Справа № 0640/4176/18
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2018 року м.Житомир справа № 0640/4176/18

категорія 8.3.11

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лавренчук О.В.,

секретар судового засідання Степанчук С.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Житомирській області про визнання протиправним та скасування податкове повідомлення-рішення №61972-13 від 23.06.2017,

встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Житомирській області в якому просив визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення №61972-13 від 23.06.2017.

В обґрунтування позову зазначає, що для здійснення господарської діяльності протягом 2016 року використовував частину нежилого приміщення, яке відноситься до будівель підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості. Однак, відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення №61972-13 від 23.06.2017, яким визначено податкове зобов'язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості за 2016 рік в сумі 10849,48 грн.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2018 року позовну заяву залишено без руху.

07 вересня 2018 року до суду надійшло клопотання про долучення документів на виконання ухвали від 27.08.2018.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2018 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі.

25 вересня 2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову. Вказує, що позивач є власником частини нежитлового приміщення. Зазначає, що відповідачем було обчислено податкове зобов'язання у відповідності до вимог чинного законодавства з урахуванням бази оподаткування нежитлової нерухомості на підставі даних Державного реєстру речових на нерухоме майно тощо. Рішенням Овруцької міської ради від 27.01.2016 №100 встановлено на 2016 рік ставки податку для об'єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб у розмірі 0,75% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв.м. бази оподаткування. Вказує, що рішення міської ради №100 від 27.01.2016 оприлюднене 22.03.2016 в газеті "Зоря". Крім цього, зазначає, що застосування пункту "є" підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов'язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств. В межах спірних правовідносин наявна лише одна з обов'язкових умов - виробничих приміщень.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача та заперечення представника відповідача, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню за таких підстав.

Встановлено, що позивач є фізичною особою-підприємцем, основним видом діяльності якого є виробництво будівельних виробів з пластмас (а.с. 11)

Як зазначив у судовому засіданні представник позивача, що господарську діяльність ОСОБА_3 здійснює у нежилому приміщенні (виробничий корпус №2, що складається з виробничих приміщень, приміщень складу та побутових кімнат) площею 1131,5 кв.м за адресою: вул. Правди, 12а.

Згідно копії дозволу №11, ФОП ОСОБА_3 отримано дозвіл на початок роботи виробничого приміщення по виробництву пластикових вікон за адресою: вул. Правди, 12а.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, ОСОБА_3 має у приватній власності 1/5 комплексу, нежитлових будівель адміністративного корпусу, складських та виробничих приміщень (а.с.13). Підставою виникнення права власності вказано договір купівлі-продажу ВМІ 401907 від 26.06.2009 (а.с. 54).

23 червня 2017 року Головним управлінням ДФС у Житомирській області винесено податкове повідомлення-рішення №61972-13, яким ОСОБА_3 визначено податкове зобов'язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості за 2016 рік в сумі 10849,48 грн.

Вважаючи таке податкове повідомлення-рішення необґрунтованим, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28 грудня 2014 року №71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" (далі - Закон №71-VIII), яким було введено новий податок - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпунктом 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України), ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Приписами підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України визначено - не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є обєктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є зокрема те, що така умова як звязок обєкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами «е» та «і», на відміну від пункту «є». Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має привязку або до статусу субєкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), субєкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»)), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є») тощо).

Буквальний аналіз пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до субєкта власності.

За положеннями підпункту 14.1.1291. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України обєкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).

Відповідно до пункту 5.3 статті 5 Податкового кодексу України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

До будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Говорячи про промислове підприємство, необхідно зауважити, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала дане поняття.

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року № 530 (далі ДК 009:2010), економічна діяльність процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B «Добувна промисловість та розроблення карєрів», C «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».

Промисловість в розумінні економічної теорії це провідна галузь господарства, яка обєднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.

Положеннями статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство, це самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Наведені положення дають суду підстави здійснити висновок, що застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обовязкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

В судовому засіданні безспірно встановлено наявність лише однієї умови, а саме: промислових приміщень. Власником вказаних приміщень - є фізична особа підприємець ОСОБА_3.

Приписами ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Дана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 (справа №806/2676/17).

Відповідно до вимог пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України, рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Приписами п. 12.5 ст. 12 ПУ України встановлено, що офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 59, ч. 1 ст. 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію. Акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Отже, нові ставки та пільги, встановлені на 2016 рік рішеннями місцевих рад в межах наданих їм повноважень, застосовуються при обчисленні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з моменту їх оприлюднення.

З матеріалів справи вбачається, що 27.01.2016 Овруцькою міською радою Житомирської області на п'ятій сесії VII скликання прийнято рішення №100 "Про встановлення місцевих податків та зборів на 2016 рік по м. Овручу", згідно якого встановлено ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для об'єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб у розмірі 0,75 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного ( податкового) року за 1 кв.м. бази оподаткування (а.с. 64-65).

Представник відповідача в судовому засіданні зазначила, що рішення Овруцької міської ради №100 від 27.01.2016 було офіційно опубліковано 22 березня 2018 року в газеті "Зоря".

Судом досліджено наявну в матеріалах адміністративної справи копію із газети "Зоря" та встановлено, що у ній міститься стаття наступного змісту: "До відома овручан. Овруцькою міською радою прийнято рішення від 27.01.2016 №100 "Про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік по м. Овруч". З повним текстом даного рішення можна ознайомитись на сайті міської ради htpp://ovruch./ovruch-rayvlada.org.ua" (а.с. 66)

Судом при спробі зайти за посиланням на вказаний у статті сайт Овруцької міської ради отримано інформацію наступного змісту: "З технічних причин які не залежать від міської ради зникла вся інформація на сайті. Ведуться роботи по відновленню сайту у місці розташування серверу.

Приписами п. 2 ч. 1 ст. 15 Закону України "Про доступ до публічної інформації", розпорядники інформації зобов'язані оприлюднювати: нормативно-правові акти, акти індивідуальної дії (крім внутрішньоорганізаційних), прийняті розпорядником, проекти рішень, що підлягають обговоренню, інформацію про нормативно-правові засади діяльності.

Частиною 2 ст. 15 Закону України "Про доступ до публічної інформації" встановлено, що інформація, передбачена частиною першою цієї статті, підлягає обов'язковому оприлюдненню невідкладно, але не пізніше п'яти робочих днів з дня затвердження документа. У разі наявності у розпорядника інформації офіційного веб-сайту така інформація оприлюднюється на веб-сайті із зазначенням дати оприлюднення документа і дати оновлення інформації.

Враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку, що повний текст Рішення Овруцької міської ради №100 від 27.01.2016 не було оприлюднено у газеті "Зоря", а офіційний сайт Овруцької міської ради, посилання на який вказано у статті газети "Зоря" - не працює.

Посилання представника відповідача на прийняття ВРУ 24.12.2015 Закону №909 "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році", який набув чинності 01.01.2016, враховується судом при прийняті рішення.

Так, відповідно до п.4 розділу II "Прикінцеві положення"Закону №909-VII "визначено, що у 2016 році до прийнятих рішень місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 ст.12 Податкового кодексу України та Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Підпунктом 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України визначено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Суд відмічає, що представником відповідача не надано до суду належних доказів, офіційного оприлюднення тексту рішення Овруцької міської ради №100 від 27.01.2016 ані до 15.07.2015, ані протягом 2016 року.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідач протиправно виніс податкове повідомлення-рішення від 23.06.2017 №61972-13, за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості за 2016 рік, оскільки законодавством встановлено, що обов'язок сплати такого податку виникає після офіційного оприлюднення рішення органу місцевого самоврядування.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду з адміністративним позовом позивачем сплачений судовий збір у розмірі 705,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №996 від 20.08.2018 (а.с.4).

У зв'язку із задоволенням позовних вимог суд дійшов висновку, що судові витрати, понесені позивачем, належать відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у повному розмірі.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби України у Житомирській області (10003, місто Житомир, вулиця Юрка Тютюнника, 7, код юридичної особи в ) від 23.06.2017 №61972-13, яким ОСОБА_3 (11101, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) визначено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості за 2016 рік у сумі 10849,48 грн.

Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби України у Житомирській області (10003, місто Житомир, вулиця Юрка Тютюнника, 7, код юридичної особи в ) на користь ОСОБА_3 (11101, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) сплачений ним судовий збір у сумі 705,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Лавренчук

Повне судове рішення складене 01 жовтня 2018 року