Справа № 331/7297/17 (2-а/331/240/2017)
Суддя: Божко Л.А.
Дата ухвалення: 2018-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 червня 2018 року справа № 331/7297/17 (2-а/331/240/2017)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Божко Л.А.,

суддів: Шальєвої В.А. Юрко І.В. ,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Дніпро адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Олександрівському району на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Олександрівському району про стягнення коштів, -

в с т а н о в и В:

У листопаді 2017 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Олександрівському району про в якому просив стягнути з ОСОБА_1 праці та соціального захисту населення по Олександрівському району Запорізької міської ради на користь ОСОБА_2 заборгованості зі сплати одноразової державної допомоги до 5 травня, як інваліду війни другої групи, відповідно до ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2009 та 2010 роки в розмірі 8722,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить прийняти нове рішення , яким у задоволенні позову позивачу відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована посиланням на те, що судове рішення управлінням виконане в частині перерахунку допомоги. Виплата перерахованої допомоги ж не проведена, оскільки додаткових коштів управлінню не виділено, хоча управління постійно ці кошти просить та інформує щодо цього Департамент соціального захисту населення Запорізької облдержадміністрації, що затверджує управлінню кошториси на виплату допомоги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що що згідно з постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07.04.2011 року у справі №2а-86/10 позивач отримав виконавчий лист, на підставі якого ОСОБА_1 державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області було відкрите виконавче провадження (постанова від 22.03.2016 року ВП №50572260) з примусового виконання вказаної постанови суду.

В межах виконавчого провадження було змінено боржника ОСОБА_1 праці та соціального захисту населення Жовтневої районної адміністрації Запорізької міської ради на ОСОБА_1 праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Олександрівському (Жовтневому) району.

Державний виконавець звертався до суду з поданням щодо зміни способу і порядку виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у справі 2а-86/10 від 07.04.2011 року в порядку, визначеному ст.263 КАС України. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 18.04.2016 року в задоволенні вказаного подання було відмовлено.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2011 року у справі 2а-86/10 виконана лише в частині нарахування недоотриманої щорічної одноразової грошової державної допомоги до 5 травня. В іншій частині рішення суду до теперішнього часу не виконано, а виконавче провадження постановою державного виконавця від 26.05.2017 року ВП №50572260 закінчено на підставі п.11 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України "Про виконавче провадження".

У звязку з тривалим невиконанням рішення Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2011 року у справі №2а-86/10 року позивач звертався до Європейського суду з прав людини, яким прийнято рішення за справою "Цибулько та інші проти України" від 20 червня 2013 року.

Згідно названого рішення суд визнав, що судові рішення ухвалені на користь заявника, не були виконані своєчасно, за що несе відповідальність держава.

Суд зазначив про порушення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, що ратифікована Україною 17 липня 1997 року (далі - Конвенція), та статті 1 Першого протоколу до Конвенції у звязку з тривалим невиконанням рішень, ухвалених на користь заявника. Суд також зазначив, що було порушення ст.13 Конвенції, оскільки заявник не мав ефективного засобу юридичного захисту, за допомогою якого він міг отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням.

З зазначених підстав суд постановив, що протягом трьох місяців держава відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю; ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат.

При цьому, суд встановив, що тривале невиконання судових рішень, які набрали законної сили, є порушенням п.1 ст.6 Конвенції та ст.1 Першого протоколу Конвенції, згідно якого, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В п.29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Васильєв проти України" (заява № 10232/02) від 13 липня 2006 року зазначено, що виконання рішень суду, в яких відповідачем є державні органи, можливо виконати, якщо державою передбачені та визначені асигнування на відповідні видатки Державного бюджету України, шляхом здійснення відповідних законодавчих заходів. Українська правова система не наділяє ані суди, ані Державну виконавчу службу повноваженням скасовувати закон або примушувати державу вносити зміни до Закону "Про державний бюджет";

Відповідачем надані докази того, що він вживав заходи щодо виконання постанови суду, неодноразово звертаючись до Департаменту соціального захисту населення Запорізької облдержадміністрації з проханням виділення додаткових коштів управлінню на виконання рішень судів.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, фактично заявлено вимоги про стягнення сум грошової допомоги, які розраховані відповідачем під час виконання Постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у справі 2а-86/10 від 07.04.2011 року і вказані вимоги узгоджуються положеннями ст.105 КАС та не були предметом іншого судового розгляду.

Таким чином, суд першої інстанції вірно дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову шляхом стягнення з відповідача заборгованості зі сплати одноразової державної допомоги до 5 травня, ОСОБА_2 як інваліду війни другої групи, відповідно до ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2009 та 2010 роки в розмірі 8722,00 грн

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 327, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Олександрівському району залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до статей 328, 329 КАС України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя: Л.А. Божко

Суддя: В.А. Шальєва

Суддя: І.В. Юрко