Справа № 810/4042/18
Суддя: Виноградова О.І.
Дата ухвалення: 2018-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2018 року № 810/4042/18

Суддя Київського окружного адміністративного суду Виноградова О.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

6 серпня 2018 р. до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради (далі - відповідач) про:

- визнання бездіяльності відповідача в частині перерахунку позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня як інваліду війни 2-ї групи відповідно до ст. 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту від 22 жовтня 1993 р. № 3551-XII (далі - Закон № 3551-ХІІ) протиправною;

- зобов'язання відповідача здійснити позивачу перерахунок, нарахування та виплату недоплаченої щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня як інваліду війни 2-ї групи за 2018 р. в сумі 7719 грн 00 коп. відповідно до вимог ст. 13 Закону № 3551-ХІІ (у розмірі восьми мінімальних пенсій);

- встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов'язання відповідача подати у двотижневий строк з дати набрання рішенням законної сили звіту про виконання судового рішення.

Ухвалою судді Київського окружного адміністративного суду від 7 серпня 2018 р. було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є інвалідом війни 2-ї групи і відповідно до вимог ч. 5 ст. 13 Закону № 3551-ХІІ має право на отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, яка на думку позивача, у 2018 р. становила 10 984 грн 00 коп. Зазначив, що позивачу було виплачено у 2018 р. щорічну разову грошову допомогу до 5 травня лише у розмірі 3265 грн 00 коп. Крім того, зазначив, що нарахування та виплата відповідачем вказаної допомоги була здійснена на підставі положень постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і Про жертви нацистських переслідувань від 14 березня 2018 р. №170 (далі - постанова № 170), що на думку позивача, не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки жодних змін щодо порядку нарахування та розміру виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня до Закону № 3551-ХІІ внесено не було (а.с. 2-4).

Відповідач позов не визнав, подав до суду письмовий відзив, в якому у його задоволенні просив відмовити, посилаючись на те, що щорічна разова грошова допомога до 5 травня у 2018 році була виплачена відповідно до постанови № 170. Стверджував, що відповідач самостійно не визначав розмір щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, оскільки її розмір визначений у вказаній Постанові. У звязку з цим, вважає, що нарахування та виплата позивачу у 2018 році щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у сумі 3265 грн 00 коп. є правомірною та не порушує вимоги чинного законодавства. Крім того, просив здійснювати розгляд справи за його відсутності (а.с. 15-17).

У судове засідання позивач не прибув.

За таких обставин на підставі ч. 9 ст. 205 КАС України протокольною ухвалою суду від 25 вересня 2018 р. ухвалено здійснювати розгляд справи у порядку письмового провадження.

За таких обставин протокольною ухвалою суду від 25 вересня 2018 р. ухвалено здійснювати розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України, що підтверджується паспортом серії СН № 402201, виданим Міським відділом № 1 Білоцерківського МУГУ МВС України в Київській області (а.с. 6).

Позивач є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується посвідчення серії Є № 055203 (а.с. 5).

16 травня 2018 р. позивач подав до відповідача заяву, у якій просив провести виплату недоплаченої суми одноразової щорічної грошової допомоги до 5 травня 2018 р. у сумі 7719 грн 00 коп. (а.с. 7).

24 травня 2018 р. відповідач листом № 5497 відмовив позивачу у виплаті вказаної суми одноразової грошової допомоги, оскільки відповідно до постанови № 170 встановлено розмір такої допомоги у сумі 3265 грн 00 коп., яка і була виплачена позивачу (а.с. 8).

У зв'язку з тим, що позивач вважає такі дії відповідача протиправними, ним було подано даний позов до суду.

Спірні правовідносини врегульовані Законом № 3551-ХІІ, Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 р. № 79-VІІІ (далі - Закон № 79-VІІІ), Бюджетним кодексом України, постановою № 170, Рішенням Конституційного Суду України від 25 січня 2012 р. №3-рп/2012, Рішенням Конституційного Суду від 3 жовтня 1997 р. № 4-зп, Рішенням Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 р. № 20-рп/2011.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону № 3551-ХІІ вказаний Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом:

створення належних умов для підтримання здоров'я та активного довголіття;

організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів;

виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни;

надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров'я.

Відповідно до вимог ст. 13 Закону України № 3551-ХІІ (в редакції, яка була чинна станом на 31 грудня 2007 р.) передбачалось, що щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам I групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком.

Згідно з вимогами п. 20 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2008 р. № 107-VI (далі - Закон № 107-VI) ч. 5 ст. 13 Закону №3551-XII викладено у такій редакції: «Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України».

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 р. № 10рп/2008 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, п. 20 розділу II Закону № 107-VI.

Таким чином, починаючи з 22 травня 2008 р., відновлено дію ч. 5 ст.13 Закону №3551-ХІІ, відповідно до якої розмір грошової допомоги особам з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи мав становити вісім мінімальних пенсій за віком.

Як убачається з ч. 1 ст. 17-1 Закону № 3551-XII (в редакції, яка була чинна на дату виникнення спірних відносин), щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених ст.ст. 12 - 16 цього Закону, здійснюють центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, через відділення зв'язку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання.

Згідно з вимогами ч. 4 ст.17-1 Закону № 3551-ХІІ встановлено, що особи, які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги.

Разом з тим, Законом № 79-VІІІ, який набув чинності 1 січня 2015 р., розділ VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України доповнено п. 26, яким встановлено, що норми і положення, зокрема, ст.ст. 12, 13, 14, 15 та 16 Закону № 3551-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Наведене свідчить, що із набуттям чинності Закону N 79-VIII Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленого ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

На виконання зазначених приписів Бюджетного кодексу України Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 170.

Згідно з вимогами п. 1 постанови № 170: у 2018 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і Про жертви нацистських переслідувань (далі - грошова допомога), здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які розподіляють їх між структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - районні органи соціального захисту населення). Районні органи соціального захисту населення перераховують кошти через відділення звязку або установи банків на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання) у таких розмірах:

особам з інвалідністю внаслідок війни та колишнім малолітнім (яким на момент увязнення не виповнилося 14 років) вязням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, визнаним особами з інвалідністю внаслідок загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин: I групи - 3 685 гривень; II групи - 3 265 гривень; III групи - 2 845 гривень;

Отже, на час виникнення спірних правовідносин діяли два нормативно-правові акти, які мають однакову юридичну силу, і які по-різному встановлювали розмір щорічної допомоги до 5 травня учасникам бойових дій та інвалідам війни.

Рішенням Конституційного Суду України від 25 січня 2012 р. №3-рп/2012 визначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Конституційний Суд України в п. 3 мотивувальної частини рішення № 4-зп від 3 жовтня 1997 р. у справі набуття чинності Конституцією України зазначив про те, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Таким чином, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суд повинен застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Враховуючи, що Закон N 79-VIII прийнятий пізніше Закону №3551-ХІІ, то в даному випадку підлягають застосуванню норми Закону N 79-VIII.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в рішенні від 26 грудня 2011 р. № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч. 1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист.

Така позиція узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини, який у рішенні по справі «Ейрі проти Ірландії» від 9 жовтня 1979 р. констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 р.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "ОСОБА_2 проти України" від 3 червня 2014 р. зазначив, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу № 1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Суд зауважив, що першою і найважливішою вимогою статті 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначив, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що нарахування інваліду війни щорічної разової допомоги до 5 травня має здійснюватись відповідно до положень Закону № 79-VIII (чинного з 1 січня 2015 р.) та відповідно до постанови № 170.

Дана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 13 березня 2018 р. (справа №335/7127/17(2-а/335/323/2017), від 8 травня 2018 р. (справа №607/7918/17) та від 19 червня 2018 р. (справа №727/10654/17).

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про те, що нарахування та виплата відповідачем позивачу як особі, яка має інвалідність 2 групи, у 2018 році щорічної разової грошової допомоги до 5 травня на підставі постанови № 170 у розмірі 3265 грн 00 коп. є правомірним та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Позивачем під час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження позиції щодо протиправності дій відповідача в частині нарахування та виплати позивачу як особі, яка має інвалідність 2 групи, щорічної разової грошової допомоги до 5 травня та обовязку відповідача здійснити нарахування вказаної допомоги на підставі ч. 5 ст. 13 Закону № 3551-ХІІ.

Як убачається з вимог ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, що і було зроблено відповідачем.

Наведене свідчить, що дії відповідача були правомірними, а отже, позовні вимоги є необгрунтованими.

Враховуючи встановлені обставини, системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити.

За цих же обставин не підлягає задоволенню і клопотання позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду.

Керуючись ст.ст. 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Виноградова О.І.