Справа № 1540/3848/18
Суддя: Балан Я. В.
Дата ухвалення: 2018-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 1540/3848/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2018 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Балан Я.В., розглянувши у порядку письмового провадження матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області про:

визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні;

стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 112 583,78 грн.

Ухвалою суду від 01.08.2018р. відкрито загальне позовне провадження по справі.

Ухвалою суду від 05.09.2018р., яка занесена до журналу судового засідання, закрито підготовче провадження по справі.

Ухвалою суду від 19.09.2018р. закрито провадження у справі №1540/2341/18 в частині позовних вимог щодо стягнення з Головного управління Національної поліції в Одеській області моральної шкоди у розмірі 50 000,00 гривень, у звязку з відмовою позивача від даної частини позовних вимог.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив статтю 43 Конституції України, якою гарантовано право на своєчасне одержання винагороди за працю в частині виплати одноразової грошової допомоги у день звільнення.

Через канцелярію суду (26.09.2018р. за вхід. №28419/18) від позивача надійшло клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження. (а.с.77)

Відповідач повідомлявся про дату та час розгляду справи належним чином та завчасно, однак, представник у судове засідання не зявився. Згідно відзиву на позовну заяву (04.09.2018р. за вхід. №25807/18) представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, з огляду на те, що виділення коштів органам поліції для виплати одноразової грошової допомоги здійснюється фінансовим підрозділом центрального органу управління поліції шляхом розподілу асигнувань в межах коштів, передбачених бюджетом для Національної поліції України. (а.с.52-53)

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив на позов відповідача, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд, встановив наступне.

ОСОБА_1 з 29.03.1995 року по 06.11.2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ України, а з 07.11.2015 року по 24.10.2016 року перебував на службі в органах поліції на посаді старшого інспектора Суворовського відділу поліції в місті Одесі ГУ НП в Одеській області.

На підставі рапорту позивача про звільнення його за власним бажанням та подання т. в. о. начальника Суворовського відділу поліції в місті Одесі ГУ НП в Одеській області, наказом начальника ГУ НП в Одеській області №1081 о/с від 20.10.2016 року майора поліції ОСОБА_1 з 24.10.2016 року звільнено зі служби в поліції з посади старшого інспектора Суворовського відділу поліції в місті Одесі ГУ НП в Одеській області за п. 7 ч. 1 ст.77 Закону України Про Національну поліцію (за власним бажанням).

Після звільнення зі служби в поліції позивач пройшов медичний огляд за результатами якого 30.11.2016 року військово-лікарською комісією ДУ ТМО МВС України по Одеській області видане ОСОБА_1 свідоцтво про хворобу №479/2, з якого вбачається, що травма та захворювання позивача повязані з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ та на час звільнення 20.10.2016 року позивач непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час та непридатний до служби в поліції.

Крім того, відповідно до довідок МСЕК серії 12 ААА №297105, серії 10 ААА № 127396, 23 січня 2017 року позивачу встановлена друга група інвалідності за травмою, повязаною з виконанням службових обовязків з втратою професійної працездатності - 60%.

Враховуючи зазначені обставини, 14.02.2017 року позивач звернувся до ГУ НП в Одеській області із заявою про проведення виплати одноразової грошової допомоги у звязку із встановленням другої групи інвалідності, повязаної із травмою, отриманою під час проходження служби в органах внутрішніх справ, однак листом №14/1-Д-357 від 28.02.2017 року відповідач відмовив позивачу у виплаті грошової допомоги, оскільки призначення та виплата одноразової грошової допомоги поліцейським, втрата працездатності яких повязана із проходженням служби в органах внутрішніх справ, Законом України Про Національну поліцію не передбачена.

Також, 21.03.2017 року позивач звернувся до ГУ НП в Одеській області із зверненням про внесення змін до наказу про звільнення №1081 о/с від 20.10.2016 року в частині підстав звільнення з п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) на п. 2 ч.1 ст. 77 (через хворобу) Закону України Про Національну поліцію та доплату йому грошової допомоги при звільненні зі служби, однак, 10 квітня 2017 року позивачу відмовлено у внесенні змін до наказу за відсутності на це підстав.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/2868/17 від 22.09.2017р. визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо відмови у внесенні змін до наказу ГУ НП в Одеській області від 20.10.2016 року за №1081 о/с в частині підстави звільнення ОСОБА_1 з п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) на п. 2 ч. 1 ст. 77 (через хворобу) Закону України Про Національну поліцію. Визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо відмови з підстав, зазначених у листі №14/1-Д-357 від 28.02.2017 року у призначенні одноразової грошової допомоги у звязку із встановленням ОСОБА_1 другої групи інвалідності, повязаної з травмою, отриманою під час проходження служби в органах внутрішніх справ України. Зобовязано Головне управління Національної поліції в Одеській області внести зміни до наказу ГУНП в Одеській області від 20.10.2016 року за №1081 о/с в частині підстави звільнення ОСОБА_1 з п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) на п. 2 ч. 1 ст. 77 (через хворобу) Закону України Про Національну поліцію. Зобов'язано Головне управління Національної поліції в Одеській області прийняти рішення про призначення виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у звязку із встановленням йому другої групи інвалідності, повязаної з травмою, отриманою під час проходження служби в органах внутрішніх справ України. Зазначене рішення набрало законної сили 14.12.2017р. (а.с.71-76)

На виконання вказаної постанови, ГУ НП в Одеській області видано наказ №214о/с від 08.02.2018р. про внесення змін до наказу ГУ НП в Одеській області від 20.10.2016 року за №1081 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) на п. 2 ч. 1 ст. 77 (через хворобу) Закону України Про Національну поліцію.

Позивач у позовній заяві вказував, що діями відповідача були порушені конституційні права позивач на своєчасне одержання винагороди за працю, оскільки одноразова грошова допомога при звільненні з поліцейської служби по своєї сутті є вихідною допомогою при звільненні та має бути виплачена працівникові у день звільнення.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Згідно витягу з наказу начальника ГУНП в Одеській області №1081 о/с від 20.10.2016р., позивача звільнено зі служби у поліції з 24.10.2016р. (а.с. 24)

У відповідності до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-XII від 09.04.1992р. (із змінами та доповнення) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров'я працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п'яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв'язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Вказана норма права встановлює певні умови, за яких виникає право на виплату одноразової грошової допомоги.

Так, зазначена допомога виплачується особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяких іншим особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-XII від 09.04.1992р.

Відповідно до ст. 102 Закону України «Про Національну поліцію» №580-VIII від 02.07.2015р. (із змінами та доповнення) пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Статтею 117 КЗпП України встановлено, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналізуючи наведені норми матеріального права, Верховний суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа №21-1765а15) дійшов висновку, що передбачені частиною 1 статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належним звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченою ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після здійснення повного розрахунку з працівником, роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченою ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу Національної поліції України, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсація за невикористану відпустку - які не є складовими заробітної сплати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умов, склад, розміри виплати грошового забезпечення, а тому до даних правовідносин, необхідно застосовувати положення КЗпП України.

Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

У постанові від 27.04.2016р. по справі №6-113 цс16, Верховний Суд України зазначив, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільнені, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день-наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосує закон, що регулює подібні правовідносини, а за відсутності такого закону суд виходить із Конституційних принципів і загальних засад Права.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці « Про захист заробітної плати «№95», ратифікованої Україною 30.06.1991 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчисленні в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли не має такого законодавства, угод чи рішення в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (Постанова Верховного Суду України від 06.11.2013 року по справі №21-389а13), суд дійшов висновку, про застосування до даних правовідносин норми Законів про працю України, які регламентують порядок стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Судом встановлено, що згідно випискою ПАТ КБ Приватбанк від 26.12.2016р., позивачу було виплачено належне йому грошове забезпечення при звільненні у сумі у розмірі 42 880,70 грн. (а.с. 34)

Отже, з моменту звільнення відповідачем була затримано позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні строком на 64 дні.

Разом з тим, відповідно виписки з ПАТ КБ Приватбанк від 25.06.2018р., позивачу було виплачено належне йому грошове забезпечення при звільненні у сумі 43 182,46 грн. (а.с. 35)

При цьому, Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р. затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати. Так, відповідно до п. 2 вказаного Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою КМУ №100 від 08.02.1995р. нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Двома фактично відпрацьованими місяцями є: 6 робочих днів у серпні 2016 року (з 24 по 31), 22 робочих дня вересня 2016 року та 16 робочих днів жовтня 2016 року.

Згідно довідок про доходи за період з серпня по жовтень 2016 року, позивачу була нарахована заробітна плата у розмірі 18 943,16 грн. Отже, враховуючи, що позивач відпрацював не повний місяць серпень, то середньоденний розмір грошового забезпечення за серпень 2016 року складає 6525/23 = 283,69 грн.; вересень 2016 року 6525/22 = 296,59 грн.; жовтень 2016 року складає 5893,16/16 = 368,32 грн.

Таким чином, дохід за серпень, вересень та жовтень складає 283,63*6+6525+5893,16 = 14 120,30 грн., а середньоденний розмір грошового забезпечення складає 14 120,30 грн./44 дні 320 грн. 92 коп.

У період затримки розрахунку при звільненні з 24.10.2016р. по 25.06.2018р. було 619 календарних днів.

Відтак, середній заробіток позивача за час затримки виплата одноразової грошової допомоги складає 619 днів * 320,92 грн. = 198 646,94 грн.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Беручи до уваги викладене те, що відповідачем не вчасно та не у повному обсязі сплачено грошову допомогу, суд дійшов до висновку, щодо визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо невиплати компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні позивача.

Таким чином, враховуючи попередні виплати суд вважає, що за необхідне стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі (198 646,94 грн. 43 182,46 42 880,7) 112 583,78 грн.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 76 КАС України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, оскільки відповідач порушив статтю 43 Конституції України, якою гарантовано право на своєчасне одержання винагороди за працю в частині виплати одноразової грошової допомоги у день звільнення.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» №3674-VI від 08.07.2011р. (із змінами та доповненнями) позивач звільнений від сплати судового збору, оскільки є інвалідом 2 групи, що підтверджується посвідченням Серії Є №033716. (а.с. 19)

Керуючись ст. ст. 6, 9, 14, 90, 139, 255, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1, адреса: 65123, АДРЕСА_1) до Головного управління Національної поліції в Одеській області (, адреса: 65014, м. Одеса, вул. Єврейська, 12) про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні; стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 112 583,78 грн. задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області (, адреса: 65014, м. Одеса, вул. Єврейська, 12) щодо невиплати компенсації ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1, адреса: 65123, АДРЕСА_1) середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області (, адреса: 65014, м. Одеса, вул. Єврейська, 12) середній заробіток на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1, адреса: 65123, АДРЕСА_1) за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 112583,78 грн.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» №3674-VI від 08.07.2011р. (із змінами та доповненнями) позивач звільнений від сплати судового збору, оскільки є інвалідом 2 групи.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення суду складений та підписаний суддею 02.10.2018р.

Суддя Балан Я.В.