Справа № 808/2038/18
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2018-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 вересня 2018 року справа № 808/2038/18

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Семененка Я.В.,

суддів: Бишевської Н.А. Добродняк І.Ю. ,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26 червня 2018 року (суддя Прасов О.О., повний текст судового рішення складений 26.06.2018р.) у справі №808/2038/18 за позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя про визнання протиправним рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, через свого представника ОСОБА_2, звернулась до суду з позовом, в якому просила:

1) визнати протиправним рішення Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя №25/786/03 від 19.04.2018 про відмову поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1;

2) зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя здійснити перерахунок розміру та поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком з дати припинення виплати, як не працюючому пенсіонеру, інваліду 2 групи, з врахуванням заробітної плати для обчислення пенсії та всього стажу, зазначеного у трудовій книжці, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, з індексацією пенсії відповідно до ст.42 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017, та виплачувати на визначений пенсіонером банківський рахунок.

В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що до липня 2017р. проживала в АДРЕСА_2, отримувала призначену з 06.06.2005 пенсію за віком. В подальшому вона виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, в зв'язку із чим виплату пенсії припинено. 12.04.2018 року позивач, через свого представника по нотаріальній довіреності, звернулася до Центрального ОУПФУ м.Запоріжжя із заявою про перерахунок та поновлення виплати їй пенсії за віком, з урахуванням інвалідності 2гр. з дати припинення виплати, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, здійснити осучаснення пенсії з 01.10.2017 відповідно до пенсійної реформи України. Однак, рішенням від 19.04.2018 відповідач відмовив в поновленні виплати пенсійних виплат через відсутність на те правових підстав. На думку позивача, такі дії порушують гарантоване їй Конституцією України право на належний соціальний захист.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 26 червня 2018 року адміністративний позов задоволено, а саме:

визнано протиправним та скасовано Рішення Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя №25/786/03 від 19.04.2018 про відмову поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1;

зобов'язано Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя (69057, м.Запоріжжя, вул.Гагаріна, 2-Б, ) здійснити перерахунок розміру та поновити ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_1) виплату пенсії за віком з дати припинення виплати (з 01.01.2018), як не працюючому пенсіонеру, інваліду 2 групи, з врахуванням заробітної плати для обчислення пенсії та всього стажу, зазначеного у трудовій книжці, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, з індексацією пенсії відповідно до ст.42 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017, та виплачувати на визначений пенсіонером банківський рахунок.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, яка є громадянкою України, проживаючи в Ізраїлі, має такі ж самі конституційні права, як й громадяни, які проживають на території України, що передбачено приписами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року, а тому виплата пенсії останньому має бути поновлена з часу припинення її виплати, а саме з 01.01.2018 року. При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що пенсія має бути проіндексована та виплачена компенсація втрати частини доходів.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просило скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відсутні підстави для відновлення виплати пенсії позивачу з огляду на відсутність у неї документів, що засвідчують місце її проживання (реєстрації) в Україні, які передбачені чинним законодавством. Заявник також вказує на відсутність у позивача права на отримання компенсації втрати частини доходів, оскільки виплата такої компенсації за положеннями Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» можлива лише у тому разі, коли пенсія нарахована, але не виплачена, втім в даному випадку пенсія позивачу за спірний період не нараховувалась. Також, зазначає, що оскільки позивач постійно мешкає в державі Ізраїль, на території України не проживає, до населення України не належить, пенсію на території України не отримує, а тому відповідно за таких обставин відсутні законні підстави щодо виплати проіндексованої пенсії.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянкою України, що підтверджується її паспортом громадянина України для виїзду за кордон, термін дії паспорта до 18.01.2027р.

Згідно Довідки до Акта огляду МСЕК Серії АД №160862 позивачу встановлена ІІ групи інвалідності по життєво.

Згідно копій аркушів трудової книжки позивача її звільнено 03.05.2011 з КП "Водоканал" Виконавчого комітету Запорізької міської ради за станом здоров'я.

До липня 2017р. позивач проживала в АДРЕСА_2, отримувала призначену з 06.06.2005 пенсію за віком.

Згодом позивач виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, у зв'язку з чим виплата їй пенсії була припинена.

12 квітня 2018 року ОСОБА_1, через свого представника ОСОБА_3 по нотаріальній довіреності, звернулася до відповідача, з заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсії з дати припинення із застосуванням всіх підвищень індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, здійснити осучаснення пенсії з 01.10.2017 року, відповідно до пенсійної реформи України.

Рішенням №25/786/03 від 19.04.2018 року відповідач відмовив ОСОБА_1 в поновленні виплати пенсії як особі, яка виїхала на постійне місце проживання за межі України, відповідно до п.1.5 Розділу І Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, у зв'язку з тим, що заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії та до п.2.22 Розділу ІІ Порядку у зв'язку з відсутністю документу, що засвідчує місце реєстрації особи на території України.

Вказані обставини стали підставою для звернення з позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції виходить із наступного.

Щодо права позивача на поновлення виплати пенсії, яка припинена у зв'язку з її виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09 липня 2003 року виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІVщодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІVвтратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону №1058-ІVдержава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, вказав, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (п.51 рішення).

У пункті 54 цього рішення Європейський суд з прав людини вказав, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону № 3477-IV.

Таким чином, позивач, проживаючи в Ізраїлі та будучи громадянкою України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що безумовно позивач як громадянин України має право на поновлення виплати призначеної пенсії за віком.

Стосовно доводів відповідача, що позивачем не подано заяву про поновлення виплати пенсії особисто або законним представником, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 4 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" затвердженого постановою Правління пенсійного Фонду України від 30.01.2007 3-1, заява про припинення виплати пенсії у зв'язку з виїздом за кордон, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні тощо, подається пенсіонером, або його законним представником особисто до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання. При цьому в заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім'ї особи, які перебувають на повному державному утриманні, указується адреса одержувачів цієї частини пенсії.

Отже, передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу ПФУ особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою. Колегія суддів звертає увагу, що до відповідача звертався представник позивача на підставі нотаріально засвідченої довіреності, що підтверджується переліком до заяви.

Стосовно доводів відповідача щодо не подання позивачем до пенсійного органу документу, що засвідчує місце його проживання (реєстрації) на території України, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 25 Конституції України гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (стаття 33 Конституції України).

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Право на пенсію в Україні є конституційним правом громадянина України.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Отже, враховуючи викладене, позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і правом на пенсійне забезпечення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність рішення Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя про відмову поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1, у зв'язку з чим обгрунтовано скасував вказане рішення, та зобов'язав відповідача поновити виплату пенсії з дати припинення (з 01.01.2018), як не працюючому пенсіонеру, інваліду 2 групи, з врахуванням заробітної плати для обчислення пенсії та всього стажу, зазначеного у трудовій книжці, перерахувавши пенсійні виплати на визначений пенсіонером банківський рахунок.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність наведених висновків суду першої інстанції в цій частині, а тому колегія суддів приходить до висновку про те, що його рішення в цій частині є законним і не підлягає скасуванню.

Що ж стосується рішення суду першої інстанції в частині задоволених інших позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Так, звертаючись до суду з позовом, позивач також просив суд зобов'язати відповідача здійснити перерахунок пенсії, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, з індексацією пенсії відповідно до ст.42 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 року.

Проте, рішення суду першої інстанції будь-якого обґрунтування щодо задоволення вказаних позовних вимог не містить.

Згідно частини першої статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії. Відповідно до статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв'язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно статті 6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, у встановленому законом порядку здійснюється перегляд розмірів у тому числі пенсій. Перегляд зазначених у частині першій цієї статті гарантій здійснюється у розмірах, що визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

У разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації (абзац 1 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення).

Відповідно до абзацу 6 пункту 4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, сума індексації грошових доходів, визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків. Отже, у разі відсутності перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого у розмірі 101%, підстав для проведення індексації грошових доходів населення немає.

Тобто, в місяцях, коли величина приросту індексу споживчих цін не подолала поріг індексації, сума індексації грошових доходів залишається фіксованою.

При цьому, при підвищенні грошового доходу (пенсії) позивача необхідно керуватись нормами статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та зразком нарахування індексу споживчих цін для проведення індексації приведеному у Додатку № 1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, згідно з яким не проводиться індексація в місяці, в якому здійснено підвищення грошових доходів громадян.

Отже, питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого у розмірі 101%, у взаємозв'язку з розміром пенсії, що має виплачуватись позивачу, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум.

Відповідно до статтей 1,2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Статтею 4 наведеного Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

В даному випадку у суду відсутні підстави вважати, що право позивача на перерахунок пенсії із проведенням її індексації та отримання компенсації при відновленні виплати пенсії буде порушене відповідачем, а тому задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 10 липня 2018 року у справі №404/6317/16-а, від 18 вересня 2018 року у справі №522/535/17.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що підстави для відмови позивачу у поновленні виплати пенсії за віком, викладені в рішенні Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя №25/786/03 від 19.04.2018, не стосуються наявності чи відсутності у позивача права на перерахунок пенсії із проведенням її індексації та отримання компенсації при відновленні виплати пенсії, осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача здійснити перерахунок пенсії позивачу, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, з індексацією пенсії відповідно до ст.42 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 року, слід залишити без задоволення, оскільки наразі вони є передчасними.

Отже, рішення суду в частині зобов'язання відповідача здійснити перерахунок пенсії, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, з індексацією пенсії відповідно до ст.42 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 року, ухвалено судом першої інстанції з порушенням норм матеріального права, у зв'язку з чим постанова суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя - задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26 червня 2018 року по справі №808/2038/18, в частині зобов'язання Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя здійснити перерахунок ОСОБА_1 розміру пенсії, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, з індексацією пенсії відповідно до ст.42 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 року - скасувати та в цій частині заявлених вимог прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26 червня 2018 року по справі №808/2038/18 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з 27.09.2018р. та не підлягає оскарженню в касаційному порядку крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст постанови складено 27.09.2018р.

Головуючий суддя: Я.В. Семененко

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк