Справа № 804/4287/18
Суддя: Коренев Андрій Олексійович
Дата ухвалення: 2018-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 вересня 2018 року Справа № 804/4287/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
за участі секретаря судового засіданняОСОБА_2
позивача - ОСОБА_3 представника позивача - ОСОБА_4 представника відповідача та третьої особи - ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, -
ОСОБА_3 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якій просить: визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 23 травня 2018 року № 171-18; зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Державної міграційної служби України № 171-18 від 23 травня 2018 року року відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивачці та її неповнолітній дитини ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивачка заначила, що вону була вимушена покинути країну громадянської приналежності на підставі конфлікту на релігійному грунті, оскільки вона є християнкою, а чоловік та його родина змушувають її змінити віросповідання та прийняти іслам. Також, зазначила, що конфлікти на релігійному ґрунті почали посилюватися і переростати в конфлікти на ґрунті ревнощів. Мати колишнього чоловіка погрожувала, що відберуть дитину та виховають її в релігійних традиціях їх родини. Бажаючи кращого життя для своєї дитини, ніж життя в колі релігійних фанатиків і розуміючи всю небезпеку, в серпні 2014 року позивачка втекла з країни. Через територію Російської Федерації з дитиної приїхала до України, де мешкає її батько, оскільки на території України реально забезпечуються право людини на вільний вибір віросповідання. Крім того, зазначила, що у республіці ОСОБА_7 розпочато кримінальн провадження за фактом крадіжки цінних речей та грошових коштів, які вона начебто, зняла з рахунків двох підприємств колишнього чоловіка та його родини. Розуміючи, що єдиний вихід уникнути переслідування на релігійному ґрунті для не та доньки є статус біженця в Україні, звернулась до Державної міграційної службі України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак, рішенням Державної міграційної служби України її та малолітній доньці було відмолено у визнанє біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з посиланням на п.п.1,13 ч. ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Вважає вищевказане рішення Державної міграційної служби України протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 червня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження у підготовче засідання.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2018 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.
В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.
Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, згідно якого вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню мотивуючи тим, що на основі всебічного вивчення наданих позивачем матеріалів, не встановлено умови для надання статусу біженця, передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового тимчасового захисту в Україні» (далі - Закону) пунктом 1 частини 1 статті 1, а саме обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни та не користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань. Таким чином, рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з врахуванням та дослідженням всіх обставин справи та є правомірним.
В судовому засіданні представник відповідача та третьої особи проти задоволення позову заперечив з мотивів, зазначених у відзиві на позовну заяву.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та покази свідків, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні адміністративного позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що громадянка ОСОБА_3, народилась 01.09.1991 року у місті Актюбинск, Актюбинской області, Казахскій РСР. До 2014 року мешкала в місті Актобе.
04 січня 2018 року позивач звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про визнання ОСОБА_3 та її неповнолітньої дитини ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до Висновку від 23 квітня 2018 року працівника ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатом аналізу субєктивних і обєктивних елементів заяви, зроблено висновок, що умови передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового тимчасового захисту в Україні» (далі - Закону) пунктом 1 частини 1 статті 1, а саме обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань у заявника відсутні, відповідно до п. 13 ч.1 ст. 1 Закону, заявник не надала обгрунтовані докази щодо загрози його житю, безпеці чи сводиі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортури, нелюдського або такого, що принужує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прв людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань, у зв'язку з чим відмовлено у визнанні біженцем в Україні громадянці ОСОБА_7 ОСОБА_3, разом з її неповнолітньою дитиною громадянкою ОСОБА_7 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Рішенням ДМС України від 23 травня 2018 року за № 171-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_3 з її неповнолітньою дитиною громадянкою ОСОБА_7 ОСОБА_6 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону відсутні.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-VI (у редакції Закону станом на час виникнення спірних правовідносин, далі Закон 3671).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону 3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону 3671 особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону 3671 особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом пяти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону 3671 особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час вїзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ст. 6 Закону 3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Обєднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сімями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону 3671 центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом пятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону 3671 розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону 3671 працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до ч. 11 ст. 9 Закону 3671 після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 12 ст. 9 Закону 3671 особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону 3671 за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону 3671 рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обовязки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обовязок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обовязок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Так, громадянка ОСОБА_3 при зверненні із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вказала, що на протязі тривалого часу вона піддавалась приниженю та фізичному насилю з боку чоловіка його родини на релігійному грунті, а вітеча з країни була повязана із тим, що чоловік погрожував забрати у неї дитину.

Судом встановлено, що під час співбесіди 16 січня 2087 року позивач на запитання чи зверталась вона до поліції з приводу побиття чоловікок та свекрухою зазначила, що у цьому не було сенсу, оскільки від цього було б ще гірше. Тому що, начальник відділу поліції його найкращий друг, а начальник обласного управління однокласник чи знайомий його сестри. На момент виникнення чергового конфлікту у 2014 році батько знаходився у ОСОБА_7 у своїх справах, тому порадившись з батьками було прийнято рішення поїхати з ОСОБА_7 до батька, який мешкав в Україні.

Згідно протоколу співбесіди від 18 січня 2018 року DP 0001, на питання про наявність інших родичів позивач зазначила, що в ОСОБА_7 мешкають, дід, баб, та її рідний дядько брат батька, однак позивачка до них за допомогою не зверталась.

Суд зазначає, що будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставни позивачем суду не надано.

Крім того, позивачка у відзиві на позову стосовно кримінального переслідування зазначила, що в республіці ОСОБА_7 щодо неї розпочато кримінальне провадження за фактом крадіжки цінних речей та грошових коштів, які вона, начебто, зняла з рахунків двох підприємств мого колишнього чоловіка та його родини. Зазначене кримінальне провадження та наявні у ньому «докази» сфабриковані корумпованими правоохоронними органами республіки ОСОБА_7 за замовленням її колишнього чоловіка.

Однак, суд ставиться критично до вказаних доводів позивача, оскільки це лише припущення, а наявність відкритотого кримінального провадження не надає підставі для надання ОСОБА_3 статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Крім того, позивач не позбавлена права звернутися за правовою допомогою до адвоката на представлення її інтересів у кримінальному проваджені та належним чином захистити свої права та права своєї малолітньої дитини.

Позивачем не доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю її та її доньці, не доведено існування умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, позивач в анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту, повідомив, що країну постійного проживання покинула у серпні 2014році. Державний кордон з Україною перетнула разом із дитиною у вересні 2014 року. При цьому, за захистом звернулася лише у січні 2018 року, тобто більш ніж через 3 роки після в'їзду в Україну, а саме після затримання працівниками поліції.

Варто зазначити, що відповідно до міжнародних принципів та стандартів у сфері визначення статусу біженця та додаткового захисту, тривалий строк між виїздом заявника з країни громадянської належності та датою звернення за захистом може свідчити про відсутність обґрунтованих побоювань переслідування чи серйозної шкоди.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року №3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачем не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням критеріїв про причини, з яких позивач не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань, що свідчить про відсутність належного обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

З огляду на вищенаведене, суд погоджується з висновком відповідача про те, що позивачем не доведено обґрунтованості побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці, чи свободі, в країні походження.

За таких обставин суд вважає, що рішення відповідача № 171-18 від 23 травня 2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо вимоги позивача про зобовязання ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною позовною вимогою.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону 3671, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

На підставі викладеного, враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону 3671 та ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (тобто катування, нелюдське чи таке що принижує гідність поводження чи покарання), у відповідача були підстави для прийняття рішення про відмову у визнанні заявниці біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідності до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем доведено та матеріалами справи підтверджено законність та правомірність винесення оскарженого рішення, підстав для його скасування не вбачається, а тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Керуючись ст. ст. 5, 19, 77, 243, 246 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_1