Справа № 350/1573/18
Суддя: Пулик М. В.
Дата ухвалення: 2018-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 350/1573/18
номер провадження 2-а/350/62/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2018 року смт. Рожнятів

Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого судді Пулика М. В.,

секретаря судового засідання Стадник О.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до начальника Рожнятівського РВ УДМС в Івано-Франківській області ОСОБА_2 про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

У своєму адміністративному позові позивач просив суд ухвалити рішення, яким визнати протиправними дії начальника Рожнятівського РВ УДМС в Івано-Франківській області в притягненні його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП та зобовязати її видати посвідчення на право постійного проживання в Україні в звязку з досягненням 25-річного віку.

В обгрунтування позову посилається на те, що він є громадянином ОСОБА_3 Федерації. 13 січня 2017 року він отримав посвідку на постійне проживання в Україні, та проживав ІНФОРМАЦІЯ_1. Переїхавши на постійне місце проживання в Україну, він продовжував працювати в Росії вахтовим методом, де перебував на робочій вахті з 23.06.2018 року по 08.08.2018 року. 09.08.2018 року він повернувся в Україну. Оскільки 07.07.2018 року йому виповнилося 25 років, він з метою заміни посвідчення на право постійного проживання в Україні звернувся до Рожнятівського РВ УДМС в Івано-Франківській області.

Однак, працівники міграційної служби, а саме начальник ОСОБА_2 та головний спеціаліст ОСОБА_4 почали із ним нетактовно, в грубій формі розмовляти, говорили що він обманює про роботу в Росії та прибуття в Україну 09.08.2018 року та повідомили, що він повинен сплатити 5 тисяч гривень штрафу.

Він повідомив начальника Рожнятівського РВ УДМС ОСОБА_2 що накладення стягнення є незаконним і на її дії він буде жалітись в ДМС в Івано-Франківській області. Про неправомірні дії начальника міграційної служби та працівників поліції, які із ним грубо поводились після його виходу з кабінету, він поскаржився в Рожнятівський відділ Калуської місцевої прокуратури, написавши заяву. Дійшовши до свого автомобіля після виходу з прокуратури, працівники Рожнятівського ВП Калуського ГУНП в Івано-Франківській області, грубо порушуючи Конституцію України, не дозволивши йому скористатись послугами адвоката, застосували до нього силу, заламали руки та привели в міграційний відділ для складання протоколу та постанови за ч.1 ст. 203 КУпАП.

Він пояснював працівникам Рожнятівського РВ УДМС , що приїхав з роботи з Росії тільки 09.08.2018 року, а не проживав в ІНФОРМАЦІЯ_2 з не обміняним посвідченням при досягненні 25-річного віку та записав в протоколі, а також показував відмітку в закордонному паспорті, однак цього до уваги взято не було. Відмовлено йому також було в обміні посвідчення, мотивуючи тим, що обмін буде проведено тільки після сплати штрафу.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні уточнив позовні вимоги, просив суд визнати протиправними дії начальника Рожнятівського РВ УДМС в Івано-Франківській області ОСОБА_2 в притягненні позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП та скасувати постанову начальника Рожнятівського РВ УДМС в Івано-Франківській області про накладення на нього адміністративного стягнення № ПН МІФ № 000874 від 10.08.2018 року.

Оскільки відповідач погоджується видати позивачу посвідчення на право постійного проживання в добровільному порядку, свою вимогу в частині зобов"язання відповідача видати посвідчення на право постійного проживання в Україні в зв"язку з досягненням ним 25-річного віку просить не розглядати.

Начальник Рожнятівського РВ УДМС в Івано-Франківській області ОСОБА_2 в судове засідання не прибула, однак будучи допитаною в минулому судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, який мотивувала тим, що 10 серпня 2018 року працівниками Рожнятівського РВ УДМС в Івано-Франківській області виявлено громадянина ОСОБА_3 Федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3, документованого посвідкою на постійне проживання в Україні серії ІН 114904. Громадянин звернувся до відділу УДМС з питань отримання консультацій щодо обміну посвідки на тимчасове проживання в Україні, оскільки 07.07.2018 року ним досягнуто 25-річного віку.

Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Відповідно до частини четвертої статті 11 розділу III Закону України «Про імміграцію» особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання.

Відповідно до п. 18 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою КМУ від 25 квітня 2018 р. № 321 (далі - Порядок) у разі виникнення обставин (подій), у зв'язку з якими посвідка підлягає обміну (крім закінчення строку дії), документи для її обміну подаються протягом одного місяця з дати виникнення таких обставин (подій).

Проте, громадянин РФ ОСОБА_1 цю вимогу не виконав і з'явився у підрозділ ДМС після вказаного терміну.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 КУпАП порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в'їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, - тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 КУпАП позивача було притягнено до адміністративної відповідальності за проживання в Україні за недійсною посвідкою, яка втратила чинність 07.08.2018 року, і накладено на нього адміністративне стягнення у розмірі 1700 грн. Твердження позивача про штраф у розмірі 5000 грн. не відповідає дійсності, що підтверджується копією винесеної постанови.

Постанова про накладання адміністративного стягнення оформлена відповідно до вимог розділу IV Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення Державною міграційною службою України, затвердженої Наказом МВС України 28.08.2013 № 825, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 вересня 2013 р. за № 1654/24186 (далі -Інструкція).

З огляду на вищенаведене, оскаржувана позивачем постанова про накладення адміністративного стягнення від 10.08.2018 року № ПН МІФ 000874 є законною та обґрунтованою, і немає підстав для її скасування, а уповноважена посадова особа відповідача, що її винесла, діяла відповідно до статей 283-285 КУпАП та Інструкції ( а.с.19-23) .

Представник управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області - головний спеціаліст сектору юридичного забезпечення УДМС України в Івано-Франківській області ОСОБА_6 позовні вимоги також вважає безпідставними, дала суду пояснення, які аналогічні по своїй суті поясненням, які містяться у відзиві відповідача на позовну заяву.

Вислухавши сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій субєкта владних повноважень протиправними та зобовязання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності субєкта владних повноважень протиправною та зобовязання вчинити певні дії;

Ніхто не може бути позбавлений права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Відмова від права на звернення до суду є недійсною.

Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи користуються в Україні таким самим правом на судовий захист, що й громадяни та юридичні особи України.

Згідно ч.1 ст. 8 КАС України усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом.

За змістом ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Отже, підтримання представником позивача позовних вимог тільки в частині скасування постанови серії ПН МІФ № 000874 від 10.08.2018 року начальника Рожнятівського РВ УДМС ОСОБА_2 про накладення адміністративного стягнення, і не підтримання іншої позовної вимоги, є правом позивача та його представника.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положення ст. 77 КАС України зобовязує кожну сторону довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності його рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Якщо особа , яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Судом встановлено, що за наслідками розгляду протоколу серії ПР МІФ 000874 від 10.08.2018 року( а.с.7), начальник Рожнятівського РВ УДМС ОСОБА_2 10.08.2018 року прийняла постанову серії ПН МІФ № 000874, якою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.203 ч.1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу, у розмірі 1700 гривень ( а.с.6 ) .

Відповідно до вищезазначеної постанови, ОСОБА_1проживав в с.Ріпне по недійсній посвідці на постійне проживання в Україні, а саме не обміняв її при досягненні 25-ти річного віку.

Винесенню оскаржуваної постанови передувало складення начальником Рожнятівського РВ УДМС в Івано-Франківській області ОСОБА_2протоколу про адміністративне правопорушення від 10 серпня 2018 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Також, згідно з вимогами ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Реалізовуючи свої повноваження, суб'єкти владних повноважень повинні діяти добросовісно та на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Суд при вирішенні справи, відповідно до ст. 2 КАС України, перевіряє законність дій чи прийнятого рішення суб'єкта владних повноважень.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності (ст. 245 КУпАП).

Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в звязку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Диспозиція ч. 1 ст. 203 КУпАП встановлює протиправність дій особи, які полягають у порушенні іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в'їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбаченихчастиною другою цієї статті.

Отже, відповідальність за ч. 1 ст. 203 КУпАП (в межах оскаржуваної постанови) настає за умови наявності однієї або сукупності наступних складових: 1) проживання іноземцем або особою без громадянства без документів на право проживання в Україні; 2) проживання в Україні іноземцем або особою без громадянства за недійсними документами; 3) проживання в Україні іноземцем або особою без громадянства за документами, термін дії яких закінчився.

Оскаржуваною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності саме за проживання за недійсними документами.

Відповідно п. 1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 2 від 6 березня 2008 року «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень належить перевіряти, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

З оскаржуваної постанови вбачається що, вона винесена уповноваженою на те особою та у межах повноважень.

Відповідно до п.п. 6, 8, 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземцем є особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні це іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом; посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

На час видачі посвідки діяв Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», стаття 3 якого визначала, що іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання. Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне проживання та вирішення інших питань, пов'язаних з імміграцією іноземців та осіб без громадянства, визначається Законом України про імміграцію.

Разом з цим, на виконання ч. 16 ст. 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянстваі ст. 5 Закону України «Про імміграцію», Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 28 березня 2012 р. № 251, якою затверджено порядок оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання (далі Порядок).

Пунктом 9 Порядку визначено, що строк дії посвідки на постійне проживання не обмежується. Посвідка на постійне проживання підлягає обміну в разі досягнення особою 25- і 45-річного віку.

07 липня 2018 року позивачу виповнилось 25 років ( а.с.9-10).

Відповідно до п. 16 Порядку для обміну посвідки на постійне проживання в разі досягнення іноземцем та особою без громадянства 25- і 45-річного віку подаються документи, зазначені у підпунктах 1-4 і 6 пункту 15 цього Порядку.

Зазначені документи іноземець та особа без громадянства подають не пізніше ніж через місяць після досягнення відповідного віку.

У разі коли досягнення відповідного віку тягне за собою обмін паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, документи для обміну посвідки подаються не пізніше ніж через місяць після отримання нового паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства.

Посвідка, обмін якої не проведено в зазначені строки, визнається недійсною.

Позивач не вчинив дій, передбачених п. 16 Порядку, ні за місяць до досягнення 25 літнього віку, ні пізніше, що призвело до недійсності посвідки на постійне проживання.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. по справі «Руїз Торіха проти Іспанії» Суд вказав, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Згідно з ч.3 ст.286 КАС України а наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення субєкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення субєкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення субєкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

З огляду на викладене суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки постанова винесена уповноваженою особою, яка мала право розглядати справу про адміністративне правопорушення та застосувати адміністративне стягнення за вищевказане правопорушення. Стягнення накладено у межах санкції інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення.

Доказів, які б спростували факт наявності адміністративного правопорушення та обставин, що виключають адміністративну відповідальність позивачем у межах розгляду даної справи надано не було і судом таких обставин не встановлено.

Керуючись ст.ст. 241-246, 255, 286 КАС України,-

У Х В А Л И В:

Постанову серії ПН МІФ № 000874 від 10.08.2018 року, якою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 203 ч.1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу, у розмірі 1700 гривень, залишити без змін, а позовну заяву ОСОБА_1 до начальника Рожнятівського РВ УДМС в Івано-Франківській області ОСОБА_2 без задоволення;

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: