Справа № 826/5163/18
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 вересня 2018 року № 826/5163/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

28 березня 2018 року ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - Відповідач) про зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову Позивач зазначала про те, що в лютому 2018 року Відповідач відмовив їй в призначенні пенсії по вислузі років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII, оскільки вона не має достатнього спеціального стажу для призначення такої пенсії.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 травня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі № 826/5163/18/17 за позовом ОСОБА_1 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов'язання вчинити певні дії.

15 травня 2018 року через канцелярію суду подано клопотання представника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про заміну сторони у справі з первинного відповідача - Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на його правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 червня 2018 року задоволено заяву представника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та замінено у справі № 826/5163/18 відповідача - Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України у м. Києві його правонаступником - Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві.

03 серпня 2018 року від Відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить суд відмовити в задоволенні позову та зазначає про те, що Позивач не має спеціального стажу для призначення пенсії до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII.

Розглянувши наявні документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що 01 грудня 2017 року позивач звернувся до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою щодо призначення пенсії за вислугу років.

Листом №10100/05 (від лютого місяця 2018 року, без зазначення дати листа) Позивача повідомлено, що під час розгляду пакету документів, наданого нею для призначення пенсії за вислугу років, було Відповідачем встановлено, що стаж як працівника охорони здоров'я станом на 1 квітня складає 24 року 8 місяців та 1 день, станом на 01.01.2016 року складає 25 років 5 місяців та 1 день та станом на день звернення складає 27 років 4 місяці та 1 день. А тому відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII, Прикінцевих положень Закону України «Про загально обов'язкове державне пенсійне страхування» та наданих Позивачем документів підстави для призначення пенсії за вислугу років - відсутні.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами врегульовані Конституцією України, Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII), який гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій та встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормами ч.1 ст.46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.2 ст. 7 Закону №1788-XII пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

Пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком (ст. 51 Закону №1788-XII).

Згідно з ст.52 Закону №1788-XII право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров'я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

Пунктом «е» статті 55 Закону №1788-XII (в редакції, чинній на момент спірних правовідносини) встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати, зокрема, з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років.

Даною нормою передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення лише після досягнення 55 років і за умови наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року №909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

Зазначеним Переліком визначено заклади і установи охорони здоров'я та посади, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, серед яких посад зазначені: лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад).

Відповідно до примітки 2 Переліку робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форм власності або відомчої належності закладів і установ.

Згідно з ст. 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач працювала на наступних посадах: з 01.09.1987 року по 04.07.1990 року проходила навчання у Київському медичному училищі № 3 та отримала кваліфікацію «медична сестра»; з 01.08.1990 року по 01.08.1993 року працювала на посаді медичної сестри; з 02.08.1993 року по 31.10.2013 року - на посаді медичної сестри та старшої медичної сестри; з 01.11.2013 року по 30.11.2017 року - на посаді старшої медичної сестри (а.с. 8-9, 10).

Суд звертає увагу на те, що чинне законодавство України передбачає, що умовами для призначення пенсії за вислугу років, зокрема, працівникам закладам охорони здоров'я, - є досягнення відповідного віку особою та наявність факту роботи на відповідних посадах та у закладах, віднесених до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад.

Тобто, як вбачається з матеріалів справи та трудової книжки Позивача, на момент подачі заяви про призначення пенсії Позивач мала пільговий стаж більше 25 років, однак не досягла віку, а саме 55 років, що дає право на призначення пенсії за вислугу років.

Станом на час звернення до Відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років, вік Позивача складав 46 років (дата народження - 23 жовтня 1971 рік).

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб'єкта владних повноважень. Враховуючи, що судом не встановлено підстав для задоволення позову, відповідно й відсутні підстави для вирішення питання щодо повернення позивачці судових витрат.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 5 - 11, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов'язання вчинити певні дії повністю.

Підстави для повернення судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили в строки і порядок, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України з урахуванням п.п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України, в редакції Закону № 2147-VIII.

Суддя В.І. Келеберда