Справа № 805/3294/18-а
Суддя: Кочанова П.В.
Дата ухвалення: 2018-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про відмову у задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду

27 вересня 2018 р. Справа №805/3294/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття ухвали: 12 год. 49 хв.

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кочанової П.В., при секретарі судового засідання Широбоковій М.О., розглянувши у підготовчому засіданні заяву відповідача про залишення позовної заяви без розгляду по справі № 805/3294/18-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Держпраці в Донецькій області про визнання протиправною відмови у створенні комісії з розслідування причин виникнення професійного захворювання, зобовязання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, -

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_2, довіреність від 19.10.17 року,

від відповідача ОСОБА_3, довіреність від 28.12.17 року №07/9329

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного Управління Держпраці в Донецькій області, в якому просить суд:

- визнати протиправною відмову у створенні комісії з розслідування причин виникнення професійного захворювання, яка викладена у відповіді ГУ Держпраці від 22 листопада 2017 року №04.5/8134;

- зобовязати ГУ Держпраці утворити комісію з розслідування причин виникнення у ОСОБА_1 професійного захворювання;

- зобовязати ГУ Держпраці відшкодувати завдану незаконними діями моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 29 травня 2018 року відкрито провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Держпраці в Донецькій області про визнання протиправною відмови у створенні комісії з розслідування причин виникнення професійного захворювання, зобовязання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди за правилами спрощеного позовного провадження.

У судовому засіданні 21 червня 2018 року Донецьким окружним адміністративним судом було відкладено розгляд справи до 04 липня 2018 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 04 липня 2018 року провадження у справі № 805/3294/18-а зупинено для надання сторонам часу для примирення до 06 вересня 2018 року та призначено наступне судове засідання на 06 вересня 2018 року об 11:00 год.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2018 року поновлено провадження у справі №805/3294/18-а за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Держпраці в Донецькій області про визнання протиправною відмови у створенні комісії з розслідування причин виникнення професійного захворювання, зобовязання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди.

У судовому засіданні 06 вересня 2018 року судом оголошена перерва до 27 вересня 2018 року о 12:00 годині.

У судове засідання, призначене на 27 вересня 2018 року зявилися повноважні представники сторін.

20 червня 2018 року на адресу суду надійшла заява представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду. В обґрунтування зави зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Управління Держпраці наголошує, що при визначенні початку перебігу вищезазначеного строку передусім до уваги береться момент, коли особа фактично дізналася про наявність відповідного порушення. Тобто, мова йдеться не про те, коли особа з'ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням, а про те, коли вона безпосередньо дізналася про ці рішення, дії чи бездіяльність. Таке законодавче обмеження строку звернення до адміністративного суду, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після спливу таких строків відносини вважаються стабільними.

Управління Держпраці, зазначає, що позивач неодноразово звертався із вимогами про утворення комісії з проведення розслідування причин виникнення професійного захворювання та складання акту проведення розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4. За результатами звернень які надійшли до Управління Держпраці через Урядову гарячу лінію від 21 листопада 2016 року № СА-6112315 та від 30 травня 2017 року № СА-6939137, Управління Держпраці відмовило ОСОБА_1 в утворенні комісії з проведення розслідування причин виникнення хронічного захворювання та складанні акту проведення розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4 (лист Управління Держпраці від 08 грудня 2016 року № 4.5/С-789 та від 14 червня 2017 року № 4.5/С-595).

Таким чином, шестимісячний строк звернення до адміністративного суду з позовом слід обраховувати саме з 08 грудня 2016 року та 14 червня 2017 року, проте ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом тільки 28 травня 2018 року, що на думку Управління Держпраці, ОСОБА_1 пропущено встановлений законом шестимісячний строк звернення до адміністративного суду.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав заявлену заяву про залишення позовної заяви без розгляду у звязку з пропуском строку звернення до суду.

Представник позивача заперечував проти задоволення заяви про залишення позовної заяви без розгляду.

21 червня 2018 року представником позивача надано заперечення на заяву про залишення позовної заяви без розгляду. В обґрунтування заперечень, зазначає, що відповідно до ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, строк для звернення до адміністративного за захистом прав, свобод та інтересів особи складає шість місяців. ОСОБА_1 звертався до ГУ Держпраці в Донецькій області з питання утворення комісії з проведення розслідування причин виникнення професійного захворювання та складення акта проведення розслідування причин виникнення професійного хронічного захворювання за формою П-4 та 14 червня 2017 року отримав відповідь з відмовою в задоволенні заяви про утворення комісії. В заяві від 03 листопада 2017 року ОСОБА_1 конкретизував свої вимоги та просив включити в склад комісії з проведення розслідування причин виникнення професійного захворювання замість представника роботодавця представника місцевої адміністрації, замість представника первинної профспілкової організації залучити представника вищестоящої організації профспілки до членів якої належав ОСОБА_1

22 листопада 2017 року ГУ Держпраці відмовило в здійсненні вказаних в уточненій заяві дій, тому ОСОБА_1 вважає що строк звернення до суду обчислюється з моменту отримання відповіді на заяву від 03 листопада 2017 року. Таким чином строк звернення до суду з вказаним позовом ОСОБА_1 не пропущено.

У звязку з чим, представник позивача просив відмовити в задоволенні заяви про залишення позовної заяви без розгляду.

Крім того, в судовому засіданні 27 вересня 2018 року представником позивача надано заперечення на заяву про залишення позовної заяви без розгляду. В обґрунтування якого зазначає, що Управління Держпраці вказує дві дати з яких, на його думку, повинен обчислюватись строк позовної давності 08 грудня 2016 року та 14 червня 2017 року. Тобто, сам відповідач сумнівається та не може визначитись з якої саме дати цей строк повинен обчислюватись.

Представник позивача зазначає, що під строками звернення з адміністративними позовами розуміються строки, протягом яких особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. На законодавчому рівні питання строків звернення до адміністративного суду, а також процесуальних строків регулюється главою 6 Кодексу адміністративного судочинства України. Так, відповідно до ч. 2 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Проаналізувавши зміст зазначеної норми, представник позивача вважає, що вона за своєю суттю є бланкетною, оскільки передбачає існування інших законів, що можуть регулювати питання строків звернення до суду.

У позивача відповідно до медичних документів виявлено хронічне професійне захворювання, позивач є особою, яка підлягає страхуванню від нещасного випадку (стаття 35 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування»). Зі своєї сторони позивач виконав всі необхідні умови для отримання страхових виплат від Фонду соціального страхування України, але його право на такі виплати порушено. Відповідно до статті 43 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» документ, який необхідний для розгляду справ про страхові виплати, а саме, акт розслідування професійного захворювання за встановленою формою П-4 не був отриманий позивачем з вини відповідача.

Позивач вважає, що у даному випадку строк позовної давності не повинен застосовуватись за аналогією права відповідно до ст. 268 Цивільного кодексу України: «позовна давність не поширюється: на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи: електроенергію». Таким чином, вимога щодо визнання незаконною відмови у створенні комісії з розслідування причин виникнення професійного захворювання та затвердження акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання напряму повязана із відшкодуванням шкоди, яка була завдана моєму здоровю внаслідок професійного захворювання, у звязку з чим, позивач просить не застосовувати строк позовної давності для звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Крім того, представник позивача в запереченні на заяву про залишення позовної заяви без розгляду просив залучити Фонд соціального страхування України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

В судовому засіданні, протокольною ухвалою в залученні Фонду соціального страхування України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору відмовлено.

Заслухавши пояснення учасників справи, суд зазначає наступне.

03 листопада 2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив включити до складу комісії з проведення розслідування причин виникнення професійного захворювання замість представника роботодавця представника місцевої адміністрації, а замість представника первинної профспілкової організації залучити представника вищестоящої організації профспілки до членів якої належав позивач.

Листом від 22 листопада 2017 року № 04.5/8134 відповідач зазначив, що на сьогодні в ГУ Держпраці відсутні законні підстави видання наказу про створення комісії з розслідування причин виникнення встановленого професійного захворювання.

Не погодившись з зазначеною відповіддю, позивач вперше звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом за захистом своїх прав 02 квітня 2018 року. Відповідно до позовних вимог просив визнати протиправною відмову у створенні комісії з розслідування причин виникнення професійного захворювання, яка викладена у відповіді ГУ Держпраці від 22 листопада 2017 року №04.5/8134, зобовязати ГУ Держпраці утворити комісію з розслідування причин виникнення у ОСОБА_1 професійного захворювання; зобовязати ГУ Держпраці відшкодувати завдану незаконними діями моральну шкоду у розмірі 100 000 гривень.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року по справі № 805/2282/18-а позовну заяву ОСОБА_1 до Головного Управління Держпраці в Донецькій області про визнання протиправною відмови у створенні комісії з розслідування причин виникнення професійного захворювання, зобовязання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди повернуто позивачу.

11 травня 2018 року позивач вдруге звернувся до суду з даним позовом в якому просив визнати протиправною відмову у створенні комісії з розслідування причин виникнення професійного захворювання, яка викладена у відповіді ГУ Держпраці від 22 листопада 2017 року №04.5/8134, зобовязати ГУ Держпраці утворити комісію з розслідування причин виникнення у ОСОБА_1 професійного захворювання; зобовязати ГУ Держпраці відшкодувати завдану незаконними діями моральну шкоду у розмірі 100 000 гривень.

Відповідно до частин першої, другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У звязку з чим, суд зазначає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду який передбачений статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Стосовно посилання представника відповідача, щодо обрахування часу звернення до суду з моменту отримання відповіді від 08 грудня 2016 року № 4.5/С-789 та від 14 червня 2017 року, які були надані на звернення позивача через Урядову гарячу лінію, суд зазначає наступне.

По-перше, зазначені відповіді позивачем не оскаржуються та не є предметом розгляду в даній справі.

По-друге, згідно змісту наданих відповідей від 08 грудня 2016 року № 4.5/С-789 та від 14 червня 2017 року, вбачається, що Управління Держпраці не мало можливості організувати та провести розслідування причин виникнення випадку хронічного професійного захворювання та скласти акт розслідування за формою П-4. Крім того, зазначено, що розслідування причин виникнення професійних захворювань працівників підприємств, які зареєстровані на тимчасово неконтрольованій території, здійснюють свою діяльність на цій території та не перереєструвалися на територію, підконтрольну українській владі, може бути проведено лише після звільнення тимчасово окупованої території.

По-третє, позивачем оскаржується відмова у створенні комісії з розслідування причин виникнення професійного захворювання, яка викладена у відповіді ГУ Держпраці від 22 листопада 2017 року № 04.5/8134, відповідно до якої відповідачем зазначено, що на сьогодні в ГУ Держпраці відсутні законні підстави для видання наказу про створення комісії з розслідування причин виникнення встановленого професійного захворювання.

Крім того, суд наголошує, що позивачем вчинялися дії щодо досудового врегулювання даного спору та вирішення питання, щодо створення комісії з розслідування причин виникнення професійного захворювання, що підтверджується численною перепискою з Державною санітарно-епідеміологічною службою України, Державною службою України з питань праці та представником Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, з яких вбачається, що позивач намагався захисти свої права та врегулювати спірне питання. Відповідно наданих відповідей вбачається, що дане питання взято до уваги, однак на теперішній час не врегульоване.

У звязку з чим, суд не приймає посилання представника відповідача, щодо обрахування часу звернення до суду з моменту отримання відповідей від 08 грудня 2016 року № 4.5/С-789 та від 14 червня 2017 року.

Щодо посилання представника позивача на Закон України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» та аналогією права відповідно до ст. 268 Цивільного кодексу України: «позовна давність не поширюється: на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи: електроенергію», суд не приймає до уваги та відхиляє, у звязку з тим, що відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

В адміністративній справі № 805/3294/18-а не розглядається питання щодо наявності або відсутності хронічного професійного захворювання, питання про право на отримання страхових виплат та питання про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя. Крім того, зазначені питання не відносяться до адміністративної юрисдикції, а розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Крім того, суд відповідно до частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Європейський суд з прав людини у справі «CASE OF STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM», (Заява № 22083/93; 22095/93) рішення від 22 жовтня 1996 року, у п. 50 рішення зазначив, що право доступу до суду не є абсолютним і воно може підлягати обмеженням. Однак Суд має переконатися, що застосовувані обмеження не перешкоджають залишеним особі можливостям доступу (і не звужують їх) у спосіб чи мірою, що підривають саму суть цього права. Крім того, обмеження права на доступ до суду суперечитиме пункту 1 статті 6, якщо воно не має легітимної мети і якщо не забезпечено належного пропорційного співвідношення між використаними засобами та поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the Рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» 18 United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 93, с. 24, п. 57, і рішення у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France) від 4 грудня 1995 року, серія А, № 333-B, с. 41, п. 31).

У Рішенні в справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми та їх застосування не повинні перешкоджати учасникам провадження використовувати доступні засоби захисту (Рішення у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року).

Також, з Рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Іліан проти Туреччини» слідує, що правило встановлення обмежень до суду у зв'язку з пропуском строку звернення до суду, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

У справі «Delcourt v. Belgium» Європейський Суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

Тобто, правило про пропуск строку звернення до суду не має абсолютного характеру і не повинно застосовуватися автоматично, навіть у разі пропуску строку звернення до суду без відповідних додаткових обґрунтувань суд не може його застосувати.

Крім того, застосування правила пропуску строку звернення до суду залежить від обставин справи. Під цим слід розуміти вагомість права, про захист якого особа звернулася до суду.

Враховуючи вищенаведене, та з метою забезпечення права громадян на доступ до правосуддя та гарантування права на судовий захист, суд доходить висновку про відсутність підстав для залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду у звязку з пропуском строку звернення до суду та залишає заяву Головного управління Держпраці в Донецькій області без задоволення.

Керуючись ст.ст. 122, 123, 166, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання Головного Управління Держпраці в Донецькій області про залишення адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного Управління Держпраці в Донецькій області про визнання протиправною відмови у створенні комісії з розслідування причин виникнення професійного захворювання, зобовязання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди залишити без задоволення.

Ухвала прийнята у нарадчій кімнаті, вступна та резолютивна частини проголошені у судовому засіданні 27 вересня 2018 року у присутності представників сторін.

Повний текст ухвали складений та підписаний 01 жовтня 2018 року.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту прийняття.

Заперечення проти викладеного може бути включено до апеляційної скарги на рішення суду, прийняте за результатами розгляду справи.

Суддя Кочанова П.В.