Справа № 826/5103/17
Суддя: Сорочко Є.О.
Дата ухвалення: 2018-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/5103/17 Суддя суду першої інстанції: Григорович П.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 вересня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Літвіної Н.М.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2018 року, що прийняте о 11 год. 05 хв. у місті Києві (повний текст складений 27 серпня 2018 року), у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сівер Україна" до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шкоди Олександра Миколайовича, за участю третьої особи: ОСОБА_4 про визнання протиправними дій,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправною та скасування реєстраційної дії про скасування реєстраційної дії державного реєстратора Лазова Івана Володимировича Філії Комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» міста Києва від 13.09.2016 індексний номер рішення 31358849, про що приватним нотаріусом Шкодою О.М. зроблено запис № 32038232 від 25.10.2016.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 травня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

В подальшому, 15.06.2018 до суду першої інстанції надійшла заява ТОВ «Сівер Україна» про перегляд рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.02.2018 у справі 826/5103/17 за нововиявленими обставинами, яка обґрунтована тим, що 16 травня 2018 року Верховним Судом прийнято постанову, якою скасовано рішення Апеляційного суду м. Києва від 19.10.2016 в цивільній справі №2-1413/07, яке було покладено в основу рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.02.2018 про відмову в задоволенні позовних вимог.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2018 року заяву ТОВ «Сівер Україна» про перегляд судового рішення від 05.02.2018 за нововиявленими обставинами в адміністративній справі №826/5103/17 задоволено: скасоване судове рішення від 05.02.2018 в адміністративній справі №826/5103/17 та прийнято нове рішення, яким адміністративний позов ТОВ «Сівер Україна» задоволено повністю: визнано протиправним та скасовано рішення про скасування, серія та номер: 32038232 від 25.10.2016, видавник: приватний нотаріус Шкода Олександр Миколайович, на підставі якого Шкодою Олександром Миколайовичем вчинено реєстраційну дію про скасування реєстраційної дії державного реєстратора Лазова Івана Володимировича Філії Комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» міста Києва від 13.09.2016 індексний номер рішення 31358849.

Третя особа в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви, оскільки вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що підстави для скасування рішення відповідача були відсутні.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10.04.2007 у справі № 2-1413/2007, яким було задоволено позов ТОВ «Сівер Україна» та визнано недійсним договір купівлі-продажу нежилих приміщень № 97, № 98, № 102, загальною площею 564,50 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, укладений 27.09.2004 р. між ОСОБА_7 особисто та як представником ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (з одного боку - продавці) та ОСОБА_4 (з іншого боку - покупець). В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ТОВ «Сівер Україна) про визнання добросовісним набувачем та визнання за ним права власності відмовлено.

На підставі вказаного рішення, відповідно до даних Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 67945252 Лазорем Іваном Володимировичем, Філії Комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» міста Києва, 13.09.2016 внесено відомості до реєстру, індексний номер рішення 31358849, згідно яких скасовано право власності ОСОБА_4 на об'єкт нерухомого майна: нежилі приміщення, загальною площею 1134.70 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00; додаткові відомості: приміщення № 102 цокольного поверху, приміщення № 97, приміщення № 98 І-го поверху загальною площею 564.50 кв.м, що складає 50/100 частин від нежилих приміщень площею 1134,70 кв.м.; дата державної реєстрації 06.09.2016.

В подальшому, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19.10.2016 № 22-ц/796/9522/2016 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10.04.2007 у справі № 2-1413/2007 скасовано, у задоволенні позову ТОВ «Сівер Україна» до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8, треті особи - Благодійна організація «Благодійний фонд «Християнский», Прогресивна соціалістична партія Україна про визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовлено, в іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10.04.2007 у справі № 2-1413/2007 залишено без змін.

На підставі вказаного рішення, у відповідності до даних Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 71797304 від 31.10.2016, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкодою О.М. 25.10.2016 прийнято рішення, індексний номер рішення 32038232, яким скасовано реєстраційну дію Лазора Івана Володимировича, Філії Комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» міста Києва, індексний номер рішення 31358849 від 13.09.2016, щодо об'єкту нерухомого майна: нежилі приміщення, загальною площею 1134.70 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00; додаткові відомості: приміщення № 102 цокольного поверху, приміщення № 97, приміщення № 98 І-го поверху загальною площею 564.50 кв.м, що складає 50/100 частин від нежилих приміщень площею 1134,70 кв.м.

Не погодившись із скасуванням реєстраційної дії від 13.09.2016 (індексний номер рішення 31358849), позивач звернувся до суду з позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції у рішенні від 05 лютого 2018 року, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, зазначив про те, що скасування реєстраційної дії від 13.09.2016 було пов'язане із прийняттям рішення Апеляційного суду м. Києва від 19.10.2016 № 22-ц/796/9522/2016, яким було скасоване рішення першої інстанції про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Тобто підставою для відмови у задоволенні позову слугувало рішення Апеляційного суду м. Києва від 19.10.2016 № 22-ц/796/9522/2016.

Як зазначалося, до суду першої інстанції надійшла заява ТОВ «Сівер Україна» про перегляд рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.02.2018 у справі 826/5103/17 за нововиявленими обставинами, яка обґрунтована тим, що 16 травня 2018 року Верховним Судом прийнято постанову, якою скасовано рішення Апеляційного суду м. Києва від 19.10.2016, яке було покладено в основу рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.02.2018 про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Пунктом третім частини другої вказаної статті передбачено, що підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, яке підлягає перегляду.

Враховуючи викладене, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що скасування Верховним Судом рішення Апеляційного суду м. Києва від 19.10.2016, яке було підставою для ухвалення рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.02.2018, є підставою для його перегляду за нововиявленими обставинами.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 1952-ІV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Нотаріус як спеціальний суб'єкт здійснює функції державного реєстратора (стаття 9 цього Закону).

За змістом положень частини першої статті 11 Закону № 1952-ІV державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації.

Частиною першою статті 24 Закону № 1952-ІV передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників.

Відповідно до частини другої вказаної статті за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державний реєстратор може прийняти одне із рішень: про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або про відмову в державній реєстрації з підстав, визначених статтею 24 Закону №1952-ІV.

Так, як вбачається з матеріалів справи, з метою проведення державної реєстрації прав третьою особою було надано рішення Апеляційного суду м. Києва № 22-ц/796/9522/2016 від 19.10.2016.

Пунктом 9 частини першої статті 27 Закону №1952-ІV встановлено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Як зазначалося, на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10.04.2007 у справі № 2-1413/2007 було внесено відомості до реєстру, згідно яких скасовано право власності ОСОБА_4 на спірний об'єкт нерухомого майна у зв'язку із визнанням недійсним договору купівлі-продажу.

Подальшому, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10.04.2007 рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19.10.2016 скасовано та відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Вказане рішення суду апеляційної інстанції слугувало підставою для скасування рішення про скасування права власності ОСОБА_4 на спірний об'єкт нерухомого майна.

Поряд із цим, в подальшому, постановою Верховного Суду від 16 травня 2018 року рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу скасовано та залишено в силі в цій частині рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 квітня 2007 року.

Таким чином, рішення суду, яке слугувало підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення про скасування державної реєстрації права власності, скасоване як неправомірне.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно частини першої статті 6 КАС суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

На переконання колегії суддів, неправомірне рішення суду, яке стало підставою для прийняття суб'єктом владних повноважень певного рішення, не може свідчити про правомірність останнього навіть у випадку чинності вказаного рішення суду на момент прийняття суб'єктом владних повноважень свого рішення, яке вплинуло на права третіх осію.

Таким чином, не надаючи оцінку правомірності дій відповідача щодо прийняття оскаржуваного рішення (яке прийнято на підставі чинного та той час рішення апеляційного суду), колегія суддів констатує неправомірність останнього як такого, що прийняте на підставі необґрунтованого рішення суду, яке у подальшому було скасоване судом вищої інстанції.

Згідно пункту 2 частини четвертої статті 368 КАС за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2018 року та задоволення позову, задовольнивши заяву позивача.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції юрисдикції даного спору, то колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Стаття 2 КАС (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) завданням адміністративного судочинства визначала захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Пункт 1 частини першої статті 3 КАС (у зазначеній редакції) справою адміністративної юрисдикції визнавав публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами частини першої статті 17 КАС (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв'язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Наведене узгоджується й з положеннями статей 2, 4, 19 чинного КАС, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб'єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає в наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових чи особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом, позивач свої вимоги обґрунтовував наявністю обтяження спірного майно в порушення якого, на його думку, відповідачем прийнято оскаржуване рішення.

За аналогічних підстав позову Верховним Судом у постанові від 25 липня 2018 року по справі № 128/3652/16-ц висловлено позицію про належність розгляду справи в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини п'ятої статті 242 КАС, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Окрім того, у справі, що розглядається підставою для прийняття судами рішень, як зазначалося, слугували висновки про чинність рішень судів у інших справах, які для відповідача як державного реєстратора згідно пункту 9 частини першої статті 27 Закону №1952-ІV є підставою для державної реєстрації прав.

Таким чином, у цій справі дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії відповідача як державного реєстратора, який у межах спірних правовідносин діє як суб'єкт владних повноважень.

Тобто даний спір підсудний адміністративному суду, а тому доводи апеляційної скарги про належність розгляду даної справи за правилами іншого судочинства відхиляються колегією суддів.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки гуртуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя Н.М. Літвіна

Суддя І.В. Федотов

Повний текст постанови складений 25.09.2018.