Справа № 0340/1399/18
Суддя: Волдінер Фелікс Арнольдович
Дата ухвалення: 2018-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2018 року

Луцьк

Справа № 0340/1399/18

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Волдінера Ф.А.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)» до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання нечинним та скасування висновку, вимоги, рішення, визнання нечинним наказу,

ВСТАНОВИВ:

Державна установа «Маневицька виправна колонія (№42)» (далі - ДУ «Маневицька ВК (№42)») звернулась з позовом до Головного управління ДФС у Волинській області (далі – ГУ ДФС у Волинській області) про визнання нечинним та скасування висновку головного державного ревізора-інспектора, викладеного в акті №4483/03-20-13-07/08562660 від 23 березня 2018 року, визнання нечинними скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ю- від 11 квітня 2018 року на суму 893 474 грн 28 коп. та рішення №024371307 від 11 квітня 2018 року на суму 383 522 грн 80 коп., а також - визнання нечинним наказу про проведення документальної виїзної перевірки №1078 від 07 березня 2018 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що на підставі наказу ГУ ДФС у Волинській області №1078 від 07 березня 2018 року, виданого на виконання ухвали слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 лютого 2018 року в межах досудового розслідування (за частиною другою статті 364 Кримінального кодексу України), у період з 12 по 16 березня 2018 року ГУ ДФС у Волинській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового законодавства, нарахування та сплати (перерахування) до бюджету єдиного внеску на загальнообов’язкове соціальне страхування та страхових внесків на загальнообов’язкове соціальне страхування за використання праці фізичних осіб з числа засуджених, які залучаються до оплачуваної праці Державною установою «Маневицька виправна колонія (№42)» за період з 01 жовтня 2016 року по 12 березня 2018 року.

За результатами перевірки складено акт №4483/03-20-13-07/08562660 від 23 березня 2018 року, відповідно до висновків якого виявлено порушення статті 4, пунктів 1, 2, 4 частини другої статті 6, частини першої статті 7, статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08 липня 2010 року (далі – Закон №2464-VI) – не нараховано, не відображено у звітності та не сплачено єдиний внесок із нарахованих (виплачених) доходів засудженим до позбавлення волі особам за період з 01 жовтня 2016 року по 12 березня 2018 року на загальну суму 893 474 грн 28 коп.

На підставі вказаного акту перевірки №4483/03-20-13-07/08562660 від 23 березня 2018 року контролюючий орган сформував та направив позивачу вимогу №Ю- від 11 квітня 2018 року зі сплати недоїмки по єдиному внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування в сумі 893 474 грн 28 коп.; рішення №024371307 від 11 квітня 2018 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 383 522 грн 80 коп.

Позивач вважає протиправним оскаржений наказ ГУ ДФС у Волинській області №1078 від 07 березня 2018 року «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки», оскільки з 15 липня 2015 року у прокурора та слідчого немає повноважень для призначення ревізій та перевірок, крім того, чинними нормами Кримінального процесуального кодексу України не визначено прав слідчого судді вирішувати питання щодо надання дозволу на проведення перевірок. Таким чином, слідчий суддя, надавши прокурору дозвіл на проведення перевірки, вийшов за межі своїх повноважень і прийняв рішення, яке не передбачене чинним кримінально-процесуальним законодавством. Отже, наказ ГУ ДФС у Волинській області №1078 від 07 березня 2018 року «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки», прийнятий на виконання такого рішення є також незаконним.

Окрім того, позивач не погоджується із висновками акта №4483/03-20-13-07/08562660 від 23 березня 2018 року, вимогою про сплату боргу (недоїмки) №Ю- від 11 квітня 2018 року на суму 893 474 грн 28 коп., рішенням №024371307 від 11 квітня 2018 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 383 522 грн 80 коп., просить їх визнати нечинними і скасувати з огляду на таке.

При проведенні перевірки контролюючий орган не врахував специфіку діяльності Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)», а також те, що з 2016 року засуджені до позбавлення волі особи, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов’язковому державному соціальному страхуванню. При цьому, статтею 120 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України. Пункт 6.3 Інструкції про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі, яким регулюється відрахування та відшкодування із заробітної плати засуджених до позбавлення волі, не передбачає нарахування єдиного соціального внеску на фонд оплати праці засуджених. Отже, суми виплат, отримані фізичними особами під час відбування покарання в місцях позбавлення волі, не є базою нарахування єдиного соціального внеску.

Крім того, в листах ДФС від 25 листопада 2016 року, 23 жовтня 2017 року контролюючий орган вказував про те, що суми виплат, отримані фізичними особами під час відбування покарання в місцях позбавлення волі, не є базою нарахування єдиного соціального внеску.

Керуючи вказаним, а також тим, що фінансування Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)» здійснюється з державного бюджету, позивач вважає висновки контролюючого органу за результатами перевірки, вимогу, рішення, наказ на проведення перевірки протиправними і просить їх скасувати.

У відзиві на позов, поданий до суду 15 серпня 2018 року, відповідач його вимог не визнав, зазначив, що наказ на перевірку правомірно було прийнято на виконання ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 лютого 2018 року на підставі статті 36 Кримінального процесуального кодексу України, підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України (далі – ПК України). Державна установа «Маневицька виправна колонія (№42)» в силу статті 4 Закону №2464-VI є платником єдиного внеску, нарахування, обчислення та сплату якого і було перевірено. В ході перевірки встановлено, що засуджені особи, які відбувають покарання, залучались до роботи, за виконання якої виплачувалась заробітна плата не пізніше другого числа звітного місяця на підставі цивільних угод. В порушення вимог статей 163, 164 ПК України, статей 4, 7 Закону №2464-VI за перевірений період позивач, як податковий агент, не нарахував, не відобразив у звітності та не сплатив єдиний внесок із нарахованих (виплачених) доходів засудженим до позбавлення волі особам на загальну суму 893 474 грн 28 коп.

Керуючись наведеним, відповідач просить в задоволенні позову відмовити повністю.

Ухвалою від 03 серпня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі; розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (а.с. 1).

Суд, перевіривши доводи позивача та відповідача у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв’язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.

Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 лютого 2018 року у справі №161/2596/18 задоволення клопотання начальника відділу прокуратури Волинської області; призначено позапланову документальну перевірку ДУ «Маневицька ВК (№ 42)» та ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої системи України (№42)» з питань нарахування та сплати (перерахування) до бюджету єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування та страхових внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування за використання праці фізичних осіб з числа засуджених, які залучаються до оплачуваної праці даними установами з жовтня 2016 року по момент проведення перевірки; у випадку виявлення порушень податкового та іншого законодавства, постановлено встановити розмір коштів, які фактично не надійшли до фондів загальнообов’язкового державного соціального страхування, а також службових осіб вказаних установ, відповідальних за нарахування і їх сплату у відповідні періоди; проведення позапланової документальної перевірки доручено працівникам Головного управління ДФС у Волинській області (а.с. 6).

На підставі вказаної ухвали, відповідно до пункту 75.1 статті 75, підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 ПК України начальник ГУ ДФС у Волинській області видав наказ №1078 від 07 березня 2018 року «Про проведення документальної позапланової перевірки» (а.с. 7), яким доручено провести відповідну перевірку ДУ «Маневицька ВК (№ 42)».

В період з 12 по 16 березня 2018 року контролюючий орган провів документальну позапланову виїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового законодавства, нарахування та сплати (перерахування) до бюджету єдиного внеску на загальнообов’язкове соціальне страхування та страхових внесків на загальнообов’язкове соціальне страхування за використання праці фізичних осіб з числа засуджених, які залучаються до оплачуваної праці Державною установою «Маневицька виправна колонія (№42)» за період з 01 жовтня 2016 року по 12 березня 2018 року. За результатами перевірки складено акт №4483/03-20-13-07/08562660 від 23 березня 2018 року, відповідно до висновків якого виявлено порушення статті 4, пунктів 1, 2, 4 частини другої статті 6, частини першої статті 7, статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08 липня 2010 року (далі – Закон №2464-VI) – не нараховано, не відображено у звітності та не сплачено єдиного внеску із нарахованих (виплачених) доходів засудженим до позбавлення волі особам за період з 01 жовтня 2016 року по 12 березня 2018 року на загальну суму 893 474 грн 28 коп., з яких: 114 087 грн 34 коп. за 2016 рік, 647 516 грн 03 коп. за 2017 рік, 131 870 грн 91 коп. за 2018 рік (а.с. 8-42).

На підставі вказаного акта перевірки №4483/03-20-13-07/08562660 від 23 березня 2018 року контролюючий орган сформував вимогу №Ю- від 11 квітня 2018 року зі сплати недоїмки по єдиному внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування в сумі 893 474 грн 28 коп. (а.с. 43). Також прийняв рішення №024371307 від 11 квітня 2018 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 383 522 грн 80 коп. (а.с. 44).

З оскаржуваних висновків акта перевірки, вимоги, рішення вбачається, що недоїмку в сумі 893 474 грн 28 коп., штрафну санкцію в сумі 383 522 грн 80 коп. контролюючим органом нараховано у зв'язку з тим, що Державною установою «Маневицька виправна колонія (№42)» не нараховано, не відображено у звітності та не сплачено єдиний внесок із виплачених доходів засудженим до позбавлення волі особам.

За результатами адміністративного оскарження вимога №Ю- від 11 квітня 2018 року, рішення №024371307 від 11 квітня 2018 року залишені без змін, а скарга – без розгляду (а.с. 45-46, 54-59).

Відповідно до пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Згідно із підпунктом 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється, зокрема, на підставі отриманого судового рішення суду (слідчого судді) про призначення перевірки, винесену ними відповідно до закону.

Суд звертає увагу, що наказ ГУ ДФС у Волинській області №1078 від 07 березня 2018 року «Про проведення документальної позапланової перевірки» прийнято на підставі ухвали слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 лютого 2018 року у справі №161/2596/18, яка позивачем не оскаржувалась і набрала законної сили.

Пунктом 81.1 статті 81 ПК України передбачено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред’явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, копії наказу про проведення перевірки; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Так, судом встановлено та не заперечується самим позивачем, що Державна установа «Маневицька виправна колонія (№42)» допустила посадових осіб ГУ ДФС у Волинській області до проведення перевірки на підставі наказу №1078 від 07 березня 2018 року.

Між тим, на переконання суду, платник податків, який вважає порушеним порядок та підстави призначення податкової перевірки, зокрема призначення її на підставі ухвали слідчого судді в межах досудового розслідування, має захищати свої права шляхом недопуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо ж допуск до податкової перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 13 березня 2018 року в адміністративній справі №804/1113/16.

Керуючись наведеним, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги в частині визнання нечинним наказу про проведення документальної виїзної перевірки №1078 від 07 березня 2018 року.

Щодо позовної вимоги про визнання нечинним та скасування висновку, викладеного в акті №4483/03-20-13-07/08562660 від 23 березня 2018 року суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 86.1 статті 86 ПК України результати перевірок (крім камеральних) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами органу державної податкової служби та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

Акт (довідка), складений за результатами перевірки та підписаний посадовими особами, які проводили перевірку, у строки визначені цим Кодексом, надається платнику податків або його законному представнику, який зобов'язаний його підписати.

У разі незгоди платника податків з висновками акта такий платник зобов'язаний підписати такий акт перевірки із зауваженнями, які він має право надати разом з підписаним примірником акта або окремо у строки, передбачені цим Кодексом.

Загальне поняття акта перевірки наведено у пункті 2 Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 727 від 20 серпня 2015 року, положення якого були чинними на момент виникнення спірних відносин, згідно з яким акт документальної перевірки - службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки, відображає її результати і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

У цьому випадку акт перевірки, в якому відображено узагальнений опис виявлених перевіркою порушень законодавства, що, в свою чергу, відповідає встановленим правилам складання акта перевірки, не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб'єкта господарювання та, відповідно, не є індивідуальним актом у розумінні пункту 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України.

Обов'язковою ознакою дій та рішень суб'єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб'єктів відповідних правовідносин і мають обов'язків характер. Висновки, викладені у акті, не породжують обов'язкових юридичних наслідків. Водночас судження контролюючого органу про порушення платником податків податкового законодавства є висновками суб’єктивного характеру посадових осіб контролюючого органу, зазначення яких в акті перевірки не суперечить чинному законодавству. Такі положення акта можуть бути підтверджені або спростовані судом у разі спору про законність рішень, дій, в основу яких покладені згадувані висновки акта.

Враховуючи викладене, суд вважає, що акт перевірки не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні КАС України, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов'язків для осіб, діяльність яких перевірялася, тому його висновки не можуть бути предметом спору. Акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу, а тому оцінка акта може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині визнання нечинним та скасування висновку, викладеного в акті №4483/03-20-13-07/08562660 від 23 березня 2018 року.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про визнання нечинними скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ю- від 11 квітня 2018 року на суму 893 474 грн 28 коп. та рішення №024371307 від 11 квітня 2018 року на суму 383 522 грн 80 коп., суд керується наступним.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов’язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов’язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України.

Положеннями статті 162 ПК України визначено, що платниками податку на доходи фізичних осіб є, зокрема податковий агент.

Об'єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (підпункт 163.1.1 пункту 163.1 статті 163 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 167.1 статті 167 ПК України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Положеннями підпункту 14.1.48 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що заробітна плата для цілей розділу IV цього Кодексу - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв'язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

Як встановлено судом, ДУ «Маневицька ВК (№42)» зареєстрована як суб’єкт господарювання 14 серпня 2000 року, ідентифікаційний код юридичної особи - 08562660, місцезнаходження юридичної особи – Волинська область, Маневицький район, селище міського типу Маневичі, вулиця Андрія Снітка, будинок 25, вид діяльності за КВЕД – діяльність у сфері юстиції та правосуддя (а.с. 71, 72).

Відповідно до Положення про ДУ «Маневицька ВК (№42)» остання є державною установою, яка входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України; є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в установах казначейської служби; є розпорядником коштів державного бюджету нижчого рівня; забезпечує створення умов для залучення засуджених відповідно до вимог Кримінально-виконавчого кодексу України до суспільно корисної оплачуваної правці (а.с. 67-70).

Положеннями частини першої статті 118 Кримінально-виконавчого кодексу України (в редакції, на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що засуджені до позбавлення волі мають право працювати та залучаються до суспільно корисної праці у місцях і на роботах, визначених адміністрацією колонії, з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров'я і спеціальність.

Відповідно до частини першої статті 120 Кримінально-виконавчого кодексу України праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Частинами першою, другою статті 122 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що засуджені до позбавлення волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов’язковому державному соціальному страхуванню.

Засуджені мають право на загальних підставах на призначення та отримання пенсії за віком, по інвалідності, у зв’язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених законодавством про пенсійне забезпечення.

Суд звертає увагу, що сторонами у даній справі не заперечено і не спростовано обставин щодо залучення до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором засуджених осіб у перевіреному періоді.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування".

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є, зокрема роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Положеннями пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» передбачено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Розмір єдиного внеску для кожної категорії платників, визначених цим Законом, та пропорції його розподілу за видами загальнообов'язкового державного соціального страхування встановлюються з урахуванням того, що вони повинні забезпечувати застрахованим особам страхові виплати і соціальні послуги, передбачені законодавством про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; фінансування заходів, спрямованих на профілактику страхових випадків; створення резерву коштів для забезпечення страхових виплат та надання соціальних послуг застрахованим особам; покриття адміністративних витрат із забезпечення функціонування системи загальнообов'язкового державного соціального страхування (частина перша статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування»).

Частинами першою-четвертою статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» визначено, що рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов'язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.

Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов'язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

У разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов'язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Пунктом 3 частини одинадцятої статті 25 цього ж Закону встановлено, що за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Таким чином, з аналізу наведеного законодавства вбачається, що позивач є платником єдиного внеску в силу статті 162 ПК України, отже - зобов'язаний нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок як податковий агент, при цьому, базою оподаткування є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід засуджених осіб, які відбувають покарання та залучаються до робіт, за які виплачується заробітна плата.

Судом встановлено, що за перевірений період позивач взагалі не нараховував, не відображав у звітності та не сплачував єдиний внесок із сум нарахованої (виплаченої) заробітної плати засуджених до розбавлення волі осіб (загальна сума: 893 474 грн 28 коп., з якої 114 087 грн 34 коп. за 2016 рік, 647 516 грн 03 коп. за 2017 рік, 131 870 грн 91 коп. за 2018 рік), що є порушенням статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Водночас, суд критично оцінює посилання позивача на пункт 6.3 Інструкції про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі, яким не передбачено нарахування єдиного соціального внеску на фонд оплати праці засуджених, а також – на листи-роз’яснення органів ДФС. При цьому суд враховує, що правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», порядок оподаткування доходів фізичних осіб визначено ПК України, які мають вищу юридичну силу та підлягають застосуванню в даних спірних правовідносинах.

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку про доведеність відповідачем правомірності оскаржених вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ю- від 11 квітня 2018 року та рішення №024371307 від 11 квітня 2018 року, у свою чергу позивач не довів обставини на яких ґрунтуються його вимоги щодо скасування спірних рішень.

Тому, з огляду на встановлені обставини, досліджені докази, за результатами системного аналізу положень чинного законодавства, в задоволенні позову Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)» до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання нечинним та скасування висновку, вимоги, рішення, визнання нечинним наказу необхідно відмовити повністю.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю, відтак, за правилами статті 139 КАС України, судовий збір позивачу не відшкодовується.

Керуючись статтями 139, 243-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Податкового кодексу України, Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)» (Волинська область, Маневицький район, селище міського типу Маневичі, вулиця Андрія Снітка, будинок 25, ідентифікаційний код юридичної особи 08562660) до Головного управління ДФС у Волинській області (Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, будинок 4, ідентифікаційний код юридичної особи 39400859) про визнання нечинним та скасування висновку, вимоги, рішення, визнання нечинним наказу відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ф.А.Волдінер