вантажів. Відповідно до п. 9 Ліцензійних умов зазначено, що здобувач ліцензії, ліцензіат оформлює трудові відносини з персоналом автомобільного транспорту. Отже, відповідно до даної норми Ліцензійних умов, з найманими працівниками мають бути укладені трудові договори відповідно до статті 24 Кодексу законів про працю України. Таким чином у міжнародних перевезеннях не можуть бути задіяні водії на підставі договору цивільно-правового характеру.

У звязку із тим, що ФОП ОСОБА_3 в своїй діяльності використовував працю фізичних осіб згідно договорів цивільно-правового характеру, тому, на думку відповідача, у даному випадку правовідносини між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та фізичними особами ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 носять характер саме трудових відносин між роботодавцем та найманими працівниками.

Не погодившись із такими висновками та прийнятою за їх наслідками постановою, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість висновків відповідача, відображених в акті перевірки і винесеного на підставі них спірного правового акта індивідуальної дії на відповідність вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №96 (далі Положення №96), Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Пунктом 7 Положення №96 встановлено, що Державна служба України з питань праці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов'язки та відповідальність суб'єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" №877-V від 05.04.2007 року (далі Закон №877-V).

Трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини, регламентуються Кодексом законів про працю (далі КЗпП України).

За визначенням, наведеним у ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно ч. 1 ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Частиною 1 ст. 24 КЗпП України встановлено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 3 ст. 24 КЗпП України).

В свою чергу, загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст. 626 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Так, із змісту вказаної норми слідує, що договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 902 ЦК України, виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених норм видно, що трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами, тобто нормами КЗпП України та інших актів трудового законодавства, що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається сторонами у договорі або чинним законодавством України, зокрема нормами ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 265 КЗпП України, посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

У відповідності до абз. 2 ч. 1 ст. 265 КЗпП України, юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Як встановлено судом, між ФОП ОСОБА_3 та з фізичними особами: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 було укладено саме договори про надання послуг цивільно-правового характеру, а не трудові договори (а.с.156-250. т.1; а.с.1-11, т.2).

Відповідно до вказаних угод, наданих до перевірки і на підставі яких зроблено висновок про наявність трудових відносин між позивачем на фізичними особами без оформлення трудового договору, предметом договору є те, що замовник доручає, а Виконавець бере на себе зобовязання виконати такі роботи (надати послуги): вантажні перевезення по Україні, країнах СНД та країнах Євросоюзу. Виконавець виконує роботу на свій ризик, самостійно організовує виконання роботи, не підлягає під дію правил внутрішнього трудового розпорядку, не має права на одержання допомоги із соціального страхування, не сплачує страхові внески. Замовник забезпечує Виконавця усім необхідним для виконання роботи, передбаченої цим договором (п. п. 1.1, 1.2 Договорів).

На виконання вимог вищезазначених цивільно-правових угод, між вказаними виконавцями та позивачем підписані акти приймання-передачі виконаних робіт, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 12-201, т.2).

За наслідками виконаної роботи виконавці отримали свою винагороду згідно видаткових касових ордерів (а.с. 202-250, т.2; а.с. 1- 140, т.3).

Оцінюючи позицію відповідача стосовно того, що договори мають ознаки трудових, суд зазначає наступне.

Волевиявлення виконавців, за дослідженими судом цивільно-правовими угодами, було спрямоване на виникнення не відносин трудового найму, а цивільно-правових відносин надання послуг на протязі дії договору, оскільки вони виконували послуги на свій ризик, не підлягали внутрішньому трудовому розпорядку, організовували свою роботу самостійно, отримували винагороду за актами приймання виконаних робіт, несли матеріальну відповідальність згідно угоди і відповідно до чинного законодавства, зокрема норм ЦК України.

Окрім цього, вони не подавали замовнику трудову книжку, не повідомляли про бажання укладення трудового договору визначеному ст. 24 КЗпП України порядку, а також на них не розповсюджувалися гарантії і пільги працівників підприємства.

З досліджених цивільних-правових угод, укладених між позивачем та фізичними особами не прослідковується, щоб такі договори містили ознаки трудового договору, зокрема у зазначених угодах не міститься: обов'язку виконавця бути присутнім на підприємстві у визначені робочі години; обов'язку дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку; регламентації процесу праці та тривалості робочого часу.

Із наявних в матеріалах справи звітності форми №1ДФ щодо податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, звітністю форми №Д4 щодо суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів, із доказом їх отримання фіскальним органом, вбачається звітування позивача у визначені строки до контролюючих органів з інформуванням останніх про наявність укладених цивільно-правових угод та сплата до бюджету єдиного соціального внеску, податку на доходи фізичних осіб, військового збору (а.с.137-155, т.1).

Вказане відрахування здійсненні на виконання вимог ст. 164, 167, 168 Податкового кодексу України.

Також суд враховує те, що жодних доказів про відмову позивача в укладені трудового договору з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 відповідачем не встановлено, більш того, відповідачем не відбиралися пояснення у вказаних виконавців.

Як зазначалось вище, основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

В свою чергу, судом встановлено, що метою договорів є отримання послуг, при цьому, останні не підпорядковані замовнику та не підлягали внутрішньому трудовому розпорядку, здійснюючи свою роботу самостійно.

Встановлені судом обставини свідчать, що дані угоди за своєю суттю є цивільно-правовими договорами, предметами яких є послуги з вантажного перевезення. Отримання винагороди за наявності акту приймання виконаних робіт, як підтвердження кінцевого результату надання виконавцями послуг є основною метою, для якої укладалися дані угоди, а не сам процес виконання такої роботи, як передбачено трудовим договором.

Суд відхиляє доводи відповідача про, те що наявність професії "водій автотранспортних засобів" у класифікаторі професій ДК 003:2010 унеможливлює укладення цивільних угод про виконання послуг з водіння транспортного засобу, та вважає їх такими які звужують право сторін угоди на свободу договірних відносин.

За таких обставин, суд доходить висновку, що у межах спірних правовідносин позивачем не допущено порушення ч. 3 ст. 24 КЗпП України, а оскаржене рішення прийнято необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення та без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), а відтак оскаржувана постанова є неправомірною та підлягає до скасування.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пп. 21.1.1 п. 21.1 ст. 21 Податкового кодексу України, посадові особи контролюючих органів зобов'язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Частиною 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень, суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позивач повністю довів обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, а відповідач не довів правомірність прийняття постанови Управління Держпраці у Рівненській області №1130/17-00-13-05/ДФС від 12.06.2018 року про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами, а тому позов належить задовольнити повністю.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 139 КАС України, суд стягує на користь позивача понесені ним судові витрати, які підлягають відшкодуванню, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (вул. Севастопольська, буд.66, м.Сарни, Сарненський район, Рівненська область, 34500, РНОКПП НОМЕР_1) до Управління Держпраці у Рівненській області (вул. Лермонтова,7,м.Рівне,33028, ) про визнання протиправною та скасування постанови, - задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Рівненській області від 12.06.2018 №1130/17-00-13-05/ДФС про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами у загальному розмірі 1 116 900,00 грн.

Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 суму судового збору у розмірі 9338,60 грн., за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Управління Держпраці у Рівненській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 02 жовтня 2018 року.

Суддя Борискін С.А.