Справа № 815/3862/17
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2018-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/3862/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Свида Л. І.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Бойка А.В., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2017 року (м. Одеса, дата складання повного тексту рішення 09.10.2017р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

21.07.2017 року громадянин ОСОБА_3 ОСОБА_2 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ДМС України в Одеській області, в якому просив суд:

- визнати неправомірним та скасувати наказ від 13.07.2017 року №13;

- зобовязати відповідача прийняти стосовно нього рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 14.07.2017 року він отримав повідомлення №207, прийняте на підставі наказу ГУ ДМС України в Одеській області №130 від 13.07.2017 року, згідно якого, йому було відмовлено в прийнятті заяви для вирішення питання про визнання «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача, вищевказане рішення є необґрунтованим і незаконним, оскільки воно приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2017 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 - відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, ОСОБА_1 ОСОБА_2 20.10.2017 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального і процесуального права та просив скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2017р. та прийняти нову постанову, якою задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

12.09.2018 року до суду апеляційної інстанції надійшли заяви-клопотання від позивача та представника відповідача про розгляд даної справи за їх відсутністю, в порядку письмового провадження.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 ОСОБА_2 (01.09.1974р.н.) є громадянином ОСОБА_3, уродженцем району м. Тегеран (Іран), за національністю іранець, за віросповіданням мусульманин-шиїт, рідна мова «фарсі», також володіє турецькою та російською мовами, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 1997 року по 2003 роки працював вантажником на базарі в м.Тегеран (Іран). За сімейним станом неодружений. В травні 2003 року позивач покинув країну постійного проживання, при виїзді мав паспорт, виписаний на іншу особу.

У 2003 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 виїхав з Ірану спочатку до Туреччини, спочатку на автобусі до кордону, а від кордону до м. Анкара (Туреччина) на таксі, в м. Анкара проживав 3 місяці, потім в серпні 2003 року переїхав до м. Стамбул, звідки судном приплив до м. Одеси. За наданням статусу біженця в Туреччині не звертався. Причиною виїзду ОСОБА_1 ОСОБА_2 з країни громадянської належності, зазначив намагання знайти роботу в одній з європейських країн, оскільки в Ірані йому працевлаштуватися не вдалося. Інших причин позивач не зазначив.

27.01.2006 року позивач звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області під установчими даними ОСОБА_4 ОСОБА_5 із заявою №4 про надання статусу біженця в Україні.

Однак, 07.02.2006 року, за результатами розгляду особової справи громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_5 (08.11.1974р.н.) Управлінням міграційної служби в Одеській області, відповідно до абз.6 ст.12 Закону України «Про біженців», складений висновок щодо прийняття рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

07.02.2006 року Управління міграційної служби в Одеській області своїм наказом №7 прийняло рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

07.02.2006 року ОСОБА_4 ОСОБА_5 отримав повідомлення №11 від 07.02.2006 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду (а.с. 104).

Постановою Київського районного суду м. Одеси по справі №2-А-703/2006 від 11.07.2006 року визнано неправомірним рішення Управління міграційної служби в Одеській області №11 від 07.02.2006 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця та зобовязано відповідача оформити документи для вирішення питання про надання статусу біженця позивачу, однак, постановою Апеляційного суду Одеської області від 29.11.2006 року зазначену постанову суду скасовано, прийнято нове рішення про відмову ОСОБА_4 ОСОБА_5 у задоволенні його позову та 09.10.2008 року касаційна скарга позивача залишена без розгляду.

16.02.2011 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Управління ДМС у Херсонській області під установчими даними ОСОБА_7 ОСОБА_8 із заявою про надання статусу біженця в Україні, однак розгляд його заяви так і не було закінчено через його неявку до територіального підрозділу ДМС.

13.07.2017 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 повторно звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

13.07.2017 року за результатами розгляду особової справи № 2017OD0099 громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3, ГУ ДМС України в Одеській області, на підставі п.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

13.07.2017 року наказом ГУ ДМС в Одеській області №130, у відповідності до п.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (особова справа №2017OD0099).

Про прийняте рішення позивачу доведено повідомленням від 13.07.2017 №207, яке останній отримав 14.07.2017р.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями міграційної служби, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з правомірності спірних рішень відповідача та, відповідно, з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, а також з відсутності законних підстав для надання позивачу статусу «біженця».

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як слідує з положень п.1 ч.1 ст.1 вказаного Закону, «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 цієї ж ст.1 даного Закону, «додатковий захист» - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Згідно з ч.6 ст.8 вказаного Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Так, як видно зі змісту приписів п.13 ст.1 вищезгаданого Закону, «особа, яка потребує додаткового захисту» - це особа, яка не є біженцем відповідно до «Конвенції про статус біженців» 1951 року і «Протоколу щодо статусу біженців» 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Пунктом 6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається органом міграційної служби в порядку попереднього розгляду заяви, і у разі не оскарження цього рішення процедура з вирішення питання щодо визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, фактично є завершеною. Тому така відмова органу міграційної служби, також є відмовою заявнику у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Законом України від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення п.2 ст.4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

А згідно із ч.7 ст.7 даного Закону, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Відповідно до вимог ч.1 ст.9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом 2-х місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до 3-х місяців.

Далі, згідно із ч.11 цієї ж ст.9, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом 1-го місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до 3-х місяців.

Згідно із приписами ч.5 ст.10 вказаного Закону, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

ОСОБА_8 з цим, процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначається «Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», що затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011р. №649 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011р. за №1146/19884.

Так, відповідно до вимог п.2.1 вказаних Правил №649, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1); в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов'язки, а також про наслідки невиконання обов'язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-звязку; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого ст.5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з'ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) проводить дактилоскопію заявника; ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; з) розяснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

А згідно із п.2.4 вказаних Правил №649, у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3); під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Так, як встановлено судами обох інстанцій з матеріалів справи та особової справи позивача, позивач - ОСОБА_1 ОСОБА_2 є громадянином ОСОБА_3, уродженцем району м. Тегеран (Іран), за національністю іранець, за віросповіданням мусульманин шиїт.

В період з 1997-2003 р.р. позивач працював вантажником на базарі в м. Тегеран (Іран). За сімейним станом неодружений.

В травні 2003 року позивач покинув країну постійного проживання, при виїзді мав паспорт, виписаний на іншу особу.

Як свідчать матеріали справи, у 2003 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 виїхав з Ірану спочатку до Туреччини, а саме, спочатку на автобусі до кордону, а від кордону на таксі до м. Анкара (Туреччина), де прожив 3 місяці, а потім в серпні 2003 року переїхав до м. Стамбул, звідки судном приплив до м. Одеси.

За наданням статусу біженця в Туреччині не звертався.

Крім того, судова колегія звертає увагу, що причиною виїзду ОСОБА_1 ОСОБА_2 з країни громадянської належності останній зазначив намагання знайти роботу в одній з європейських країн, оскільки в Ірані йому працевлаштуватися не вдалося. Інших причин позивач не зазначив, що, в свою чергу, підтверджує, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Також, необхідно зазначити й про те, що позивач неодноразово звертався за міжнародним захистом в Україні під різними установчими даними, що вказує на наміри видати себе за іншу особу.

Так, як вбачається з матеріалів справи, позивач 27.01.2006 року звернувся до територіального підрозділу ДМС під установчими даними ОСОБА_4 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, будь-яких документів, які б посвідчували його особу надано не було.

16.02.2011 року позивач вдруге звернувся із заявою про визнання біженцем до УДМС у Херсонській області, використовуючи установчі дані ОСОБА_9 ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5

13.07.2017 року позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області під установчими даними ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 та на підтвердження зазначених установчих даних надав копію внутрішнього паспортного документу серії А41/423382 з нотаріально посвідченим перекладом з мови фасі на українську мову.

Відповідно до перекладу вказаного документу, він був складений 02.12.1974 року, у рік народження позивача, однак містить фотокартку повнолітньої особи, що надає обєктивні підстави вважати, що позивач видає себе за іншу особу.

Також, як свідчать матеріали справи, в країні громадянської належності позивач не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця в розумінні Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», зокрема, у позивача відсутні побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Будь-яких переслідувань за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, позивач також не зазнавав. В матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження реальних ризиків для позивача бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.

Крім того, в матеріалах справи також відсутня і будь-яка інформація щодо арештів членів цієї партії та катувань її представників з боку діючого уряду. Тобто з відкритих інформаційних джерел неможливо підтвердити факти арештів, катувань або застосування фізичного або психологічного тиску на членів цієї партії під час мітингів, а тим більше переслідування та тиск на близьких родичів членів партії з боку правоохоронних структур країни громадської належності, жодних доказів зазначеного з боку позивача також надано не було.

Отже, з вказаного вбачається, що судом 1-ї інстанції, в даному випадку, було обґрунтовано встановлено факт того, що у позивача відсутні умови (критерії), зазначені пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Тобто, з урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до аналогічного, що і суд першої інстанції висновку, що позивачу було правомірно відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту, та, відповідно, спірний наказ ГУ ДМС України в Одеській області від від 13.07.2017 року №13 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованим та законним.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2017 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 17.09.2018р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: ОСОБА_10

Судді: А.В. Бойко

ОСОБА_11