Справа № 1940/1348/18
Суддя: Баб'юк Петро Михайлович
Дата ухвалення: 2018-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 1940/1348/18

02 жовтня 2018 рокум.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, в складі головуючого судді Баб'юка П.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Державної казначейської служби України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Державної казначейської служби України, у якому просить:

- визнати незаконними дії Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у формі неправомірної відмови у наданні запитуваної інформації за запитом від 26 червня 2018 року за вих. №ВСВ-1961-09-28/2305-К/2018;

- зобовязати Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини надати запитувану інформацію за запитом від 26 червня 2018 року за вих. №ВСВ-1961-09-28/2305-К/2018;

- стягнути моральну шкоду в розмірі 130305 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що позивач звертався до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із запитом від 26 червня 2018 року за вих. №ВСВ-1961-09-28/2305-К/2018, у якому просив надіслати на його адресу документи, а саме: завірену копію рішення Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про відкриття провадження за зверненням позивача від 31 жовтня 2017 року за вих. №ВСВ-1961-09-28/249-К-1/2017; завірену копію рішення Уповноваженого Верховної ради України з прав людини (чи його представника) про зупинення провадження за його зверненням від 31 жовтня 2017 року за вих. №ВСВ-1961-09-28/249-К-1/2017.

У відповідь на запит позивач отримав лист від Секретаріату Уповноваженого Верховної ради України з прав людини від 02 липня 2018 року за вих. №13.3/7-003409.18/ЗІ-24, який, на думку позивача, не містить запитуваної інформації, а стосується зовсім іншого звернення позивача, відтак позивач вважає що йому було протиправно відмовлено у наданні інформації.

Також позивач вказує на те, що неправомірною відмовою в наданні запитуваної інформації йому завдана моральна шкода, яку позивач оцінив в розмірі 130305 грн, яка полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою щодо нього у формі порушення його права на отримання публічної інформації, котра необхідна для захисту своїх законних прав та інтересів в іншому судовому процесі, внаслідок приховування даної інформації позивач не зміг ефективно захистити свої права.

Ухвалою суду від 18 липня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача - Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини подав клопотання про розгляд справи без його участі. У відзиві на позов відповідач заперечив щодо задоволення позовних вимог, вказавши, що до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від позивача надійшов запит від 26 червня 2018 року вих. № ВСВ-1961-09-28/2306-К/2018 щодо надання завіреної копії Рішення Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про відкриття провадження за його зверненням від 29 січня 2018 року за вих. № ВСВ- 1961-09-28/326-К/2017. Цього ж дня, 26 червня 2018, від позивача надійшов ще один запит на інформацію від 26 червня 2018 вих. №ВСВ-1961-09-28/2305-К/2018 щодо надання копій документів, створених в процесі розгляду його звернення від 31 жовтня 2017 року. За результатами розгляду першого запиту від 26 червня 2018 року вих. № ВСВ-1961-09-28/2306-К/2018 позивачу надано відповідь листом від 02 липня 2018 року вих. №13.3/7-003409.18/ЗІ-24, в якому надано відповідні роз'яснення та надано копії документів.

На другий запит позивачу надано відповідь листом від 03 липня 2018 року №2/16-003408.18/ЗІ-11, в якому роз'яснено правові підстави відмови у наданні запитуваної інформації та розяснено про можливість повторного звернення із запитом щодо надання інформації.

Відповідач - Державна казначейська служба України в судове засідання уповноваженого представника не направила, відзив на позовну заяву не надала, про дату, час і місце розгляду справи, повідомлялась належним чином.

Відповідно до частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо, відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Суд встановив, що 26 червня 2018 року позивач звернувся до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із запитом за вих. № ВСВ-1961-09-28/2305-К/2018, у якому просив надіслати на його адресу документи, а саме: завірену копію рішення Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про відкриття провадження за зверненням позивача від 31 жовтня 2017 року за вих. №ВСВ-1961-09-28/249-К-1/2017; завірену копію рішення Уповноваженого Верховної ради України з прав людини (чи його представника) про зупинення провадження за його зверненням від 31 жовтня 2017 року за вих. №ВСВ-1961-09-28/249-К-1/2017.

Згідно з реєстраційно-контрольною карткою вказаний запит зареєстрований в Секретаріаті за вх. № 003408.18/31 та згідно з резолюцією Керівника Секретаріату ОСОБА_2 переданий на розгляд Управлінню з питань дотримання права на інформацію та права на звернення.

За результатами розгляду запиту позивачу надано відповідь листом Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 03 липня 2018 року №2/16-003408.18/ЗІ-11, в якому відмовлено у наданні запитуваної інформації, у звязку із тим що запит позивача не відповідав установленим вимогам закону щодо надання реквізитів документа, що посвідчує його особу.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з наступного.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес регулюється Законом України "Про доступ до публічної інформації".

Метою Закону України "Про доступ до публічної інформації" є забезпечення прозорості та відкритості суб'єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Відповідно до пункту 2 статті 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації" доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Як вбачається із матеріалів справи, запит позивача на інформацію від 26 червня 2018 року вих. №ВСВ-1961-09-28/2305-К/2018 стосується документів, створених в процесі розгляду звернення позивача від 31 жовтня 2017 року, відтак суд приходить до висновку, що вказана інформація стосується персональних даних позивача та не є публічною інформацією.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 1 Закону України «Про захист персональних даних», цей ОСОБА_3 регулює правові відносини, пов'язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, права на невтручання в особисте життя, у зв'язку з обробкою персональних даних. ОСОБА_3 поширюється на діяльність з обробки персональних даних, яка здійснюється повністю або частково із застосуванням автоматизованих засобів, а також на обробку персональних даних, що містяться у картотеці чи призначені до внесення до картотеки, із застосуванням неавтоматизованих засобів.

Відповідно до статті 2 вищезазначеного Закону, володілець персональних даних - фізична або юридична особа, якій законом або за згодою суб'єкта персональних даних надано право на обробку цих даних, яка затверджує мету обробки персональних даних, встановлює склад цих даних та процедури їх обробки, якщо інше не визначено законом; обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем; одержувач - фізична чи юридична особа, якій надаються персональні дані, у тому числі третя особа; персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Відповідно до статті 2 цього Закону відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована чи може бути конкретно ідентифікована, є персональними даними.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про захист персональних даних» суб'єкт персональних даних має право на одержання будь-яких відомостей про себе у будь-якого суб'єкта відносин, пов'язаних з персональними даними, за умови надання інформації щодо прізвища, імені та по батькові, місця проживання (місця перебування) і реквізитів документа, що посвідчує фізичну особу, яка подає запит.

Суд встановив, що запит позивача на інформацію від 26 червня 2018 року вих. №ВСВ-1961-09-28/2305-К/2018 не містить реквізитів документа, що посвідчує його особу, відтак не відповідає установленим вимогам Закону України «Про захист персональних даних».

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідач, розглядаючи запит позивача, діяв в межах наданих повноважень та у спосіб передбачений чинним законодавством, а твердження позивача про надання відповідачем відповіді не містить запитуваної інформації, а стосується зовсім іншого звернення позивача не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Вирішуючи питання стосовно вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Згідно з ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому, Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові № 4 від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз'яснив, що моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Оскільки протиправності в діях відповідача щодо надання відповіді на запит судом не встановлено, то суд приходить до висновку, що вимоги про відшкодування моральної шкоди до задоволення не підлягають.

Таким чином, за сукупністю наведених обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (місцезнаходження: вул. Інститутська, 21/8, м. Київ 8, 01008, ), Державної казначейської служби України (місцезнаходження: вул. Бастіонна 6, м. Київ 14, 01014, ) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Баб'юк П.М.

копія вірна

Суддя Баб'юк П.М.