Справа № 1740/2023/18
Суддя: Дорошенко Н.О.
Дата ухвалення: 2018-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

17 вересня 2018 року м. Рівне №1740/2023/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дорошенко Н.О. за участю секретаря судового засідання Янчар О.П. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3
доУправління Служби безпеки України в Рівненській області
про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:

До Рівненського окружного адміністративного суду в липні 2018 року надійшла позовна заява ОСОБА_3 (далі - позивач, ОСОБА_3А.) до Управління Служби безпеки України в Рівненській області (далі - відповідач), за змістом позовних вимог якої позивач просив:

визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Рівненській області, яка полягає у неприйнятті рішення по його рапорту від 27.06.2018 реєстраційний номер №8/1119 про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку;

зобовязати Управління Служби безпеки України в Рівненській області задовольнити рапорт від 27.06.2018 реєстраційний номер №8/1119 видати наказ про надання майору ОСОБА_3, що проходить службу на посаді старшого оперуповноваженого в ОВС відділу УСБ України в Рівненській області, відпустку по догляду за дитиною до досягненню нею трирічного віку, зокрема ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позовної заяви позивач вказав, що він проходить службу на посаді старшого оперуповноваженого в ОВС відділу УСБ України в Рівненській області в званні майор. У позивача та у його дружини на утриманні перебуває один малолітній син, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказав, що у зв'язку з виходом його дружини на роботу та зайняттям підприємницькою діяльністю, ОСОБА_3 звернувся до відповідача з рапортом щодо отримання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Проте, за результатами розгляду рапорту, ОСОБА_3 отримав довідку відповідача від 18.07.2018, в якій повідомлено про відсутність правових підстав для надання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Позивач вважає, що йому безпідставно, всупереч закону та з порушенням його конституційних прав не надано відпустки по догляду за дитиною.

Позивач вказав, що право на відпустку по догляду за дитиною має мінімальний захист. Кінцева мета гармонізації праці, особистого та сімейного життя для працюючих батьків та рівності чоловіків та жінок у відношенні можливостей ринку праці та відношення на роботі повинні враховуватися при встановлені форм, тривалості та умов відпустки по догляду за дитиною. В кінці періоду відпустки по догляду за дитиною, працівники мають право повернутися на ту ж роботу або, якщо це неможливо, на еквівалентну роботу, сумісну з їхнім трудових контрактом або відносинами. Права, придбані або такі, що мають бути придбаними працівником на дату початку відпустки по догляду за дитиною, повинні зберігатися до кінця відпустки по догляду за дитиною.

Позивач повідомив, що відмова в задоволенні рапорту вмотивована тим, що надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв'язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі, якщо дитина потребує домашнього догляду - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв'язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому, ОСОБА_3 вважає, що дія особливого періоду обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Відтак, позивач вважає, що станом на момент подання рапорту, та на момент розгляду рапорту про надання відпустки по догляду за дитиною, особливий період в Україні не діяв.

До відкриття провадження у справі ухвалою від 25.07.2018 в забезпечення позову ОСОБА_3 відмовлено повністю.

Ухвалою від 30.07.2018 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, визначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 22.08.2018.

Відповідач позов не визнав, подавши відзив на позовну заяву (а.с.88-90), в обґрунтування якого вказав, що надання відпусток військовослужбовцям здійснюється на підставі та відповідно до положень Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Положення про проходження військової служби військовослужбовцями СБУ", затвердженого Указом Президента України №1262 від 27.12.2007 та інших нормативно-правових актів. Відносини, які виникають під час проходження військової служби військовослужбовцями СБ України, не входять до сфери правового регулювання, передбаченої Кодексом законів про працю. Зазначив, що відповідно до вимог статті 53 "Положення про проходження військової служби військовослужбовцями СБУ", затвердженого указом Президента України №1262 від 27.12.2007, у мирний час військовослужбовцям СБУ надаються різні види відпусток, в тому числі, і передбачена пунктом "д" соціальна відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Також відповідач вказав, що згідно з п. 17 ст. 10-1 "Право військовослужбовців на відпустки. Порядок надання військовослужбовця відпусток та відкликання з них" Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою (щорічні основні відпустки), шостою (канікулярні відпустки курсантам) та дванадцятою (відпустка військовослужбовцям строкової служби) цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першої цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу.

Згідно з пунктом 19 статті 10-1 "Право військовослужбовців на відпустки. Порядок надання військовослужбовця відпусток та відкликання з них" Закону надання військовослужбовцям в особливий період інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв'язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного (шестирічного) віку, а також відпусток (будь-яким військовослужбовцям) у зв'язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

За наведених обставин відповідач вважає, що правових підстав для надання відпусток військовослужбовцям-чоловікам для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустки для догляду за дитиною тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більше як до досягнення дитиною шести років, під час дії особливого періоду, який на сьогодні триває, не вбачається.

Позивачем було подано відповідь на відзив (а.с.95-98), в якому він вказав на безпідставність та необґрунтованість відзиву на позовну заяву.

Ухвалою від 22.08.2018 закрито підготовче провадження у справі, призначено розгляд справи по суті.

Ухвалою від 05.09.2018 у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовлено повністю.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, просив їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав повністю, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази, оцінивши їх у сукупності, відповідно до вимог закону, суд дійшов про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з урахуванням такого.

Судом встановлено, що 07.04.2015 між Службою безпеки України та ОСОБА_3 укладено контракт про проходження військової служби у Службі безпеки України (а.с.21-22), відповідно до якого позивач ознайомився із законами та іншими нормативно-правовими актами України, які регулюють порядок проходження військової служби у Службі безпеки України, і добровільно взяв зобов'язання: проходити військову службу за контрактом осіб офіцерського складу у Службі безпеки України протягом строку дії цього Контракту на умовах і в порядку, встановлених законами та іншими нормативно-правовими актами України, що регулюють проходження військової служби у Службі безпеки України; сумлінно виконувати вимоги військових статутів Збройних Сил України, нормативно-правових актів Служби безпеки України, інших актів законодавства, службові обов'язки, накази командирів і начальників.

Відповідно до п. 2 контракту Служба безпеки України зобов'язується забезпечити ОСОБА_3 додержання соціально-економічних, політичних та особистих прав і свобод його та членів його сім'ї, включаючи надання пільг, гарантій та компенсацій, визначених законами та іншими нормативно-правовими актами України, які визначають статус військовослужбовців та порядок проходження військової служби, зокрема фінансове, матеріальне та інше забезпечення відповідно до норм і порядку, встановлених законодавством України та нормативно-правовими актами Служби безпеки України.

Контракт укладено на п'ять років з 11 червня 2015 року до 11 червня 2020 року.

20.12.2016 народився ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження серія ГЮ №269254. Батьком дитини зазначений ОСОБА_3, матір'ю - ОСОБА_5 (а.с.15).

27.06.2018 ОСОБА_3 звернувся до начальника Управління СБ України в Рівненській області з рапортом про надання йому з 16.07.2018 відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с.11).

За результатами розгляду рапорту №8/1119 від 27.06.2018 щодо надання з 16.07.2018 відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, відповідач повідомив ОСОБА_3 про те, що надання відпусток військовослужбовцям здійснюється на підставі та у відповідності до положень Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та інших нормативно-правових актів, зокрема, і "Положення про проходження військової служби військовослужбовцями СБУ", затвердженого Указом Президента України №1262 від 27.12.2007. Згідно з пунктом 19 статті 10-1 Закону надання військовослужбовцям в особливий період інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв'язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного (шестирічного) віку, а також відпусток (будь-яким військовослужбовцям) у зв'язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється. Відтак, відповідач вказав на відсутність правових підстав для надання позивачу відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку під час дії особливого періоду, який на сьогодні триває (а.с.18-20).

Не погоджуючись із вказаною відмовою Управління Служби безпеки України в Рівненській області, позивач звернувся до суду для захисту своїх прав, свобод та інтересів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Згідно зі статтею 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров'я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Відповідно до статті 51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

За змістом статті 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 1-2 Закону №2011-ХІІ Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв'язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР (далі Закон №504/96-ВР) державні гарантії та відносини, пов'язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

За змістом абз. 3 п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону №504/96-ВР однією із соціальних відпусток є відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Згідно зі статтею 18 Закону №504/96-ВР після закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Підприємство за рахунок власних коштів може надавати жінкам частково оплачувану відпустку та відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалості.

Ця відпустка може бути використана повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину, та одним із прийомних батьків.

Відповідно до частини четвертої статті 20 Закону №504/96-ВР особам, зазначеним у частині третій статті 18 цього Закону (крім осіб, які усиновили чи взяли дитину під опіку у встановленому законодавством порядку, прийомних батьків і батьків-вихователів), відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається на підставі довідки з місця роботи (навчання, служби) матері дитини про те, що вона вийшла на роботу до закінчення терміну цієї відпустки і виплату допомоги по догляду за дитиною їй припинено (із зазначенням дати).

Позивач до рапорту про надання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку долучив: копію наказу про прийняття його дружини на роботу; докази реєстрації дружини фізичною особою-підприємцем та копію свідоцтва про народження.

За змістом наданих позивачем наказу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 від 25.06.2018 №7 про прийняття ОСОБА_5 з 26.06.2018 на посаду та виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ФОП ОСОБА_5 відсутні відомості щодо виходу на роботу дружини позивача до закінчення терміну відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с.12-14).

Відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Рівненської міської ради від 27.06.2018 за №1904 ОСОБА_5 перебуває на обліку в управлінні та їй відповідно до Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" призначено допомогу при народжені дитини з 01.12.2016 по 31.12.2019 (а.с.24).

При цьому, матеріали адміністративної справи не містять доказів припинення ОСОБА_5 виплати допомоги по догляду за дитиною.

Як уже зазначалось, відмовляючи позивачу в наданні відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, відповідач посилався на те, що відповідно до частини 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ надання військовослужбовцям-чоловікам таких відпусток в особливий період не передбачено.

Так, згідно з частиною 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у звязку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у звязку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Частиною 5 статті 11 Закону №2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовці-жінки користуються всіма пільгами, передбаченими законодавством з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства. Ці пільги поширюються на батьків з числа військовослужбовців, які виховують дітей без матері (у разі її смерті, позбавлення батьківських прав, на час перебування у лікувальному закладі охорони здоров'я та в інших випадках відсутності материнського піклування про дітей).

Отже, законодавство України з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства поширюються на військовослужбовців-чоловіків лише за наявності обов'язкових умов, визначених спеціальним нормативно-правовим актом, які об'єднані єдиною ознакою - відсутністю материнського піклування про дітей.

Разом з тим, судом встановлено відсутність умов щодо поширення на позивача як військовослужбовця-чоловіка наведених вище пільг.

Згідно зі статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_1 України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_1 України.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17.07.97, визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Тобто, держава має право втручатися у приватне та сімейне життя в разі дотримання умов, викладених у частині 2 статті 8 Конвенції.

Аналізуючи вищевказані правові норми, суд вважає, що національне законодавство відповідає поняттю "якості закону", є чітким та передбачуваним.

Суд також погоджується з наявністю легітимної мети втручання в сімейне життя позивача в інтересах національної безпеки, оскільки ОСОБА_3 проходить військову службу у Службі безпеки України та на нього поширюються певні обмеження передбачені законодавством України.

У відповідних рішеннях, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 22.03.2012 року по справі Konstantin Markin v. Russia (заява №30078/06), Європейський суд з прав людини вказував, що держава може встановлювати певні обмеження прав військовослужбовців, якщо існує реальна загроза боєздатності збройних сил, оскільки належне функціонування армії навряд чи можливо уявити без правових норм, покликаних попереджати її підрив військовослужбовцями. Суд, однак, уточнив, що національні органи влади не можуть посилатися на такі норми для позбавлення сенсу здійснення окремими членами збройних сил свого права на повагу їхнього сімейного або особистого життя, яке може бути застосовано до військовослужбовців в такій же мірі, як і до інших осіб, які перебувають під юрисдикцією держави.

Європейський Суд вважає, що потрібні дуже вагомі причини для обґрунтування відмінності в зверненні між військовослужбовцями-чоловіками і військовослужбовцями-жінками в цій особливо важливій сфері сімейного життя, що стосується відносин батьків зі своїми новонародженими дітьми.

Отже, виключно відсутність материнського піклування про дитину дає відповідачу можливість застосувати до позивача норми частини 5 статті 11 Закону №2011-ХІІ.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 14.02.2018 у справі №825/932/16 (провадження №К/9901/3766/18), які відповідно до ч. 5 ст. 242 враховуються судом у даній справі.

Таким чином, судом достеменно встановлено, що в особливий період до позивача застосовується обмеження, що полягає у неможливості отримання ним відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Оцінюючи доводи позивача що, станом на дату подання ним рапорту про надання відпустки по догляду за дитиною та на дату його розгляду, особливий період в Україні не діяв, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" №3543-XII від 21.10.1993 (далі - Закон №3543-XII), зі змінами та доповненнями, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;

особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій;

демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про оборону України" №1932-XII від 06.12.1991, зі змінами та доповненнями, особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідне визначення "особливого періоду" встановлено законом.

Початком особливого періоду на території України слід вважати дату набрання чинності Законом України від 17.03.2014 №1126-VII, яким затверджено Указ Президента №303 від 17.03.2014 "Про часткову мобілізацію" - 18 березня 2014 року.

Мобілізація була оголошена Указами Президента України від 17.03.2014 №303 від 06.05.2014 №454, від 21.07.2014 №607 та від 15.01.2015 №15.

Указом Президента України від 14.01.2015 №15 доручено Кабінету Міністрів України:

перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь повна готовність;

установити з метою мінімізації негативних наслідків для економіки держави обмеження під час виконання мобілізаційних завдань та довести їх до визначених суб'єктів національної економіки, які переводяться на функціонування в умовах особливого періоду, з введенням ступеня повна готовність;

забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов'язаних з оголошенням і проведенням часткової мобілізації та звільненням у запас військовослужбовців (демобілізацією), які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 "Про часткову мобілізацію", у тому числі з їх перевезенням до місць проживання (перебування).

Указом Президента України "Про часткову мобілізацію" №607/2014 від 21.07.2014, затвердженим Законом України №1595-VII від 22.07.2014, у зв'язку з поширенням проявів тероризму на території України, що призводять до загибелі мирного населення, військовослужбовців і працівників військових формувань та правоохоронних органів України у східних регіонах держави, концентрацією угруповань військ (сил) зі значним наступальним потенціалом на території Російської Федерації поблизу державного кордону України, загрозою нападу, небезпекою державній незалежності України, з метою забезпечення оборони держави, на підставі пропозиції ОСОБА_1 національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Таким чином, з моменту оголошення рішення про часткову мобілізацію в України настав особливий період.

При цьому, за змістом абзаців 4-6 статті 1 Закону №3543-XII судом встановлено, що особливий період не охоплюється лише часом проведення мобілізації.

Відповідно до абзацу восьмого статті 11 Закону №3543-XII Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію та про демобілізацію із внесенням їх на затвердження Верховною радою України.

Станом на дату подання позивачем рапорту про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та на дату прийняття відповідачем довідки про відмову у наданні відповідної відпустки, рішення про припинення інших заходів (крім звільнення в запас призваних під час мобілізації, на особливий період військовослужбовців), спрямованих на переведення і функціонування державних органів, військових формувань, підприємств, установ та організацій в звичайний режим функціонування Президентом України не прийнято, а тому на території України особливий період продовжується до видання Президентом України відповідного указу та затвердження його Верховною ОСОБА_1 України відповідно до абзацу восьмого статті 11 Закону №3543-XII.

Згідно з частиною 13 статті 2 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-XII виконання військового обов'язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За наведених обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання позивачу як військовослужбовцю-чоловіку відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході судового розгляду справи відповідач підтвердив правомірність його поведінки у спірних правовідносинах.

Таким чином у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України, відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_3 в позові до Управління Служби безпеки України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинення певних дій - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 27 вересня 2018 року.

Суддя Дорошенко Н.О.