Справа № 804/2222/18
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2018-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 липня 2018 року Справа № 804/2222/18
ОСОБА_1 окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_2
за участі секретаря судового засіданняОСОБА_3
позивача представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 митниці Державної фіскальної служби України про визнання дій протиправними, стягнення коштів, -
27 березня 2018 року ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_1 окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 митниці Державної фіскальної служби України про визнання дій протиправними, стягнення коштів.
Ухвалою суду від 02 квітня 2018 року зазначений адміністративний позов було залишено без руху у зв'язку з його невідповідністю вимогам статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.
25 квітня 2018 року позивачем усунено недоліки та подано уточнену позовну заяву, в якій просять:
- визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_1 митниці Державної фіскальної служби України щодо відмови у виплаті суми вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку, згідно вимог ст. 44 КЗпП України, що складає 10 050,36 грн. та стягнути на користь ОСОБА_4 суму вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку, згідно вимог ст. 44 КЗпП України, що складає 10 050,36 грн.;
- визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_1 митниці Державної фіскальної служби України щодо відмови у виплаті коштів за не використану щорічну основну відпустку за період з 28.03.2012 року по 11.10.2013 року та стягнути з ОСОБА_1 митниці Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_4 суму не сплачених коштів за не використану щорічну основну відпустку за період з 28.03.2012 року по 11.10.2013 року у сумі 7190,63 грн.;
- визнати протиправною бездіяльність щодо своєчасної виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу ОСОБА_4, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, за період з 27.03.2011 року до фактичного поновлення на посаді в сумі, що складає 63 068,22 грн., та стягнути з ОСОБА_1 митниці Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_4 компенсацію за несвоєчасну виплату грошового забезпечення відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, у сумі 49 793,82 грн.
Також, 25 квітня 2018 року ОСОБА_4 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій додатково просить:
- визнати бездіяльність ОСОБА_1 митниці Державної фіскальної служби України протиправною та стягнути з ОСОБА_1 митниці Державної фіскальної служби України, згідно постанови ОСОБА_1 окружного адміністративного суду від 12.10.2012 року у справі №2а/0470/3988/12, на користь ОСОБА_4 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в сумі 63 068,22 грн.
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що при виконанні постанови ОСОБА_1 окружного адміністративного суду у справі №2а/0470/3988/12 від 12.10.2012 року відповідачем не дотримано порядку розрахунку та сплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, а саме, ОСОБА_1 митницею не виконані вимоги статті 44 Кодексу законів про працю України щодо сплати вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку, що складає: середня заробітна плата 3 350,12 грн. х З місяці = 10 050,36 грн.; не сплачені кошти за не використану щорічну основну відпустку за період з 28.03.2012 року по 11.10.2013 року (час вимушеного прогулу), яка становить 7190,63 грн.; не виплачено грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 27.03.2012 року по 11.10.2013 року, що складає 63 068,22 грн. На думку позивача, ОСОБА_1 митницею не вживаються заходи щодо виплат грошових коштів та компенсації, чим порушуються права та законні інтереси ОСОБА_4.
Ухвалою ОСОБА_1 окружного адміністративного суду від 27.04.2018 року адміністративний позов ОСОБА_4 прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи та призначено до розгляду на 30 травня 2018 року о 15 год. 30 хв.
В судове засідання 30.05.2018 року сторони не зявились. Від представника відповідача поступило клопотання про відкладення розгляду справи у звязку із необхідністю надання додаткових доказів по справі. Розгляд справи було відкладено до 11.06.2018 року до 10:00 год.
Судове засідання 11.06.2018 року було відкладено у звязку із неявкою в судове засідання сторін на 27.06.2018 року о 13:00 год.
27 червня 2018 року у судовому засіданні розпочато розгляд справи по суті. Ухвалою суду від 27.06.2018 року провадження у справі зупинено до 06.07.2018 року у звязку із наданням терміну для примирення.
06 липня 2018 року ухвалою суду провадження поновлено. В судовому засіданні розглянуто питання про прийняття до розгляду уточненого позову позивача. Ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання позивача про прийняття до провадження уточненої позовної заяви від 06.07.2018 року та повернуто її позивачу.
У судовому засіданні 06 липня 2018 року позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі із викладених у позові підстав.
Представник відповідача підтримав доводи, викладені у відзиві на позов, та просив залишити позов без задоволення.
Вступна та резолютивна частини рішення проголошено в судовому засіданні 06 липня 2018 року.
Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані документи і матеріали, вивчивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.
Постановою ОСОБА_1 окружного адміністративного суду від 12.10.2012 року у справі №2а/0470/3988/12 (з урахуванням ухвали ОСОБА_1 окружного адміністративного суду від 18.03.2014 року про виправлення описки) визнано протиправним та скасовано наказ ОСОБА_1 митниці Державної митної служби України від 27.03.2012 року № 342-к «Про звільнення»; поновлено ОСОБА_4 на посаді старшого інспектора митного поста «Нікополь» ОСОБА_1 митниці з 27.03.2012 року; зобовязано ОСОБА_1 митницю нарахувати і виплатити ОСОБА_4 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, за період з 27.03.2012 року до фактичного поновлення на посаді.
Ухвалою ОСОБА_1 апеляційного адміністративного суду від 21.01.2014 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13.10.2015 року зазначена вище постанова ОСОБА_1 окружного адміністративного суду від 12.10.2012 року у справі №2а/0470/3988/12 залишена без змін.
Наказом ОСОБА_1 митниці Міндоходів від 11.10.2013 року № 283-0 ОСОБА_4 було поновлено на посаді старшого інспектора митного поста «Нікополь» ОСОБА_1 митниці з 27.03.2012 року.
З матеріалів справи також вбачається, що позивачу було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 3351,12 грн.
Наказом ОСОБА_1 митниці Міндоходів від 21.10.2013 року № 292-о ОСОБА_4 звільнено з посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.
Згідно платіжного доручення від 21.10.2013 року № 765 ОСОБА_4 було виплачено 4252,06 грн. розрахунок при звільненні (в тому числі - компенсація за невикористану відпустку за період з 28.03.2012 по 11.10.2013 року).
На підставі рішення, яке набрало законної сили, позивач 11 березня 2014 року отримав виконавчий лист у справі №2а/0470/3988/12, який ним був поданий до Відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області для примусового виконання.
Постановою державного виконавця від 10.04.2014 року ВП № 42915483 відкрито виконавче провадження по виконавчому листу (по справі №2а/0470/3988/12) про зобовязання ОСОБА_1 митниці нарахувати і виплатити ОСОБА_4 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, за період з 27.03.2012 року до фактичного поновлення на посаді.
На виконання постанови ОСОБА_1 окружного адміністративного суду від 12.10.2012 року у справі №2а/0470/3988/12, ОСОБА_1 митниця наказом від 06.06.2014 року № 190 «Про нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу» нарахувала ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.03.2012 року по 16.05.2013 року з відрахуванням отриманих позивачем коштів від Орджонікідзевського міського центру зайнятості, вихідної допомоги та середнього заробітку за 1 місяць, виплаченого відповідно до наказу митниці від 11.10.2013 року № 283-о.
Так, Довідкою ОСОБА_1 митниці Міндоходів підтверджено, що за час вимушеного прогулу за період з 28.03.2012 року по 16.05.2013 року позивачу було нараховано суму у розмірі - 45 897,60 грн., з якої було утримано 6701,24 грн.:
- вихідну допомогу, виплачену при звільненні 3350,12 грн.;
- середню заробітну плату, нараховану в межах місяця (при негайному виконанні рішення суду) 3351,12 грн.
- 5333,25 грн. податок з доходів фізичних осіб (ПДФО 15%);
- 2595,37 грн. єдиний соціальний внесок (ЄСВ 6,1%).
07 серпня 2014 року надані митницею документи були прийняті державним виконавцем та стали підставою для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження у звязку з повним виконанням рішення суду відповідно до п.8 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження».
22 жовтня 2015 року було відновлено виконавче провадження ВН № 42915483 по виконавчому листу №2а/0470/3988/12.
З матеріалів справи також вбачається, що наказом ОСОБА_1 митниці ДФС від 17.08.2017 року № 192 на виконання постанови державного виконавця про відновлення виконавчого провадження від 22.10.2015 року (ВП № 429154483) прийнято рішення про донарахування ОСОБА_4 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17.05.2013 року по 11.10.2013 року.
Факт невиплати вказаної суми позивачу ОСОБА_1 митницею ДФС не заперечувався.
Крім того, ухвалою ОСОБА_1 окружного адміністративного суду від 17 грудня 2015 року по справі №2а/0470/3988/12 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 митниці ДФС про ухвалення додаткового рішення в адміністративній справі №2а/0470/3988/12, в якому відповідач просив визначити розрахунок суми грошового забезпечення, що підлягає виплаті ОСОБА_4 за час вимушеного прогулу.
Також, 27 жовтня 2017 року ухвалою ОСОБА_1 окружного адміністративного суду по справі №2а/0470/3988/12 відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні заяви про зміну порядку та способу виконання судового рішення у адміністративній справі № 2а/0470/3988/12, шляхом зобовязання ОСОБА_1 митницю Державної фіскальної служби нарахувати та виплатити ОСОБА_4 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 за період з 27.03.2011 року до фактичного поновлення на посаді, а Головному управлінні Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області стягнути з ОСОБА_1 митниці Державної фіскальної служби нараховане ОСОБА_4 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 за період з 27.03.2011 року до фактичного поновлення на посаді, на користь ОСОБА_4; видання нового виконавчого листа для подання до управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області.
Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість вказаних висновків відповідача і вчинених на їх підставі дій чи бездіяльності на відповідність вимогам частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши положення законодавчих актів, якими врегульовані спірні правовідносини, суд зауважує на наступному.
Як вбачається з прохальної частини позову, ОСОБА_4 просить визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_1 митниці Державної фіскальної служби України щодо відмови у виплаті суми вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку, згідно вимог ст. 44 КЗпП України, що складає 10 050,36 грн. та стягнути на користь ОСОБА_4 суму вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку, згідно вимог ст. 44 КЗпП України, що складає 10 050,36 грн.
Відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
З аналізу наведених норм Кодексу законів про працю України судом зроблено висновок, що вихідна допомога у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку сплачується працівникові при звільненні його на підставі статей 38 і 39 КЗпП України, внаслідок порушення власником або уповноважених ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору.
В ході розгляду справи було встановлено, що 27.03.2012 року ОСОБА_4 було звільнено на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, однак, права його були поновлені постановою ОСОБА_1 окружного адміністративного суду від 12.10.2012 року у справі №2а/0470/3988/12 шляхом поновлення на роботі із вказаної дати, тобто, виплата вихідної допомоги у такому випадку, законодавством не передбачена.
В подальшому, 21.10.2013 року позивач був звільнений з посади на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України на підставі поданої ним заяви, у звязку із чим, суд вважає, що у відповідача відсутні правові підстави для застосування вказаної норми Кодексу законів про працю України та виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку у сумі - 10 050,36 грн.
Крім того, суд зазначає, що обовязок щодо нарахування вихідної допомоги позивачу при звільненні за п. 1 ст. 36 КЗпП України у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідачем було виконано, що підтверджується довідкою про розрахунок заробітної плати ОСОБА_4 за час вимушеного прогулу за період з 28.03.2012 року по 16.05.2013 року.
Щодо вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності митниці щодо нарахування компенсації за невикористану відпустку за період з 28.03.2012 року по 11.10.2013 року та стягнення на користь ОСОБА_4 суми 7190, 63 грн., суд зазначає, що відповідно до наказу ОСОБА_1 митниці від 21.10.2013 року № 292-0 «Про звільнення» позивачу було проведено розрахунок при звільненні та виплачено, в тому числі, компенсацію за невикористану відпустку за період з жовтня 2012 року по вересень 2013 року (51 календарний день) у розмірі 1977,22 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 21.10.2013 року № 765 на суму 4 252,06 грн.
При цьому, суд звертає увагу на ту обставину, що позивачем не викладено у позові та не надано пояснень, яким чином ним було розраховано заявлену до стягнення суму компенсації за невикористану відпустку саме у розмірі 7190, 63 грн.
Як вбачається з матеріалів справи, розрахунок компенсації за невикористану відпустку за період з жовтня 2012 року по вересень 2013 року був проведений виходячи із розміру посадового окладу на момент звільнення (21.10.2013 року) у розмірі 1147,00 грн., виходячи із середньоденної заробітної плати - 38,77 грн. та з урахуванням кількості днів невикористаної відпустки 51 день через відсутність у ОСОБА_4 за цей період фактичних нарахувань заробітної плати.
З урахуванням наведеного, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову у цій частині, оскільки відповідачем вказані суми були нараховані та виплачені позивачу.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності щодо своєчасної виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу ОСОБА_4, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, за період з 27.03.2011 року до фактичного поновлення на посаді в сумі, що складає 63 068,22 грн., та стягнення з ОСОБА_1 митниці Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_4 компенсацію за несвоєчасну виплату грошового забезпечення відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, у сумі 49 793,82 грн., суд зазначає наступне.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем за час вимушеного прогулу за період з 28.03.2012 року по 16.05.2013 року була нарахована сума 45 897,60 грн., з якої утримані податки і внески у сумі 7 928,62 грн., а також, вихідна допомога у розмірі 3350, 12 грн. та середньомісячний заробіток за 1 місяць, виплачений ОСОБА_4 на виконання судового рішення. Залишок суми складає 31 268,74 грн.
Підставою для проведеного розрахунку стало те, що поновлення ОСОБА_4 на посаді здійснювалось шляхом скасування наказу про його звільнення, відповідно до якого йому була нарахована вихідна допомога. Виплата заробітної плати у розмірі середньомісячного заробітку за 1 місяць була здійснена на виконання рішення суду при його поновленні на посаді та повинна бути врахована при остаточному розрахунку компенсації за час вимушеного прогулу.
Крім того, 17 серпня 2017 року наказом ОСОБА_1 митниці ДФС прийнято рішення про проведення донарахування ОСОБА_4 компенсації за вимушений прогул за період з 17.05.2013 року по 11.10.2013 року. Згідно довідки відповідача щодо розрахунку заробітної плати за час вимушеного прогулу ОСОБА_4, за період з 17.05.2013 року по 11.10.2013 року нараховано до виплати суму - 17 170, 62 грн. (без утримання обовязкових платежів та податків)
Вказані платіжні доручення до 01.09.2017 року знаходились на розгляді ГУ Держказначейства у Дніпропетровській області.
01.09.2017 року листом за вих. № 07-08/645-9374 ГУ Держказначейства у Дніпропетровській області повідомило ОСОБА_1 митницю ДФС про неможливість здійснення перерахування коштів на картковий рахунок ОСОБА_4 згідно платіжних доручень № 1140 та № 1142 від 18.08.2017 року у звязку із тим, що відповідно до Порядку відкриття та закриття рахунків у національній валюті в органах Державної казначейської служби України,затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 22.06.2012 року № 758, боржник (ОСОБА_1 Митниця ДФС) має право здійснювати всі платежі для врегулювання спору до винесення судом рішення у справі про стягнення сум. Добровільне виконання судових рішень згідно вказаного Порядку, не передбачено.
Тобто, твердження відповідача стосовно протиправної бездіяльності щодо своєчасної виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, є безпідставними та спростовуються встановленими в ході розгляду справи обставинами.
Суд також зазначає, що відповідно до ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 року № 4901 VI (далі Закон України № 4901 VI), виконання судових рішень про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404 VIII, рішення про стягнення коштів з Державного бюджету та місцевого бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845, стягувачі, на користь яких прийнято рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органів Казначейства, в якому обслуговується боржник документи, зазначені у пункті 6 цього порядку на підставі яких здійснюється безспірне списання коштів і їх перерахування стягувачам.
В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області із заявою про виконання рішення суду по справі № 2а/0470/3988/12 не звертався. Тобто, позивачем не було дотримано вимог Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Закону України «Про виконавче провадження» щодо порядку виконання рішень про стягнення коштів державного бюджету з боржників державних органів.
З урахуванням наведеного, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність ОСОБА_1 митниці ДФС щодо своєчасної виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу ОСОБА_4, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, за період з 27.03.2011 року до фактичного поновлення на посаді в сумі, що складає 63 068,22 грн.
Щодо позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 митниці Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_4 компенсації за несвоєчасну виплату грошового забезпечення відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, у сумі 49 793,82 грн., суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 1 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових
доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (п. 3 Порядку №159).
Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але
невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100 (п. 4 Порядку № 159).
З аналізу наведених норм Порядку № 159 судом зроблено висновок, що компенсації підлягають виплати, в тому числі і заробітна плата, що має постійний, а не разовий характер.
Як було зазначено раніше, постановою ОСОБА_1 окружного адміністративного суду від 12.10.2012 року по справі № 2а/0470/3988/12 ОСОБА_1 митницю ДФС було зобовязано нарахувати і виплатити ОСОБА_4 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, за період з 27.03.2012 року до фактичного поновлення на посаді.
Тобто, виплати, нараховані позивачу за час вимушеного прогулу не носять постійного характеру, а є разовими нарахуваннями, у звязку із чим, суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З огляду на встановлені обставини, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Керуючись статтями 9, 73-78, 90, 139, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до ОСОБА_1 апеляційного адміністративного суду через ОСОБА_1 окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 13 липня 2018 року.

Суддя ОСОБА_2