Справа № 804/3093/18
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2018-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 вересня 2018 року Справа № 804/3093/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
за участі секретаря судового засіданняОСОБА_2
позивача представника позивача представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови № 33/4.1-13/137 від 04.04.2018 року, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови № 33/4.1-13/137 від 04.04.2018 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржувану постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами винесено на підставі необґрунтованих висновків контролюючого органу про порушення вимог трудового законодавства, яке полягало у допущенні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до роботи без укладення трудового договору. Позивач пояснив, що з вказаними особами було укладено цивільно-правові угоди, в яких зазначалось певна робота, строк виконуваної роботи та встановлення розміру оплати за виконану роботу, що не заборонено чинним законодавством. Оскільки висновки відповідача, про які зазначено в акті перевірки, зроблено без урахування всіх істотних обставин, винесена постанова про накладення штрафних санкцій є неправомірною та підлягає скасуванню. В тому числі, позивачем отримано припис про усунення порушень вимог Кодексу Законів про працю України та на його виконання було видано наказ про прийняття на роботу ОСОБА_7, а відносно ОСОБА_6 жодного документу не приймалось, оскільки станом на час проведення перевірки ОСОБА_6 припинив договірні відносини з ФОП ОСОБА_3 Відповідач був повідомлений про усунення виявлених порушень вимог Кодексу законів про працю України, вказаних у приписі. При цьому, позивач був не правомірно притягнутий до відповідальності, оскільки відповідно до ч.11 ст.7 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" не повинні застосовуватись до позивача фінансові санкції.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 травня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі № 804/3093/18 та призначено розгляд останньої в порядку спрощеного позовного провадження (суддя Кононенко О.В.).
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
29 травня 2018 року від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на адміністративний позов, в якому останній просив в задоволенні адміністративного позову відмовити посилаючись на те, що посадовими особами Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області було дотримано порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення. Відповідно до виявлених у ході перевірки порушень норм трудового законодавства та безпосередньо факту того, що порушення мали місце, уповноваженими посадовими особами прийнято правомірне рішення щодо застосування фінансової санкції у вигляді штрафу стосовно Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 у розмірі 223 380,00 грн.
12 червня 2018 року від представника позивача на адресу суду надійшла письмова відповідь на відзив, в якій було зазначено, що посадовими особами Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області невірно трактуються норми Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», оскільки частиною 11 статті 7 вказаного Закону чітко передбачено наслідки виконання припису про усунення порушень, виявлених під час здійснення заходу нагляду (контролю), а саме фінансові, адміністративні санкції, заходи реагування до субєкта господарювання не мають бути застосовані взагалі.
22 червня 2018 року до суду від представника відповідача надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив на адміністративний позов, в яких було викладено пояснення стосовно того, що умови, визначені частиною 11 статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», щодо незастосування фінансових та адміністративних санкцій не поширюються на органи державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення.
06 серпня 2018 року відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями, у зв'язку з перебуванням судді Кононенка О.В. у відпустці справу розподілено судді Боженко Н.В.
03 серпня 2018 року від представника позивача надійшла заява про вжиття заходів забезпечення позову, у задоволенні якої було відмовлено на підставі ухвали суду від 08 серпня 2018 року.
Ухвалою суду від 10 серпня 2018 року адміністративну справу № 804/3093/18 прийнято до провадження судді Боженко Н.В., розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання.
Представник позивача в судових засіданнях позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в адміністративному позові, відповіді на відзив та просив адміністративний позов задовольнити, оскільки з громадянами - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено цивільно-правові договори, на підставі яких вони були допущені до роботи. При цьому, гр. ОСОБА_6 виконував роботи визначені в цивільно-правовій угоді та був складений ОСОБА_2 надання послуг та сплачені кошти за такі послуги, а гр. ОСОБА_7 був працевлаштований після проведення перевірки на виконання вимог припису.
Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на пояснення, викладені у відзиві на позов та запереченнях, просив у задоволенні позову відмовити, оскільки відповідачем встановлено не працевлаштування двох осіб.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
За результатами проведення інспекційного відвідування було складено ОСОБА_2 інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю, №33/4.1-13 від 16.03.2018 року.
Перевіркою виявлено порушення позивачем вимог статті 21, статті 23, частин 1 та 3 статті 24 Кодексу законів про працю України, а саме було встановлено, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 укладає цивільно-правові договори з фізичними особами (ОСОБА_6 та ОСОБА_7В.), які мають ознаки трудових договорів.
На підставі вказаного ОСОБА_2 було винесено припис № 33.4.1-13-15 від 16.03.2018 року, яким позивача у строк до 20.03.2018 року зобовязано усунути такі порушення: неналежне оформлення працівників, які працюють за договорами цивільно-правового характеру, але містять в собі ознаки трудових відносин.
04 квітня 2018 року начальником Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області винесено постанову №33/4.1-13/137, за якою на фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 накладено штраф у розмірі 223 380,00 грн.
Вважаючи свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 259 Кодексу законів про працю України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім органів доходів і зборів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.
Відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року № 96 (Положення № 96) та розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року № 929-р, функції і повноваження Державної інспекції України з питань праці передані правонаступникам Державній службі України з питань праці та її територіальним органам.
Держпраця України у межах повноважень, передбачених законом, на основі та на виконання Конституції та законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України, наказів Мінсоцполітики видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує і контролює їх виконання.
У пункті 7 вказаного Положення № 96 передбачено, що Держпраці України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи.
На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.
Відповідно до пункту 3 Положення № 340 основними завданнями Управління Держпраці є, зокрема, реалізація державної політики у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
Пунктом 4 Положення № 340 встановлено, що Управління Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.
Згідно із пунктом 6 Положення № 340 Управління Держпраці для виконання покладених на неї завдань має право: отримувати в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності та їх посадових осіб інформацію, документи та інші матеріали, необхідні для виконання покладених завдань.
Порядок процедури здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, встановлений Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі Порядок № 295).
За приписами підпункту 6 пункту 5 Порядку №295 інспекційні відвідування проводяться, зокрема, за інформацією, в тому числі ДФС та її територіальних органів про факти порушення законодавства про працю, виявлені у ході здійснення контрольних повноважень.
В силу пункту 5 Порядку №295 рішення про доцільність проведення відповідних заходів з підстав, визначених підпунктами 5-7 цього пункту Порядку, приймає керівник органу контролю, його заступник.
Судом встановлено, що підставою для призначення інспекційного відвідування позивача стала інформація, викладена в листі Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 22.02.2018 року №8398/04-36-13-05 (вх. №2602 від 27.02.2019 року) «Про вжиття заходів».
Відповідно до пунктів 19 та 20 Порядку №295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення. Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником обєкта відвідування або його уповноваженим представником.
Припис є обовязковою для виконання у визначені строки письмовою вимогою інспектора праці про усунення обєктом відвідування порушень законодавства про працю, виявлених під час інспекційного відвідування або невиїзного інспектування (пункт 23 Порядку №295).
Таким чином, відповідач наділений відповідними повноваженнями щодо проведення перевірок за дотриманням законодавства про працю та видання обов'язкових до виконання рішень щодо усунення порушень законодавства про працю.
Як вбачається з ОСОБА_2 №33/4.1-13 від 16.03.2018 року проведеного інспекційного відвідування, перевіркою встановлено порушення позивачем вимог законодавства про працю, а саме: вимог статті 21, статті 23, частин 1 та 3 статті 24 Кодексу законів про працю України, а саме було встановлено, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 укладає цивільно-правові договори з фізичними особами (ОСОБА_6 та ОСОБА_7В.), які мають ознаки трудових договорів. Зокрема, контролюючий орган стверджує, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 використовував працю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Так, відповідно до частини 1 статті 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
В силу статті 23 Кодексу законів про працю України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Частиною 3 статті 24 Кодексу законів про працю України закріплено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно з частиною першою статті 265 Кодексу законів про працю України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.
Відповідно до абзацу другого частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Механізм накладення на субєктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення», визначає порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року № 509 (далі - Порядок 509).
За змістом пункту 2 Порядку 509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи). Штрафи можуть бути накладені на підставі: рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації; акта про виявлення під час перевірки субєкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу; акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що штраф може бути накладений на суб'єкта господарювання за фактичний допуск працівника до виконання службових обов'язків без укладення трудового договору лише за наявності вчиненого фактично порушення вимог частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України.
Щодо доводів позивача про те, що з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були укладені цивільно-правові договори, суд зазначає наступне.
Так, до матеріалів справи залучено копії цивільно-правового договору від 03.01.2018 року, укладеного позивачем (замовник) з ОСОБА_6 (виконавець), та цивільно-правового договору від 01.03.2018 року, укладеного позивачем (замовник) з ОСОБА_7 (виконавець).
Згідно з пунктом 1.1 вказаних договорів виконавець зобов'язується для замовника виконати інформаційну роботу з покупцями (консультування з продажу мобільних телефонів та аксесуарів), робота з РРО в обсязі і на умовах передбачених даним договором, а замовник зобов'язується приймати та оплатити дані послуги. П.1.2 договору передбачено, що виконавець не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, а сам організовує процес надання виконання робіт. Замовник, у свою чергу, не несе перед виконавцем ніяких зобовязань, визначених КЗпП, у тому числі не оплачує лікарні, відпускні, виплати заробітної плати і забезпечення необхідних умов праці, передбачених трудовим законодавством (п.1.3). Факт надання відповідних робіт з боку виконавця буде засвідчуватись ОСОБА_2 прийому надання послуг (виконаної роботи) (п. 1.4 договору).
Згідно наданого в ході проведення інспекційного відвідування пояснення ОСОБА_6 працював за вищезазначеним договором з 03.01.2018 року по 30.01.2018 року.
З акту надання послуг № 1 від 30.01.2018 року вбачається, що загальна вартість робіт склала 4000,00 грн.
Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (статті 837 Цивільного кодексу України).
За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (стаття 901 Цивільного кодексу України).
Суд зауважує, що основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
Підрядник, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.
З аналізу наведених норм випливає, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції, за якою працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.
Як вбачається із досліджених цивільно-правових договорів, укладених позивачем з ОСОБА_6 та ОСОБА_7, їх предметом є консультування з продажу мобільних телефонів та аксесуарів та робота з РРО, тобто саме процес праці, а не її кінцевий результат. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 систематично виконувались певні трудові функції відповідно до визначеного виду виконуваної роботи, у встановлений строк, без визначення обсягу виконуваної роботи, тобто праця за цим договором не є юридично самостійною, а здійснюється у межах господарської діяльності позивача з систематичним виконанням трудових функцій продавця-консультанта.
Суд зазначає, що у самих цивільно-правових угодах, наданих позивачем, взагалі не зазначається, який конкретно результат роботи повинен передати виконавець замовнику, не визначено переліку завдань роботи, її обсягу, видів, тощо. Не міститься також конкретного переліку послуг та їх числового вираження - обсягу наданих на адресу послуг в акті виконаних робіт.
Таким чином, суд доходить висновку, що цивільно-правові угоди, укладені між позивачем та ОСОБА_6 і ОСОБА_7, мають ознаки трудового характеру. Варто зауважити, що за даними договорами, з огляду на визначений ними предмет, фактично неможливо передати результат виконаної роботи замовникові при виконанні робіт.
Слід також зазначити, що відповідно до ОСОБА_2 за результатами фактичної перевірки щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин в працівниками (найманими особами) від 26.01.2018 року, складеного Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області, то дана перевірка проходила в присутності ОСОБА_6, в якості саме продавця, який проводив розрахункові операції. Таким чином, посилання позивача на ОСОБА_2 надання послуг №1 від 30.01.2018 року, як на підтвердження здійснення послуг є безпідставним, в тому числі укладені договори між позивачем та ОСОБА_6, позивачем та ОСОБА_7 є повністю ідентичними.
Зважаючи, що правовідносини між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та вищевказаними особами носять ознаки, притаманні саме трудовим відносинам між роботодавцем та найманим працівником, судом відхиляються доводи позивача про те, що вказаними особами надавались лише послуги, спрямовані на отримання кінцевого результату. Водночас, позивачем як роботодавцем не було укладено трудовий договір та були допущені до роботи у відповідності до вимог статті 24 Кодексу законів про працю України, за що встановлена відповідальність, передбачена абзацом 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України, натомість позивачем надано трудовому договору форму цивільно-правового договору шляхом його укладення.
З приводу посилання позивача на те, що ним було виконано припис № 33.4.1-13-15 від 16.03.2018 року про усунення порушень шляхом прийняття на роботу ОСОБА_10, а тому немає підстав для притягнення позивача до відповідальності і визначення штрафу у розмірі 223 380,00 грн., відповідно до ч.11 ст.7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до частини 11 статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 року № 877-V (далі Закон № 877-V) у разі виконання в повному обсязі та у встановлений строк припису, розпорядження, рішення, іншого розпорядчого документа про усунення порушень, виявлених під час здійснення заходу нагляду (контролю), фінансові та адміністративні санкції, заходи реагування до субєкта господарювання, його посадових осіб не застосовуються.
Згідно з частиною 4 статті 2 Закону № 877-V заходи контролю здійснюються органами Державної фіскальної служби (крім митного контролю на кордоні), державного нагляду за дотриманням вимог ядерної та радіаційної безпеки (крім здійснення державного нагляду за провадженням діяльності з джерелами іонізуючого випромінювання, діяльність з використання яких не підлягає ліцензуванню), державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), державного нагляду у сфері господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім діяльності з переказу коштів, фінансових послуг з ринку цінних паперів, похідних цінних паперів (деривативів) та ринку банківських послуг), державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації - з урахуванням особливостей, встановлених Повітряним кодексом України, нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання (Авіаційними правилами України), та міжнародними договорами у сфері цивільної авіації.
Визначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов'язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону (частина 5 статті 2 Закону № 877-V).
Тобто, норма частини 11 статті 7 Закону № 877-V в даному випадку не має застосовуватися, оскільки застосуванню підлягає норма статті 265 Кодексу законів про працю України, як спеціальна норма. Тому, аргументи позивача про те, що виконання ним вимог припису у встановлений законодавством строк є підставою для не накладення на позивача штрафних санкцій, не ґрунтуються на вимогах закону.
Підставою для накладення штрафу відповідно до статті 265 Кодексу законів про працю України є акт перевірки про виявлені факти порушення вимог законодавства про працю, незалежно від їх подальшого усунення.
Відтак, безпідставними є посилання позивача на той факт, що відповідачем були застосовані штрафні санкції за порушення, які були усунені на виконання припису, оскільки штрафні санкції застосовані спірною постановою жодним чином не стосуються невиконання припису. Відповідальність за такі порушення передбачена статтею 265 Кодексу законів про працю України, а усунення виявлених порушень при проведені перевірки не є підставою для скасування штрафних санкцій, які застосовані за сам факт вчинення порушення у сфері законодавства про працю.
Таким чином, суд у даному випадку приймає доводи відповідача про те, що відповідачем правомірно на підставі статті 265 Кодексу законів про працю України притягнуто позивача до відповідальності в зв'язку із порушенням мінімальних державних гарантій в оплаті праці та за порушення вимог трудового законодавства.
Вказана позиція відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного суду від 28.02.2018 року у справі № 818/584/17 (провадження К/9901/381/17) та від 22.03.2018 року у справі № 697/2073/17 (провадження К/9901/2769/18) та від 28.02.2018 року.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а вимоги такими, що задоволенню не підлягають, оскільки відповідач як суб'єкт владних повноважень довів порушення позивачем статті 24 Кодексу законів про працю України, а відтак постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами за № 33/4.1-13/137 від 04.04.2018 винесена контролюючим органом правомірно.
Розподіл судових витрат здійснено відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні адміністративного позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови № 33/4.1-13/137 від 04.04.2018 року - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 18 вересня 2018 року.

Суддя ОСОБА_1