Справа № 0340/1363/18
Суддя: Сорока Юрій Юрійович
Дата ухвалення: 2018-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2018 року ЛуцькСправа № 0340/1363/18

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сороки Ю.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за громадянина ОСОБА_1 Республіки ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин ОСОБА_1 Республіки ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення від 20.06.2018 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 20.06.2018 позивачу відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну, з підстав п.6 ч.1 ст.10 Закону України Про імміграцію.

Вважає рішення відповідача про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 20.06.2018 безпідставним, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.4 Закону України Про імміграцію дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Зазначає, що проживає на території України з 27.03.2015, перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_4 та має спільну дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому вважає, що підпадає під вимоги п.1 ч.3 ст.4 Закону України Про імміграцію для надання дозволу на імміграцію в Україну.

У звязку з цим позивач просить суд скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 20.06.2018 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 30.07.2018 відкрито спрощене позовне провадження та вирішено розгляд справи проводити без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) сторін.

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову, мотивуючи тим, що рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію ОСОБА_3 було прийнято, як відносно особи, щодо якої не виконано рішення суду про його примусове видворення за межі України. Вважає, що позивач зловживає правами, якими наділені іноземці згідно чинного законодавства України, оскільки посвідка на тимчасове проживання надає йому право знаходиться на законних підставах на території України виключно до усунення обставин, що унеможливлюють його примусове видворення. В такому випадку, позивач у наданий час законного перебування в Україні повинен використати для виготовлення проїзного документу та залишення території України.

Після виконання рішення суду про примусове видворення та повторного вїзду на територію України позивач матиме право згідно Закону України Про імміграцію звернутися із заявою на імміграцію в Україну.

Враховуючи вищевикладене, вважає дії Управління Державної міграційної служби України у Волинській області такими, що повністю відповідають вимогам чинного законодавства України, а тому підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні, а відтак просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача повністю.

Крім того, представник відповідача у відзиві на позовну заяву просить розгляд справи здійснити за участі представника позивача, у звязку з чим суд зазначає наступне.

Відповідно, ч.ч.5, 7 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п'яти днів з дня отримання відзиву.

Враховуючи те, що положенням КАС України чітко визначено, що розгляд справи в судовому засіданні проводиться за клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду, при цьому з таким клопотанням у даній адміністративній справі сторони, у визначений КАС України строк, не зверталися, тому розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) сторін.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить висновку, що позов підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом, на підставі матеріалів справи щодо оформлення посвідки на тимчасове проживання №160/03/17 та справи №43 про залишення на постійне проживання в Україні громадянина ОСОБА_1 Республіки ОСОБА_2 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, встановлено наступне.

16.03.2014 о 01 год. 30 хв. прикордонним нарядом «Група Реагування» від відділу прикордонної служби «Ужгород» Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління ДПС України за спробу незаконного перетину державного кордону з України в Словаччину без документів, що посвідчують особу, в складі групи осіб було затримано громадянина ІР ОСОБА_2 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.04.2014 уточнений адміністративний позов 94 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, про примусове видворення задоволено. Примусово видворено громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

08.04.2014 рішенням Чопського прикордонного загону, громадянина ІР ОСОБА_2 ОСОБА_3 було поміщено до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України для вирішення питання щодо примусового видворення з України.

27.03.2015, відповідно до п.17 ст.14 та п.15 ст.5 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства та пп.12 п.3.3 Наказу МВС України №681, затвердженого 15.07.2013, громадянин ІР ОСОБА_2 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії TP 128460, термін дії до 26.03.2016.

11.03.2016 громадянин ІР ОСОБА_2 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся із заявою щодо продовження терміну дії посвідки на тимчасове проживання в Україні серії TP 128460. Водночас, розглянувши документи на продовження терміну дії зазначеної посвідки, було встановлено факт одруження громадянина ІР ОСОБА_2 ОСОБА_3 з громадянкою України (свідоцтво про шлюб серії 1-ЕГ №101100 від 24.07.2015).

12.05.2016 позивач отримав паспортний документ серії ОА 2271250, про що 28.03.2016 Управлінням ДМСУ у Волинській області було повідомлено Чопський прикордонний загін Західного регіонального управління ДПСУ.

08.11.2017 громадянин ІР ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся до Луцького MB УДМС у Волинській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України Про імміграцію як такий, що перебуває у шлюбі з громадянкою України понад два роки, з 24.07.2015. При цьому, до заяви подав усі, передбачені ст.9 Закону України Про імміграцію документи.

21.11.2017 головним спеціалістом Луцького MB УДМС України у Волинській області за результатами розгляду матеріалів справи про імміграцію в Україну громадянина ІР ОСОБА_2 ОСОБА_3 складено висновок про направлення справи для подальшого розгляду та прийняття рішення по суті до УДМС у Волинській області.

20.02.2018 відповідачем направлено лист до Чопського прикордонного загону щодо отримання інформації щодо наявності обставин, які унеможливлюють примусове видворення вищезазначеного іноземця за межі України.

При цьому наголошено на неухильному виконанні абзацу 7 підпункту 12 пункту 3.1 Тимчасового Порядку згідно якого орган, який розміщував іноземця або особу без громадянства в ПТПІ, після документування іноземця або особи без громадянства посвідкою на тимчасове проживання продовжує здійснювати заходи щодо усунення обставин, що унеможливлюють його примусове видворення з України.

06.03.2018 Державною міграційною службою України надіслав лист за №8.1.-1443/1-18 до Державної прикордонної служби України, щодо вжиття заходів виконання вимог частини 5 статті 30 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства стосовно примусового видворення вищезазначеного іноземця.

Однак заходи, які вживались Чопським прикордонним загоном не забезпечили виконання постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.04.2014 щодо примусового видворення громадянина ІР ОСОБА_2 ОСОБА_3 за межі України.

20.06.2018 враховуючи усі матеріали, зібрані під час розгляду справи про надання дозволу на імміграцію, а також матеріали справи при оформлені посвідки на тимчасове проживання було прийнято рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію ОСОБА_3, як особі, щодо якої не виконане рішення суду про його примусове видворення за межі України.

Не погоджуючись із таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обовязки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно статті 4 Закону Україну Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, іноземці та особи без громадянства в порядку, визначеному законом України про імміграцію, можуть, зокрема, іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України Про імміграцію (далі Закон).

У відповідності до вимог пунктів першого та другого частини першої статті 1 вказаного закону, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Дозволом на імміграцію є рішення, що надає іноземцям та особам без громадянства право на імміграцію.

Частиною першою статті 4 Закону України Про імміграцію, встановлено, що дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

В свою чергу, квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року.

Відповідно до вимог частини другої статті 4 цього ж Закону, квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми; 9) особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років.

Згідно з вимогами частини третьої статті 4 зазначеного Закону, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в'їзду та перебування на території України.

Пунктом другим частини першої статті 9 Закону встановлено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Відповідно до вимог частини другої статті 9 вказаного Закону, заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Частиною 1 статті 10 Закону України Про імміграцію встановлено перелік обставин, за яких дозвіл на імміграцію не надається, зокрема: особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я; особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України; в інших випадках, передбачених законами України.

Отже, статтею 10 Закону України Про імміграцію визначено вичерпний перелік обставин, коли заявнику може бути відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами особової справи, громадянин ОСОБА_1 Республіки ОСОБА_2 ОСОБА_3, проживає на території України з 2015 року. Після завершення граничного терміну тримання в пункті тимчасового перебування іноземців, був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії ТР 128460, виданою 27.03.2015 Управлінням ДМС України у Волинській області, термін дії якої до 23.03.2018.

З моменту перебування в Україні, ОСОБА_3 одружився з громадянкою України ОСОБА_4, з якою перебуває в шлюбі понад два роки з 24.07.2015, що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про одруження Серії І-ЕГ №101100 виданого 24.07.2015 та має спільну дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З матеріалів справи вбачається, що 08.11.2017 громадянин ІР ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся до Луцького MB УДМС у Волинській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України Про імміграцію.

До заяви подав усі, передбачені ст.9 Закону України Про імміграцію документи, що також стверджується представником відповідача у відзиві на позовну заяву.

21.11.2017, за результатами розгляду заяви позивача від 08.11.2017, Луцьким MB УДМС у Волинській області винесено висновок Про результати розгляду матеріалів справи про імміграцію в Україну громадянина ОСОБА_1 Республіки ОСОБА_2 ОСОБА_3 щодо подальшого направлення матеріалів справи про імміграцію в Україну громадянина ОСОБА_1 Республіки ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Управління ДМС у Волинській області для подальшого розгляду та прийняття рішення по суті.

Рішенням Управління ДМС у Волинській області від 20.06.2018 за результатами розгляду заяви громадянина ОСОБА_1 Республіки ОСОБА_2 ОСОБА_3 про надання дозволу на імміграцію в Україну, позивачу відмовлено у задоволені клопотання про імміграцію в Україну, на підставі п.6 ч.1 ст.10 Закону України Про імміграцію, як особі щодо якої не виконане рішення суду про його примусове видворення з України.

Однак, п.6 ч.1 ст.10 Закону України Про імміграцію передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається особам, в інших випадках, передбачених законами України.

Суд звертає увагу, що статтею 10 Закону України Про імміграцію встановлений вичерпний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для відмови в наданні дозволу на імміграцію можуть бути лише доведені та обґрунтуванні докази.

Проте, положення Закону Україну Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства не містять норми, яка б забороняла іноземцю або особі без громадянства, яка була затримана під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України, за наявності обґрунтованих Законом підстав, імміграцію в Україну.

Таким чином, оскаржуване рішення відповідача, а також висновок за результатами розгляду заяви позивача про отримання дозволу на імміграцію в України, жодних посилань на інші закони України, які б обґрунтовано вказували на наявність обставин, які б унеможливлювали надання позивачу дозволу на імміграцію, як це визначено в п.6 ч.1 ст.10 Закону України Про імміграцію, не містить.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідачем жодним чином не оспорюється факт подання позивачем до відповідача усіх документів для отримання дозволу на імміграцію, які визначені Законом України Про імміграцію та Порядком №1983.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність; відповідачем не надано суду вироку суду, яким позивача засуджено до позбавлення волі, та будь-яких доказів того, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; відповідачем також не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Отже, відповідачем не надано суду належних доказів існування обставин, що передбачені статтею 10 Закону України Про імміграцію, які б надавали йому підстави для відмови в наданні позивачу дозволу на імміграцію.

Таким чином, відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для відмови позивачу в наданні дозволу на імміграцію в Україну, а отже, спірне рішення винесено протиправно та порушує права позивача.

Відповідно до статті 3 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, іноземці та особи без громадянства зобовязані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Статтею 2 (Свобода пересування) Протоколу №4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено:

1.Кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

2.Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

3.На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

4.Права, викладені в п.1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдовуються суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).

Як передбачено положеннями ч.1 статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи суд керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. В цьому аспекті верховенство права проявляється у субординації закону перед правом, як таким.

В рішенні Європейського Суду з прав людини, у справі Фадєєва проти Росії від 09.06.2005, суд зазначив, що: Згідно з усталеною практикою Суду саме національні органи влади мають дати вихідну оцінку необхідності втручання як стосовно законодавчого поля, так і реалізації конкретного заходу, але, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду, їхнє рішення підлягає перевірці Судом на предмет його відповідності вимогам Конвенції.

Виходячи з встановлених обставин відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 20.06.2018, суд встановив, що дане рішення негативно впливає на сімейні відносини позивача, порушує принцип справедливої рівноваги між загальним інтересом суспільства та захистом права особи, з яким вона звернулась.

За таких обставин, суд вважає, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення від 20.06.2018 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також, суд звертає увагу на те, що порядок подання заяви про отримання дозволу на імміграцію, перелік необхідних документів та порядок їх розгляду, крім ст.9 Закону, визначений пунктами 11-14 Порядку провадження за заявами про надання дозволу імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок), за якими територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з'ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

Регіональні органи Служби безпеки України, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит.

Згідно з вимогами, пункту 16 Порядку у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Як вбачається з матеріалів особової справи, позивач звернувся до Луцького MB УДМС України у Волинській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну - 08.11.2017.

Проте, рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну прийнято УДМС України у Волинській області 20.06.2018, з порушенням місячного строку, після отримання останньої відповіді на запит, відведеного для розгляду даного звернення.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення; в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд при вирішенні спору враховує приписи статті 2 КАС України, відповідно до якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, добросовісно, розсудливо та безсторонньо, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що належить задовольнити.

Згідно ч.3 ст.245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що Управлінням Державної міграційної служби України у Волинській області безпідставно та необґрунтовано відмовлено позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну, а тому, виходячи з наданих статтею 245 КАС України повноважень, суд приходить до висновку про необхідність визнання протиправним та скасування рішення від 20.06.2018 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну та зобовязання Управління Державної міграційної служби України у Волинській області повторно розглянути заяву та подані до неї документи стосовно надання громадянину ОСОБА_1 Республіки ОСОБА_2 ОСОБА_3 дозволу на імміграцію в Україну.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно присудити на користь позивача здійснені ним, документально підтверджені судові витрати (судовий збір) в розмірі 704 гривні 80 копійок.

Керуючись статтями 243, 244, 245, 246, 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України Про імміграцію, Закону Україну Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 20.06.2018 про відмову у наданні громадянину ОСОБА_1 Республіки ОСОБА_2 ОСОБА_3 дозволу на імміграцію в Україну.

Зобовязати Управління Державної міграційної служби України у Волинській області повторно розглянути заяву та подані до неї документи стосовно надання громадянину ОСОБА_1 Республіки ОСОБА_2 ОСОБА_3 дозволу на імміграцію в Україну.

Стягнути на користь громадянина ОСОБА_1 Республіки ОСОБА_2 ОСОБА_3 за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України у Волинській області судовий збір у розмірі 704 гривні 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: громадянин ОСОБА_1 Республіки ОСОБА_2 ОСОБА_3, адреса: 43000, АДРЕСА_1.

Відповідач: Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, адреса: 43000, м. Луцьк, вул. Винниченка, 11.

Суддя Ю.Ю. Сорока