Справа № 485/1513/18
Суддя: Квєтка І. А.
Дата ухвалення: 2018-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 485/1513/18
Провадження № 2-а/485/13/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2018 року м.Снігурівка

Снігурівський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Квєтки І.А.,

секретар судового засідання Шеремет Ю.Є.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Снігурівка у порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовною заявою Снігурівського районного сектору Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області до ОСОБА_2 про примусове видворення за межі України,

встановив:

21 вересня 2018 року позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що в ході проведення цільових загальнодержавних профілактичних заходів, направлених на протидію нелегальній міграції, виявлено громадянку ОСОБА_3 Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка прибула на територію України 19.02.2014 року у приватних справах в безвізовому порядку по національному паспорту серії 51 №5708418 від 14.05.2013 року, строком дії до 14.05.2018 року. На даний час відповідач знаходиться на території України у порушення вимог п.п.2 п.2 Постанови КМУ №150 від 15.02.2012 року "Про затвердження Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України". ОСОБА_2 не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту. До територіальних органів та підрозділів Державної міграційної служби України із клопотанням щодо продовження терміну перебування на території України відповідачка не зверталася. Від добровільного виїзду з території України ухилялась та проживала на території України без реєстрації. Враховуючи, що на території України ОСОБА_2 знаходиться незаконно, підстав для продовження її перебування на території України немає, позивач просить винести постанову про примусове видворення за межі України громадянки ОСОБА_3 Федерації ОСОБА_2

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що народилася у 1990 році на території ОСОБА_3 Федерації. Як їй виповнилося 7 років, її матір, по національності росіянка, позбавили батьківських прав відносно неї, а її батько, по національності українець, помер, вона була передана під опіку тітці ОСОБА_4 й перевезена та територію України у с.Світла Дача Снігурівського району Миколаївської області, де і проживала до повноліття. По закінченню школи у с.Світла Дача, у 2007 році вступила до Снігурівського професійного ліцея, який закінчила у 2008 році. Оскільки до досягнення повноліття питання про отримання громадянства України опікуном вирішено не було, у 2013 році їй було видано паспорт громадянки ОСОБА_5. У 2014 році по даному паспорту вона виїхала на територію ОСОБА_5 та повернулася в Україну. На даний час проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2 разом зі співмешканцем громадянином України ОСОБА_6, який тимчасово перебуває на заробітках за межами України. Має двух неповнолітніх дітей. По закінченню строку перебування на території України не виїхала за відсутності коштів. Рішення Снігурівського РС УДМС України в Миколаївській області про примусове повернення з території України не виконала, оскільки не було кому залишити двох неповнолітніх дітей. Просила суд відмовити в задоволенні позову з вищенаведених причин.

Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно копії паспорту громадянина ОСОБА_3 Федерації 51 №5708418 від 14.05.2013 року, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка Воркута Комі АРСР ОСОБА_3 Федерації, є громадянкою ОСОБА_3 Федерації (а.с.10).

19.02.2014 року ОСОБА_2 у приватних справах в безвізовому порядку прибула на територію України через пункт пропуску Зернове по національному паспорту серії 51 №5708418 від 14.05.2013 року, строком дії до 14.05.2018 року.

Відповідачка перебуває у цивільному шлюбі із громадянином України ОСОБА_6 та постійно проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5.

На підставі ст.26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", 04.04.2018 року за порушення правил перебування на території України відносно громадянки ОСОБА_3 Федерації ОСОБА_2 Снігурівським РС УДМС України в Миколаївській області прийнято рішення №2 про примусове повернення з території України, терміном виконання до 04.05.2018 року, заборона щодо подальшого в"їзду не застосовувалась. Про зазначене рішення відповідач повідомлена належним чином та рішення вручене, про що свідчить її особистий підпис у продовженні додатку 1 від 04.04.2018 року (а.с.11-13). Окрім цього, вона була попереджена про необхідність залишити територію України до 04.05.2018 року, а також їй роз'яснено, що у разі невиконання рішення про примусове повернення її буде видворено за межі України у примусовому порядку. Вказане рішення відповідачем не оскаржувалось.

Згідно письмових пояснень ОСОБА_2, рішення Снігурівського РС УДМС України в Миколаївській області про примусове повернення з території України вона не виконала, оскільки не було кому залишити двох неповнолітніх дітей.

09.08.2018 року Снігурівським РС УДМС України в Миколаївській області за порушення правил перебування на території України ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП та накладено штраф в розмірі 1700 гривень, який нею сплачено (а.с.14-15).

Згідно відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України за вих. № 0.184-21725/0/15-18 від 22.05.2018 року вищевказане рішення ОСОБА_2 не виконано.

Сама ОСОБА_2 не заперечує факту свого незаконного перебування на території України.

Вирішуючи питання про примусове видворення відповідача ОСОБА_2 з території України суд виходить з такого.

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст.9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства визначені у ст.26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі - Закон №3773-VI). Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Згідно із ч.1 ст.30 Закону №3773-VI, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Враховуючи вищенаведені правові положення статей 26 і 30 Закону №3773-VI, примусовому видворенню передують дві обставини, а саме: прийняття рішення про примусове повернення та ухилення від виїзду після прийняття такого рішення без поважних причин.

Відповідно до ст.6 КАСУ, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими соціальними цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно ч.2 ст.8 Конвенції про про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Приписами ст.19 Закону №3773-VI передбачено що законодавством України іноземцям та особам без громадянства гарантуються недоторканність особи, житла, невтручання в особисте і сімейне життя, таємниця листування, телефонних розмов і телеграфних повідомлень, повага їх гідності нарівні з громадянами України.

Як визначено у ст.ст.4,5 Сімейного кодексу України, особа, яка досягла шлюбного віку, має право на створення сім'ї. Кожна особа має право на проживання в сім'ї. Особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

Згідно з приписами Декларації прав дитини ООН, 1959 р., дитина повинна, коли це можливо, зростати на піклуванні і під відповідальністю свої батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена із своєю матір'ю.

У судовому засіданні встановлено, що відповідачка має сім"ю, двох малолітніх дітей, постійне місце проживання, з 7 (семи) років проживає на території України, має всі підстави за звернення до компетентних органів отримати громадянство України. Даних про те, що дії відповідача суперечать інтересам забезпечення безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України, а втручання в сімейне та особисте життя ОСОБА_2 є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, та з урахуванням вище викладених обставин даних про грубе, без поважних причин порушення відповідачкою міграційного законодавства, відповідачем суду не представлено.

За такого, підстави для задоволення позовних вимог та видворення ОСОБА_2 за межі України відсутні.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 2, 9, 72, 77, 122, 123, 139, 171, 243-246, 257, 258, 260, 262, 288 КАС України, суд,-

вирішив:

У задоволенні позову Снігурівського районного сектору Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області до ОСОБА_2 про примусове видворення за межі України - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя