Справа № 826/17937/17
Суддя: Василенко Я.М.
Дата ухвалення: 2018-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Василенко Я.М
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Баглай О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_4 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.07.2018 у справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, третя особа - управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_4 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 444-17 від 17.11.2017 про відмову у визнанні громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_5 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додатково захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.07.2018 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить оскаржуване рішення скасувати як таке, що постановлене із порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5, громадянин Республіки Узбекистан, ІНФОРМАЦІЯ_1, таджик за національністю, мусульманин-суніт за віросповіданням, з 2002 р. по 2016 р. мешкав та працював в Російській Федерації, у період з 2002 року по 2011 рік регулярно навідував родину в Узбекистані.

У травні 2012 року органи влади Узбекистану звинуватили заявника в утворенні та керуванні місцевою гілкою незаконної організації «Ісламський рух Туркестана», а також в зберіганні та розповсюдженні заборонених документів (акти, заборонені ч. 3 «а» та «b» ст. 159 та ч. 1 ст. 244-2 Кримінального кодексу Узбекистану); 14.03.2013 вказане звинувачення було доповнено звинуваченнями в посяганні на конституційний лад Республіки Узбекистан, в незаконному в'їзді на територію держави та виїзді з території держави, у виготовленні та розповсюдженні матеріалів, що посягають на громадську безпеку та громадський порядок, в утворенні та керуванні екстремістськими релігійними організаціями, сепаратистськими, фундаменталістськими та іншими забороненими організаціями та в участі в таких організаціях (ч. 3 «b» ст. 159, ч. 2 «b» ст. 223, ч. 3 «а» ст. 244-1 та ч. 1 ст. 244-2 Кримінального кодексу Узбекистану).

15.05.2012 Гулістанський міський суд (Узбекистан) заочно виніс постанову про поміщення заявника під варту; 10.07.2012 Міністерство внутрішніх справ Узбекистану винесло постанову про оголошення заявника в розшук.

01.03.2013 заявник був затриманий у Москві з підробленим паспортом; 04.03.2013 Люблінський районний суд м. Москви задовольнив клопотання про обрання у відношенні до заявника запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 29.04.2013 з метою його видачі до Узбекистану.

Рішенням Замоскворецького районного суду м. Москви від 23.04.2013 щодо заявника було обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту по кримінальній справі, порушеній російськими органами влади за звинуваченням у спробі крадіжки, крадіжці паспорта та використанні підроблених документів.

24.04.2013 Люблінською міжрайонною прокуратурою м. Москви винесено постанову про відсутність необхідності у продовженні арешту заявника в межах екстрадиційної перевірки, оскільки він тримався під вартою в межах розслідування кримінальної справи.

Згідно вироку Замоскворецького районного суду м. Москва від 05.12.2013 заявника визнано винним за звинуваченням у скоєних ним на території Російської Федерації злочинах та визначено покарання у вигляді один рік шість місяців тримання під вартою.

Рішенням № 4530-рн від 23.07.2014 Міністерства юстиції Російської Федерації присутність заявника на території Російської Федерації визнано небажаним в період до 31.08.2017, а 18.08.2014 управлінням Федеральної міграційної служби Росії по Костромській області прийнято рішення про депортацію заявника на підставі вказаного рішення.

06.10.2014 УФМС Росії по Костромській області призупинено процедуру депортації заявника у зв'язку з застосуванням забезпечувального заходу.

12.10.2014 Свердловський районний суд м. Костроми відхилив скаргу заявника відносно рішення про депортацію від 18.08.2014; 25.03.2015 Костромський обласний суд залишив вказане рішення в силі.

26.08.2014 заявник під час знаходження в ВК-2 направив поштою запит з метою отримання тимчасового захисту. Листом від 08.09.2014 ФМС Костромської області повернула запит з посиланням на необхідність особистої його подачі.

17.09.2014 та 22.09.2014 заявник та його адвокат знову звернулися з заявою про надання тимчасового захисту, що був відхилений 26.12.2014 ФМС Костромської області. Вказане рішення скасовано рішенням від 01.04.2015 центрального апарату ФМС.

27.04.2015 управління ФМС Росії у Костромській області надало заявнику тимчасовий захист до 27.04.2016.

Рішенням від 29.08.2014 заступник прокурора Поназирівського району Костромської області заявника поміщено під варту до початку процедури видачі на два місяці.

Рішенням від 26.09.2014 Шар'їнський районний суд Костромської області залишив вказане рішення в силі.

Рішенням від 28.10.2014 Галичський районний суд Костромської області продовжив перебування заявника під вартою до 28.02.15.

Після звільнення з-під варти 28.02.2015 заявника було поміщено до спеціального закладу тимчасового тримання іноземних громадян в Костромській області.

Рішенням від 02.03.2015 Ленінський районний суд Костромської області заявника було звільнено.

Вказані обставини досліджувалися під час розгляду скарги заявника у Європейському суді з прав людини (п. 7-41 рішення у справі KHOLMURODOV c. RUSSIE від 01.03.2016 р. (заява №58923/14) http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-161405.

На територію України ОСОБА_5 потрапив 08.01.2016, нелегально, автомобільним транспортом, через територію Харківської області.

14.04.2017 співробітниками УСБУ в Одеській області виявлено та 18.04.2017 доставлено до відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області громадянина Узбекистану ОСОБА_5, який порушив правила перебування іноземців в Україні - проживав без документів на право проживання в Україні. Крім того, згідно наданої УСБУ в Одеській області інформації, дана особа має причетність до діяльності міжнародної терористичної організації «Ісламська держава», здійснює допомогу в готуванні злочинів проти волі, честі та гідності, а також злочинів, що посягають на власність особи в м. Одесі.

18.04.2017 за порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виразилося в порушенні відповідачем правил перебування в Україні, тобто в проживанні без документів на право проживання в Україні, по відношенню до заявника, було складено протокол про адміністративне правопорушення.

Постановою від 18.04.2017 про накладання адміністративного стягнення, на заявника, було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн.

18.04.2017 Головним управлінням ДМС України в Одеській області було прийняте рішення № 29 про примусове повернення в країну походження громадянина Узбекистану ОСОБА_5, яким було зобов'язано його покинути територію України до 19.04.2017. Згідно наданої в рішенні про примусове повернення в країну походження від 18.04.2017 розписки, громадянин Узбекистану, відмовляється самостійно виконувати вищезазначене рішення.

Вказані обставини встановлено під час розгляду адміністративної справи № 522/7205/17 Приморського районного суду м. Одеса.

З огляду на вказані обставини постановою Приморського районного суду м. Одеса від 18.04.2017 у справі № 522/7205/17 адміністративний позов Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, про примусове видворення та затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України задоволено; примусово видворено з України громадянина Узбекистан ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2; затримано його з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 6 (шість) місяців.

Вказана постанова залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.05.2017.

На виконання постанови Приморського районного суду м. Одеса від 18.04.2017 у справі № 522/7205/17 заявника було поміщено до Чернігівського ПТПІ.

В подальшому, заявник 23.05.2017 затриманий працівниками Служби безпеки України, у зв'язку з надходженням до Генеральної прокуратури України запиту компетентних органів Республіки Узбекистан про видачу заявника для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення інкримінованого йому злочину.

В межах проведення екстрадиційної перевірки в порядку ст. 587 КПК України, дорученої прокуратурі Чернігівської області, заступник прокурора Чернігівської області Бутович О. звернувся з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційний арешт) відносно громадянина заявника, до вирішення Генеральною прокуратурою України питання про його видачу та фактичну передачу до Республіки Узбекистан.

Ухвалою Новозаводського районного суду м.Чернігова від 23.05.2017 у справі № 751/2847/17 в задоволенні вказаного клопотання відмовлено, застосовано відносно заявника запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України ДМС України, який розташований за адресою: Чернігівська обл., Ріпкинський район, с. Розсудів, вул. Лісна, 5, поклавши на нього наступних обов'язків згідно переліку.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 31.05.2017 ухвалу слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23.05.2017 скасовано, застосовано екстрадиційний арешт до заявника, з утриманням його в Чернігівському слідчому ізоляторі, до вирішення Генеральною прокуратурою України питання про його видачу і здійснення фактичної передачі компетентним органам Республіки Узбекистан, однак на строк не більше дванадцяти місяців, починаючи з моменту затримання 23.05.2017.

В наступному строк дії екстрадиційного арешту продовжувався ухвалами Новозаводського районного суду м. Чернігова.

25.04.2017 заявник особисто звернувся до співробітників УДМС України в Чернігівській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і того ж дня заява була прийнята до розгляду.

В обґрунтування заяви в ній містяться посилання на переслідування по релігійних та політичних мотивах.

На підставі висновку від 18.05.2017 управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області прийнято наказ №48 від 18.05.2017 «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Республіки Узбекистан біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», згідно якого щодо заявника розпочато відповідну процедуру.

Під час вказаної процедури з заявником неодноразово проводилися співбесіди (протоколи від 12.05.2017 , 18.07.2017, 28.07.2017, 01.08.2017), робилися запити щодо підтвердження особи заявника, отримання інформації щодо заявника, інформації щодо ситуації у країні походження, тощо.

Зокрема, у відповіді від 15.08.2017 управління СБУ в Одеській області міграційний орган повідомлено про те, що 22.05.2017 у відношенні заявника від сектора Інтерполу та Європолу ГУ НП в Одеській області отримано копії завірених належним чином документів щодо його розшуку правоохоронними органами Республіки Узбекистан та санкції на його арешт.

На підставі висновку від 18.08.2017 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_6, яким встановлено відсутність підстав для надання заявнику статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, Державною міграційною службою України прийнято рішення від 17.11.2017 №444-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про яке заявнику скеровано повідомлення від 15.12.2017 № 32.

Вважаючи таке рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду першої інстанції з даним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі положеннями Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що висновки відповідача в оскаржуваному рішенні є безпідставними, оскільки позивач в країні-походження побоюється стати жертвою переслідування з політичних та релігійних причин, що підтверджується загальновідомою інформацією про країну походження, зокрема, щодо жорсткого контролю ісламських інститутів та незалежної практики ісламу, яка не була належним чином перевірена міграційним органом, а тому позов підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13. ч.1. ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно до п. 14 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону особи, які потребують тимчасового захисту - іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

За приписами ч. 1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, що, як зазначає позивачка мало місце в даному випадку, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

- знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

- наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

- побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів;

- неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно з п. 4 ст. 8 вказаного Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частиною 6 статті 8 зазначеного Закону передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також, якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до підпункту «е» пункту 2.1. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, які потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні, або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом №3671-17 протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини 6 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі наявності передбачених Законом підстав орган міграційної служби ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом. Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби видає особі письмове повідомлення про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (пункт 2.4 Правил № 649).

Колегія суддів звертає увагу, що в заяві до управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник зазначив, що виїхав з Республіки Узбекистан через побоювання стати жертвою переслідування з політичних та релігійних причин.

Як вже зазначалось вище, країною походження позивача є Узбекистан. За офіційними даними в Узбекистані - мусульмани - 88 % (в основному суніти), православні - 9 %. Всього в країні зареєстровано 16 релігійних конфесій.

Конституція Республіки Узбекистан декларує свободу совісті для всіх. За Конституцією кожен має право сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої. Також неприпустимо примусове насадження релігійних поглядів.

При цьому, оскільки позивач є мусульманин - суніт за віросповіданням, він відноситься до релігійної більшості у країні походження, і в даному випадку переслідування з релігійних підстав може мати місце лише внутрішньо релігійний характер.

Згідно отриманої від заявника інформації під час співбесід він є практикуючим мусульманином, не є членом релігійних організацій, ніякої активної громадської чи релігійної діяльності не проводив і проводити не міг, оскільки постійно в країні походження не перебуває. Позивач не відноситься до відомих релігійних діячів, чия активність має суспільний розголос і можу бути предметом висвітлення в ЗМІ.

Побоювання щодо можливих переслідувань щодо нього особисто ґрунтуються лише на факті порушення кримінальної справи, тоді як в іншій частині побоювання ґрунтуються на загальній інформації про ситуацію у країні походження, зокрема, інформації про звинувачення знайомих мусульман в релігійному екстремізмі та перебування їх у місцях позбавлення волі, застосування тортур до осіб, які утримуються під вартою.

Ситуація в країні походження досліджувалась органами міграційної служби під час розгляду справи позивача, зокрема, у висновку від 18.08.2017 містяться посилання на «Доклад о свободе вероисповедания в странах мира за 2013 год. Узбекистан», «Всесвітній звіт за 2017 рік: Узбекистан», згідно яких законодавство Узбекистану передбачає суворі заходи покарання за порушення релігійного законодавства....; уряд розглядає релігійний екстремізм як загрозу національній безпеці та стабільності, як наслідок, проводить політику заборони ісламських організацій, які він вважає екстремістськими, а членство в них - протизаконним... Уряд вважає, що його дії по відношенню до осіб та організацій, що підозрюються у релігійному екстремізмі, не є питанням свободи віросповідання, а є швидше попередженням повалення світської влади та виключенням розпалювання міжрелігійної та етнічної нестабільності в багатонаціональному та багатоконфесійному суспільстві.

Отже, зібрана під час розгляду справи заявника інформація дала підстави відповідачу для висновку про те, що конкретно щодо заявника побоювання стати жертвою переслідувань носять характер припущень, з чим погоджується колегія суддів.

Обґрунтованість вказаних припущень базується на загальній інформації про країну походження, зокрема, згідно пояснень позивача переслідування за релігійною ознакою стосуються будь-якої особи, що практикує релігію на території Узбекистану, тобто, кожна особа може просити надати їй статус біженця з релігійних мотивів, а порушення кримінальної справи по певних статтях саме по собі свідчить про переслідування за релігійними мотивами.

Водночас, колегія суддів не погоджується з вказаними твердженнями апелянта, оскільки існування у країні походження порівняно жорсткого законодавства щодо кваліфікації та покарання за діяння, що стосуються релігійних практик, не може саме по собі бути підставою для такого висновку, а може пояснюватися необхідністю вживати посилені заходи для боротьби з тероризмом та релігійним екстремізмом.

Більше того, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що позовні вимоги та побоювання позивача, викладені під час співбесід, стосуються саме застосування до позивача порівняно жорсткого законодавства країни походження та фактичних практик жорстокого поводження в місцях позбавлення волі. Однак, вказані підстави стосуються саме питання видачі позивача країні походження з будь-яких підстав (примусове повернення, видворення, екстрадиція), а не підстав для отримання певного статусу в Україні. Питання наявності чи відсутності підстав для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, та наявність чи відсутність підстав для видворення (видачі) особи до країни походження є різними по суті питаннями, і відмова у наданні певного статусу на території України не означає можливість видачі особи.

Щодо посилань апелянта на можливе жорстоке поводження у країні походження, то це питання може бути предметом розгляду у справі щодо екстрадиції позивача до країни походження, де має також розглядатися питання дотримання ст. 3 ЄСПЛ, як це відбулося під час перебування позивача на території Російської Федерації згідно рішення ЄСПЛ у справі KHOLMURODOV c. RUSSIE від 01.03.2016 (заява №58923/14).

Також, колегія суддів зазначає, що під час опрацювання заяви позивача у органах міграційної служби було встановлено, що позивач прибув на територію України у січні 2016 року під час перебування під тимчасовим захистом в Російській Федерації (до 27.04.2016); після потрапляння на територію України позивач не звернувся без зволікання з заявою про отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, що суперечить його посиланням на побоювання бути виданим до країни походження з території Російської Федерації.

Отже, аналізуючи вищевказані свідчення заявника, колегія суддів приходить до висновку, що останній звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виключно з метою уникнення примусового повернення та легалізації на території України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що побоювання, які виникли у заявника, мають суто суб'єктивний характер і не підтверджені жодними документальними доказами.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не знаходить підстав вважати, що позивач переслідувався чи буде переслідуватись в Республіці Узбекистан за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення Державної міграційної служби України № 444-17 від 17.11.2017 про відмову у визнанні громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Посилання апелянта на ситуацію в країні та на адреси веб-сайтів колегія суддів не бере до уваги, оскільки наведена в них інформація про ситуацію в країні та випадки порушення прав людини носить або загальний неопосередкований характер, або не стосується конкретно позивача.

Щодо позовної вимоги позивача про зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_5 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, то колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає, оскільки є похідною від попередньої.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.07.2018 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.,

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 27.09.2018.