Справа № 826/7432/18
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 вересня 2018 року № 826/7432/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом Київського квартирно-експлуатаційного управління

до Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби місто Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві,

про визнання неправомірними дій та рішення,

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи.

Київське квартирно-експлуатаційне управління (03186, місто Київ, проспект Повітрофлотський, 30, ) (далі - Позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва (далі - суд) з позовом до Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби місто Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (01001, місто Київ, проспект Повітрофлотський, 76-А, ) (далі - Відповідач), та просить суд:

Визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби місто Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві в частині винесення Постанови про відкриття виконавчого провадження від 05 березня 2018 року (ВП № 55926913);

Визнати недійсною Постанову про відкриття виконавчого провадження від 05 березня 2018 року (ВП № 55926913).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 05 квітня 2018 року позивачем отримано оскаржувану постанову, у якій вказано невірне найменування Боржника та його місцезнаходження. Окрім того, вказану Постанову датовано 05 березня 2018 року, тоді як згідно з інформацією про виконавче провадження № 55929613, яку отримано позивачем в порядку доступу сторін до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, виконавча дія щодо внесення Постанови про відкриття виконавчого провадження здійснена 30 березня 2018 року. Відповідачем також не дотримано вимоги чинного законодавства. Оскільки вказану постанову відправлено 02 квітня 2018 , а не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Ухвалою суду від 21 травня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/7432/18 (далі - справа), з розглядом справи у порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення (виклику) сторін). Водночас встановлено відповідачу п'ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву чи заяви про визнання позову та позивачу строк для подання відповіді на відзив.

Згідно зі статтею 262 КАС України розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Позивачем водночас з позовною заявою подано до суду клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на звернення до суду яке обґрунтовано тим, що позивач звернувся до суду з позовом 11 квітня 2018 року. Проте враховуючи недоліки позовної заяви, судом постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Зважаючи на несвоєчасне виконання вимог ухвали суду від 20 квітня 2018 року, ухвалою суду від 10 травня 2018 року позовну заяву повернуто позивачу. Позивач оперативно та без будь-яких зволікань у максимально стислі та розумні строки виправило допущені у первісному позові недоліки та повторно звернулось до суду, з проханням про задоволення клопотання про поновлення пропущеного строку на звернення до суду та поновлення такого строку.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Враховуючи відсутність відомостей, які б спростовували доводи позивача в частині зазначених ним причин пропущення строку звернення до суду, суд визнає їх поважними та поновлює позивачу строк звернення до адміністративного суду із даним позовом.

Відповідач відзив на позовну заяву не надав, про розгляд справи належним чином повідомлений, про що свідчить копія зворотнього повідомлення (а.с.35).

Частиною шостою статті 162 КАС України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Обставини встановлені судом.

05 березня 2018 року старшим державним виконавцем Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 55926913 з примусового виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 серпня 2017 року № 826/25369/15 (а.с. - 28).

Однак вказана постанова не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки містить невірне найменування Боржника та його місцезнаходження. Окрім того, вказану Постанову датовано 05 березня 2018 року, тоді як згідно з інформацією про виконавче провадження № 55929613, яку отримано позивачем в порядку доступу сторін до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, виконавча дія щодо внесення Постанови про відкриття виконавчого провадження здійснена 30 березня 2018 року. Відповідачем також не дотримано строків направлення постанови, оскільки вказану постанову відправлено на адресу позивача лише 02 квітня 2018 року, а не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів:

1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;

1-1) судові накази;

2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом;

3) виконавчих написів нотаріусів;

4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій;

5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди;

6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами;

8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України;

9) рішень (постанов) суб'єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім'я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім'я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;

4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);

реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);

5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;

6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);

7) строк пред'явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв'язку та адреси електронної пошти.

Виконавчий документ підписується уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплюється печаткою. Скріплення виконавчого документа печаткою із зображенням Державного Герба України є обов'язковим, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, згідно із законом зобов'язаний мати таку печатку (частина третя статті 4 Закону).

Відповідно до частини четвертої статті 4 Закону виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо:

1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання);

2) пропущено встановлений законом строк пред'явлення виконавчого документа до виконання;

3) боржника визнано банкрутом;

4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;

5) юридичну особу - боржника припинено;

6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону;

7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень;

8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов'язковим;

9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем;

10) виконавчий документ пред'явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

У разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим цією статтею, стягувач має право звернутися до суду чи іншого органу (посадової особи), що видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із зазначеними вимогами.

При поверненні стягувачу виконавчого документа без прийняття до виконання стягувачу повертається сплачений ним авансовий внесок.

Відповідно до частин першої та другої статті 15 Закону сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов'язок щодо виконання рішення.

Місце виконання рішення визначено статтею 24 Закону.

Відповідно до частини першої виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України (частина друга статті 24 Закону).

Відповідно до частини першої статті 28 Закону копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур'єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4частини дев'ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону).

Відповідно до частини п'ятої статті 74 Закону, рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Окрім того, відповідно до частини першої статті 89 Цивільного кодексу України юридична особа підлягає державній реєстрації, у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру.

Частиною четвертою зазначеної статті передбачено, що до єдиного державного реєстру вносяться відомості про організаційно-правову форму юридичної особи, її найменування, місцезнаходження, органи управління, філії та представництва, мету установи, а також інші відомості, встановлені законом.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

З долученої до матеріалів справи копії постанови від 05 березня 2018 року про відкриття виконавчого провадження № 55926913 вбачається, що боржником зазначено Київське квартирно-експлуатаційне управління Міністерства оборони України. Адресою місцезнаходження Боржника вказано місто Київ, вулиця Курська, 13а (а.с - 28а).

З долученого до матеріалів справи Положення про Київське квартирно-експлуатаційне управління (ідентифікаційний код 22991617), яке затверджено наказом тимчасово виконуючого обов'язки начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних сил України від 24 вересня 2013 року № 139 вбачається, що повна назва установи Києве квартирно-експлуатаційне управління (далі - Київське КЕУ) є державною установою, яка створена Міністерством оборони України з метою здійснення квартирно-експлуатаційного забезпечення військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій, дислокованих у межах її відповідальності.

Київське квартирно-експлуатаційне управління є юридичною особою і підпорядковане Головному квартирно-експлуатаційному управлінню Збройних Сил України.

Юридична адреса Київського квартирно-експлуатаційного управління: 01015, місто Київ, вулиця Івана Мазепи, 38 (а.с. - 17-25).

Окрім того, з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців вбачається, що місцезнаходженням юридичної особи Боржника є: 01015, місто Київ, вулиця Івана Мазепи, 38 (а.с. - 26-27).

Судом встановлено, що вказана вулиця відноситься до Печерського району міста Києва.

З наведеного вбачається, що старшим державним виконавцем Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві у постанові про відкриття виконавчого провадження невірно зазначено адресу місцезнаходження та назву Боржника.

Окрім того, під час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, старшим державним виконавцем не дотримано вимоги Закону, оскільки не звернуто уваги на те, що виконавчий документ пред'явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю, що є підставами для повернення його стягувачу без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення.

Як уже зазначалось, вказану постанову винесено 05 березня 2018 року, підписано старшим державним виконавцем та засвідчено гербовою печаткою установи. Супровідний лист «Про відкриття виконавчого провадження» який адресовано Київському квартирно-експлуатаційному управлінню Міністерства оборони України датовано також 05 березня 2018 року.

З інформації з реєстру відстеження поштових відправлень державного підприємства «Укрпошта» вбачається, що оскаржувану постанову відповідачем направлено на адресу позивача 02 квітня 2018 року, та отримано позивачем 04 квітня 2018 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції позивача на супровідному листі від 05 квітня 2018 року № 2251 (а.с. - 30-31).

Таким чином, судом встановлено недотримання відповідачем строків направлення Боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження, що позбавило його реалізації права на своєчасне виконання постанови у добровільному порядку а також права на своєчасне оскарження спірної постанови.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, оскільки під час судового розгляду судом встановлено неправомірність дій старшого державного виконавця Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Браташової В.І., зокрема, в частині виконання приписів статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» під час винесення 05 березня 2018 року постанови про відкриття виконавчого провадження № 55926913, прот, враховуючи що такі дія нею вчинялись виключно в межах реалізації повноваження щодо прийняття оскаржуваного акту, то правове значення для позивача в частині можливості порушення його права, має тільки сам акт. Тому суд вважає, відсутніми підстави для окремого визнання протиправними дій державного виконавця з питання прийняття оскаржуваного акту, який судом вже визнається протиправним.

Зважаючи на встановлені в ході розгляду справи судом обставини неправомірності дій відповідача, з урахуванням заявлених позовних вимог, суд як наслідок, вважає за необхідне визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Браташової В.І. від 05 березня 2018 року про відкриття виконавчого провадження № 55926913.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Однак вказаних вимог чинного законодавства відповідачем не було виконано, встановлені судом обставини не спростовано, доказів протилежного під час судового розгляду не надано.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (частина друга статті 2 КАС України).

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 КАС України).

Частинами першою та другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до частини п'ятої зазначеної статті, якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Беручи до уваги вищевикладене, виходячи з предмету адміністративного позову та встановлених обставин під час розгляду справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною другою статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову суб'єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб'єкта владних повноважень, пов'язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

З долученого до матеріалів справи платіжного доручення від 04 травня 2018 року № 679 вбачається сплата позивачем судового збору у розмірі 3524,00 гривень.

Зважаючи на те, що позивачем, як суб'єктом владних повноважень, понесено судові витрати лише у вигляді судового збору, підстави для відшкодування судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 2, 9, 19, 72-77, 90, 139, 143, 243-246, 255, 257-263 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

Задовольнити частково адміністративний позов Київське квартирно-експлуатаційне управління (03186, місто Київ, проспект Повітрофлотський, 30, ) до Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби місто Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (01001, місто Київ, проспект Повітрофлотський, 76-А, ) про визнання протиправними дій та рішення.

Визнати протиправною та скасувати Постанову старшого державного виконавця Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби місто Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 05 березня 2018 року про відкриття виконавчого провадження № 55926913.

Підстави для відшкодування судових витрат відсутні.

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда