Справа № 826/7799/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2018-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 вересня 2018 року № 826/7799/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

при секретарі судового засідання Борсуковській А.О.,

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1,

представників відповідачів: Лисенко Ю.А., Кучми Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці і соціального захисту населення Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, начальника Управління праці і соціального захисту населення Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації Давиденко В.І., Київської міської ради, Департаменту соціальної політики Київської міської державної адміністрації

про визнання протиправними дій, бездіяльності та відмови, стягнення моральної та матеріальної шкоди,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1) до Управління праці і соціального захисту населення Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації (адреса: 011035, Київ, проспект Перемоги, 5), начальника Управління праці і соціального захисту населення Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації Давиденко В.І. (адреса: 011035, Київ, проспект Перемоги, 5), Київської міської ради (адреса: 01044, Київ, вулиця Хрещатик, 36), Департаменту соціальної політики Київської міської державної адміністрації (адреса: 03165, Київ, проспект Космонавта Комарова, 7), в якому просить:

визнати протиправними дії щодо затримки в оформленні та видачі "Картки Киянина";

визнати протиправною бездіяльність відносно активації "Картки Киянина";

визнати протиправною відмову в активації "Картки Киянина" та зобов'язати включити її до списку для активації;

стягнути матеріальну шкоду у розмірі 3840,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 3840,00 грн.

У подальшому позивачем подано уточнення до позовних вимог, в яких вона просила:

визнати протиправною відмову в оформленні та видачі "Картки Киянина", зазначені у відповідях Департаменту соціальної політики Київської міської державної адміністрації від 10.11.2014, 27.04.2015, 05.06.2015, 06.10.2015;

зобов'язати Київську міську раду внести зміни до наступних формулювань своїх рішень:

- в рішення №104/9161 від 17.04.2013, де зазначено в частині шостій "Банківським установам-учасникам проекту "Картка киянина" здійснювати реєстрацію, видачу "Картки киянина" громадянам, які зареєстровані у місті Києві..";

- в рішенні №321/321 від 14.04.2016, де зазначено в Додатку 1 до нього "Банківські установи - учасники проекту "Картка киянина" забезпечують збір, переведення в електронний вигляд, облік, систематизацію інформації, що стосується процесів реєстрації, видачі та обліку карток "Картка киянина" громадянам, які мають право на пільги, доплати, допомоги, компенсації відповідно до законодавства України, на додаткові пільги, доплати, допомоги, компенсації відповідно до актів Київської міської ради та виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), внутрішньо переміщеним особам (особам, облікованим у місті Києві, які переміщені з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції), зареєстровані в місті Києві..";

- в рішенні №116/116 від 03.03.2016, де в пункті 3 вказано "Надати право безоплатного проїзду в Київському метрополітені громадянам України, місце проживання яких зареєстроване у місті Києві..".

вказані формулювання привести у відповідність статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні";

визнати протиправною затримку оформлення та видачі "Картки Киянина";

визнати протиправною бездіяльність відносно ініціалізації (активації) "Картки Киянина";

визнати протиправною відмову в ініціалізації (активації) "Картки Киянина" та зобов'язати включити її в список для ініціалізації (активації);

стягнути матеріальну шкоду у розмірі 7162,00грн.;

стягнути моральну шкоду у розмірі 7162,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що відмова відповідачів в оформленні та видачі "Картки Киянина", позбавила останню права на пільги, які встановлені для власників таких карток, чим порушено вимоги статті 22 Конституції України.

Представник Управління праці і соціального захисту населення Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації та начальника Управління праці і соціального захисту населення Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації Давиденко В.І. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши на те, що "Картка Киянина" являється регіональною програмою для зареєстрованих мешканців міста Києва, а оскільки позивач не зареєстрована за адресою проживання: АДРЕСА_1, здійснити ідентифікацію пільгової категорії та активацію соціального додатка "Картка Киянина" на ім'я позивача здійснити не можливо.

Представник Київської міської ради, Департаменту соціальної політики Київської міської державної адміністрації також заперечував проти задоволення позовних вимог, вказавши на те, що підстав для активації позивачу соціального додатку "Картка Киянина" не має підстав, оскільки остання не зареєстрована у місті Києві.

Розглянувши документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

З метою підвищення соціального захисту малозабезпечених населення міста Києва, впорядкування механізмів надання пільг, їх адресності, розвитку безготівкових форм розрахунків Київська міська рада запровадила в місті Києві багатофункціональну електронну пластикову картку «Картка киянина», яка є регіональною програмою зареєстрованих мешканців міста Києва.

Реєстрація в системі «Картка киянина» та видача Карток регламентовані рішеннням Київської міської ради від 17.04.2013 № 104/9161 «Про запровадження в місті Києві багатофункціональної електронної пластикової картки «Картка киянина» (зі змінами) (далі - Рішення №104/9161).

Відповідно до пункту 3 Рішення №104/9161 картка «Картка киянина» видається за зверненням громадян, які:

мають право на пільги, доплати, допомоги, компенсації відповідно до законодавст України, на додаткові пільги, доплати, допомоги, компенсації відповідно до актів Київської міської ради та виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), внутрішньо переміщеним особам (особам, облікованим у місті Києві, які переміщені з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції) на час проведення антитерористичної операції;

зареєстровані в місті Києві, здійснюють трудову діяльність в місті Києві відповідно законодавства України, отримують дошкільну, загальносередню та вищу освіту у навчальних закладах міста Києва всіх рівнів акредитації, або є батьками (опікунами) тих, хто навчається в навчальних закладах міста Києва.

При цьому, згідно з пунктом 7 Рішення №104/9161 Банківські установам - учасники проекту «Карі киянина» здійснюють реєстрацію, облік та видачу карток «Картка киянина» за зверненнями громадян, категорії яких визначені у пункті 3 цього рішення, без ідентифікації пільгової категорії та активації соціального додатка картки. Отже, згідно з Рішенням №104/9161 банківські установи-учасники проекту «Картка киянина» здійснюють реєстрацію, облік та видачу Карток за зверненнями громадян зокрема, які здійснюють трудову діяльність в місті Києві відповідно до законодавства України, без ідентифікації пільгової категорії та активації соціального додатка Картки.

Одночасно, відповідно до пункту 22 частини першої статті 26, підпункту 1 пункту «а» частини першої статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», з метою подальшого соціального захисту окремих категорій малозахищених верств населення міста Києва, встановлення додаткових до встановлених законодавством гарантій щодо соціального захисту населення Київська міська рада вирішила: затвердити міську цільову програму: «Турбота. Назустріч киянам» на 2016 - 2018 роки».

Рішенням Київської міської ради від 3 березня 2016 року № 116/116 «Про затвердження міської цільової програми «Турбота. Назустріч киянам» на 2016 - 2018 роки» (далі - Рішення №116/116) передбаче наступне:

Пункт 3 Рішення №116/116 передбачає надання права безоплатного проїзду в Київському метрополітені громадянам України, місце проживання яких зареєстроване у місті Києві, та особам, взятим у місті Києві на облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, які не мають права на безоплатний проїзд у метрополітені згідно з законодавством України та належать до таких категорій:

- пенсіонери;

- інваліди III групи;

- учасники війни;

- члени сім'ї загиблого (померлого) ветерана війни;

- особи, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною;

- особи, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною;

- непрацюючі працездатні особи, які здійснюють догляд за інвалідом І групи, дитиною інвалідом або за престарілим, який досяг 80-річного віку;

- батьки багатодітної сім'ї;

- особи, які не мають права на пенсію в розумінні Закону України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам";

- учні (вихованці) загальноосвітніх навчальних закладів денної форми навчання.

Пункт 4 вказує на надання права безоплатного проїзду у наземному пасажирському транспорті загального користування, який працює у звичайному режимі руху, громадянам України, проживання яких зареєстроване у місті Києві, та особам, взятим у місті Києві на облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, які не мають права на безоплатний проїзд у наземному пасажирському транспорті загального користування, який працює у звичайному режимі руху, згідно з законодавством України та належать до категорій:

- особи, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, які не є пенсіонерами за віком;

- особи, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною, які не є пенсіонерами за віком;

- непрацюючі працездатні особи, які здійснюють догляд за інвалідом І групи, дитиною-інвалідом або за престарілим, який досяг 80-річного віку;

- учасники війни, які не є пенсіонерами за віком;

- члени сім'ї загиблого (померлого) ветерана війни, які не є пенсіонерами за віком;

- батьки багатодітної сім'ї;

- учні (вихованці) загальноосвітніх навчальних закладів денної форми навчання.

Пункт 5 встановлює, що право безоплатного проїзду:

В Київському метрополітені надається особам, зазначеним у пункті 3 цього рішення (крім учнів (вихованців) загальноосвітніх навчальних закладів денної форми навчання та непрацюючих працездатних осіб, які здійснюють догляд за інвалідом І групи, дитиною- інвалідом або за престарілим, який досяг 80-річного віку), до 01 грудня 2017 року на підставі посвідчення, або "Картки киянина", з 01 грудня 2017 року - виключно на підставі "Картки киянина".

У наземному пасажирському транспорті загального користування, який працює у звичайному режимі руху, надається особам, зазначеним у пункті 4 цього рішення (крім учнів вихованців) загальноосвітніх навчальних закладів денної форми навчання та непрацюючих працездатних осіб, які здійснюють догляд за інвалідом І групи, дитиною-інвалідом або за престарілим, який досяг 80-річного віку), на підставі посвідчення до 01 липня 2018 року, а з 01 липня 2018 року виключно за "Карткою киянина".

В Київському метрополітені та наземному пасажирському транспорті загального користування, який працює у звичайному режимі руху надається учням (вихованцям) загальноосвітніх навчальних закладів денної форми навчання на підставі учнівського квитка.

Непрацюючим працездатним особам, які здійснюють догляд за інвалідом І групи, дитиною-інвалідом або за престарілим, який досяг 80-річного віку:

в Київському метрополітені до 01 грудня 2017 року на підставі довідки про отримання компенсаційної виплати або про отримання компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги, що видаються управліннями праці та соціального захисту населення районних в місті Києві державних адміністрацій, та документа, який посвідчує особу, або "Картки киянина", з 01 грудня 2017 року - виключно на підставі "Картки киянина";

у наземному пасажирському транспорті загального користування, який працює у звичайному режимі руху, надається на підставі довідки про отримання компенсаційної виплати або про отримання компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги, що видаються управліннями праці та соціального захисту населення районних в місті Києві державних адміністрацій, та документа, який посвідчує особу до 01 липня 2018 року, а з 01 липня 2018 року виключно за "Карткою киянина".

Отже, Рішенням Київської міської ради від 03.03.2016 № 116/116 «Про затвердження міської цільової програми «Турбота. Назустріч киянам» на 2016 - 2018 роки» (із змінами) надано право безоплатного проїзду в Київському метрополітені громадянам України, наземному пасажирському транспорті загального користування, який працює у звичайному режимі руху, зокрема, пенсіонерам, місце проживання яких зареєстроване у місті Києві, та особам, взятим у місті Києві на облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, до 01 грудня 2017 року на підставі посвідчення, або Картки, з 01 грудня 2017 року - виключно на підставі Картки.

Позивач 15.12.2016 звернулась до Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації із пакетом документів для вирішення питання щодо включення її до списку для ідентифікації пільгової категорії та активації транспортного додатку "Картка киянина".

Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації листом від 26.12.2017 № 35-Л-267/16 було позивача було повідомлено про відсутність підстав для ідентифікації пільгової категорії та активації соціального додатка до "Картки киянина", відповідно до рішень Київської міської ради від 17.04.2013 №104/9161 "Про запровадження в місті Києві багатофункціональної електронної пластикової картки "Картка киянина" (із змінами), додатку до зазначеного рішення "Положення про багатофункціональну електронну пластикову картку "Картка киянина"; "Про затвердження міської цільової програми "Турбота.Назустріч киянам" на 2016-2018 року" від 03.03.2016 №116/116, оскільки право на активацію соціального додатку картки "Картка киянина", в тому числі право безоплатного проїзду в Київському метрополітені (транспортний додаток), надається громадянам України, місця проживання яких зареєстроване у місті Києві.

З паспорту позивача та довідки від 08.06.2017 №02/10/09-1794, виданої КК "Центр комунального сервісу №54" (форма 3) вбачається, що остання не зареєстрована за адресою місця проживання: АДРЕСА_1, тому відсутні підстави для здійснення ідентифікації пільгової категорії та активацію соціального додатку до "Картки киянина".

На підставі вказаного, позивачу було відмовлено в активації соціального додатку Картки «Картка киянина» відповідно до вимог чинного законодавства та у межах повноважень.

З огляду на викладене та враховуючи відсутність підстав для здійснення ідентифікації позивача за пільговою категорією та активацію соціального додатку до "Картки киянина", відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача щодо визнання протиправною відмови в оформленні та видачі "Картки Киянина".

Щодо вимоги позивача про приведення рішень Київської міської ради у відповідність до Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання в Україні" суд вважає її також безпідставною з огляду на наступне.

Частиною другою статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання в Україні" передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Слід зазначити, що рішення Київської міської ради від 17.04.2013 № 104/9161 «Про запровадження в місті Києві багатофункціональної електронної пластикової картки «Картка киянина» прийнято відповідно до вимог законів України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", "Про інформацію", "Про захист персональних даних", "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", інших нормативно-правових актів та рішень Київської міської ради.

Закон України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначає правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій.

Згідно зі статтею 1 цього Закону державні соціальні стандарти - встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій;

державні соціальні гарантії - встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами, які забезпечують рівень життя не нижчий від прожиткового мінімуму;

прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, і необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості;

соціальні норми і нормативи - показники необхідного споживання продуктів харчування, непродовольчих товарів і послуг та забезпечення освітніми, медичними, житлово-комунальними, соціально-культурними послугами;

нормативи витрат (фінансування) - показники поточних і капітальних витрат з бюджетів усіх рівнів на забезпечення задоволення потреб на рівні, не нижчому від державних соціальних стандартів і нормативів.

Одночасно, статтею 17 Закону передбачено основні державні соціальні гарантії та порядок визначення їх розмірів.

Основні державні соціальні гарантії встановлюються законами з метою забезпечення конституційного права громадян на достатній життєвий рівень.

Дo числа основних державних соціальних гарантій включаються, мінімальний розмір заробітної плати; мінімальний розмір пенсії за віком; неоподаткований мінімум доходів громадян; розміри державної соціальної допомоги та інших соціальних виплат.

Основні державні соціальні гарантії, які є основним джерелом існування, не можуть бути нижчими від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов'язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

Відповідно до частини першої статті 61 вказаного Закону бездомні та інші особи, які не мають постійного місця проживання, реєструються за адресою спеціалізованої соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту, створених органами місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 3 вказаного Закону, визначення місця перебування, місця проживання та реєстрації не є тотожними та мають різну правову природу.

Аналізуючи зміст рішень Київської міської ради №104/9161 від 17.04.2013, №321/321 від 14.04.2016 та №116/116 від 03.03.2016 прийняті на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, відтак відсутні правові підстави для приведення їх у відповідність до вимог вказаного Закону.

З огляду на викладене та встановлені у справі обставини, є такими, що не підлягають задоволенню і вимоги позивача про стягнення матеріальної шкоди.

Згідно із статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до вимог статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду:

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим майновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Стаття 1166 ЦК України встановлює загальні правила відшкодування завданої особі недоговірної шкоди. Ці правила отримали назву «Загальний (генеральний) делікт» та застосовуються до будь-яких випадків завдання шкоди. Загальною підставою застосування до правовідносин із завдання шкоди цієї статті є відсутність договірних відносин між боржником (завдавачем шкоди) та кредитором (потерпілим). Разом з тим деліктне зобов'язання може виникнути і між особами, що перебувають в договірних відносинах, однак завдана шкода не має бути пов'язана з порушенням договірного зобов'язання.

Отже, для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 ЦК необхідно довести такі факти:

а) Неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.

б) Наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). Майнова шкода - у зменшенні майнової сфери потерпілого, що, своєю чергою, тягне за собою негативні майнові наслідки для правопорушника.

в) Причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

г) Вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Вина - психічне ставлення осудної особи до вчиненого неї протиправного діяння, а також до негативних наслідків, що настали в результаті такої поведінки або діяння.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди (Ухвала Верховного Суду України (судова колегія з цивільних ) від 21.12.2005).

Оскільки протиправність поведінки завдавача шкоди є однією із підстав відповідальності, шкода, завдана правомірними діями за загальним правилом не відшкодовується.

З огляду на те, що рішення Київської міської ради №104/9161 від 17.04.2013, №321/321 від 14.04.2016 та №116/116 від 03.03.2016 є чинними, законними та не суперечать Конституції та законам України, а позивачем не наведено доводів відносно протиправності дій Київської міської ради та Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), які завдали позивачу матеріальну шкоду та не надано доказів вказаного, у задоволенні вказаної вимоги позивача слід відмовити.

Вимога позивача про стягнення моральної шкоди також не підтверджена належними та допустимими доказами, та відмовляючи у її задоволенні, суд виходить з наступного.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статтею 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Стаття 1173 ЦК України передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як зазначено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Проте, позивачем не надано належних та допустимих доказів факту заподіяння моральної шкоди та не доведено безпосереднього причинного зв'язку між діями чи бездіяльністю відповідача та їх наслідками у вигляді моральних чи фізичних страждань позивача.

Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди, заподіяної внаслідок відмови у видачі "Картки киянина", не підлягає задоволенню у зв'язку з необґрунтованістю позовних вимог в цій частині та відсутністю правових підстав щодо їх задоволення.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та об'єктивному дослідженні.

Поряд з тим, що на суб'єкта владних повноважень, у випадку, якщо він є відповідачем в адміністративній справі, покладено обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, Кодексом адміністративного судочинства України на кожну сторону, в не залежності від того чи є вона суб'єктом владних повноважень, покладено обов'язок щодо доведення обставин на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Отже, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України між сторонами судових витрат, суд виходить з того, що за обставин звільнення позивача від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат у відповідності до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління праці і соціального захисту населення Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, начальника Управління праці і соціального захисту населення Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації Давиденко В.І., Київської міської ради, Департаменту соціальної політики Київської міської державної адміністрації про визнання протиправними дій, бездіяльності та відмови, стягнення моральної та матеріальної шкоди відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення виготовлено 24.09.2018.

Суддя Є.В. Аблов