Справа № 808/610/18
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2018-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 вересня 2018 рокусправа № 808/610/18

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючий суддя: Баранник Н.П.

судді: Малиш Н.І., Щербак А.А.,

за участю секретаря судового засідання: Комар Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Токмацької районної державної адміністрації Запорізької області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 травня 2018 року у справі № 808/610/18 (дата складання повного тексту 25.05.2018р., суддя Татаринов Д.В.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Токмацької районної державної адміністрації Запорізької області про стягнення компенсації за невикористані додаткові відпустки, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з Токмацької районної державної адміністрації Запорізької області (далі відповідач) компенсацію за невикористані додаткові соціальні відпустки за 2011 рік, 2012 рік, 2013 рік в розмірі 7 708,80 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 16 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Суд стягнув з відповідача на користь позивача компенсацію за невикористані додаткові соціальні відпустки за 2011 рік, 2012 рік, 2013 рік в розмірі 7 708,80 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 87 744, 58 грн..

Із рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу. В скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неналежну оцінку судом доказів у справі, відповідач просить рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 травня 2018 року скасувати та прийняти нове, яким відмовити позивачці у задоволенні позову у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд безпідставно не врахував пояснень відповідача, що ОСОБА_1 не надала належних доказів, які б підтверджували її статусу як матері-одиначки за період 2011-2013 року, а отже не підтвердила своє право на додаткові соціальні відпустки у цей період. Крім того відповідач не погоджується з розрахунком суду в частині визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 87 744, 58 грн.. Вважає, що періодом, за яким обчислюється середня заробітна плата, є виплати за останні два календарні місяці роботи до вересня 2017року (коли позивач звільнилася), тобто липень та серпень 2017року, а не серпень - вересень 2017року як розрахував суд першої інстанції.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, наполягав на її задоволенні.

Позивач та її представник заперечували проти доводів апеляційної скарги відповідача. Вважають, що суд прийняв законне і обґрунтоване рішення, і підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи встановлено, що позивачка ОСОБА_1, працювала в Токмацькій районній державній адміністрації Запорізької області та займала посаду начальника відділу фінансового - господарського забезпечення - головного бухгалтера апарату Токмацької районної державної адміністрації Запорізької області з 01 червня 2006 року.

14 вересня 2017 року позивачкою подано заяву про звільнення за власним бажанням у зв'язку з переїздом на нове місце проживання, згідно пункту 3 частини 1 статті 83, частини 3 статті 86 Закону України "Про державну службу", частини 1 статті КЗпП України.

Головою Токмацької районної державної адміністрації Запорізької області винесено розпорядження від 27 вересня 2017 року №77-к " Про звільнення ОСОБА_1.".

В розпорядженні зазначено, що відповідно до статті 6, 39, 41 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", пункту 3 частини 1 статті 83, частини 3 статті 86 Закону України "Про Державну службу", статті 38 Кодексу Законів про Працю України, Закону України "Про відпустки":

- звільнити ОСОБА_1 29 вересня 2017 року з посади начальника відділу фінансово - господарського забезпечення головного бухгалтера апарату Токмацької районної державної адміністрації Запорізької області за власним бажанням, у зв'язку з переїздом на нове місце проживання;

- відділу фінансово - господарського забезпечення апарату районної державної адміністрації провести кінцевий розрахунок із ОСОБА_1, вплатити компенсацію: за невикористані 04 календарні дні щорічної основної відпустки за період роботи з 01 червня 2010 року по 31 травня 2011 року, за невикористані календарних дня щорічної основної відпустки за період роботи з 01 червня 2013 року по 31 травня 2014 року, за невикористані 16 календарних дня щорічної основної відпустки за період роботи з 01 червня 2014 року по 31 травня 2015 року, за невикористані 25 календарних дня щорічної основної відпустки за період роботи з 01 червня 2015 року по 31 травня 2016 року невикористані 27 календарних дня щорічної основної відпустки за період роботи з 01 червня 2016 року по 31 травня 2017 року, за невикористані 10 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 01 червня 2017 року по 29 вересня 2017 року, невикористані 06 календарні дні щорічної додаткової відпустки за 2016 рік, невикористані 07 календарні дня щорічної додаткової відпустки за 2017 рік, невикористані 08 календарних дні соціальної додаткової відпустки, як одинокій матері за 2010 рік.

Ознайомившись з розпорядженням, ОСОБА_1 подала 27 вересня 2017 заяву, в якій зазначила, що при розрахунку належних їй виплат при звільненні, не нараховано компенсацію за невикористанні соціальні додаткові відпустки, як одинокій матері, що виховує дитину без батька: 10 календарних днів за 2011 рік, 10 календарних днів за 2012 рік та 10 календарних днів за 2013 рік. Просила виплатити відповідну компенсацію. До заяви позивач додала: копію свідоцтва про розірвання шлюбу; копію свідоцтва про народження; довідку про склад сім'ї; свідчення мешканців будинку; АДРЕСА_1

Листом від 24 жовтня 2017 року №2054/12-30 відповідач повідомив, що позивачем жодного офіційно складеного, оформленого та засвідченого в установленому порядку документу, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини не надано, тому у позивача відсутнє право на отримання додаткової соціальної відпустки за 2011, 2012, 2013 роки.

Позивачка, ознайомившись з листом, подала заяву від 23 листопада 2017 року, в якій просила повторно розглянути подану 27 вересня 2017 року заяву про виплату компенсації за невикористані дні соціальної додаткової відпустки за 2011 - 2013 роки з врахуванням довідки від начального закладу від 07 листопада 2017 року №324. Додаток: довідка КЗ ЗОЛ "Захисник" ЗОР від 07 листопада 2017 року № 324.

Відповідач своїм листом від 21 грудня 2017 року №2480/12-30 зазначив, що за час роботи у райдержадміністрації позивачем своєчасно не було належним чином підтверджено статусу одинокої матері, та не підтверджено наявність права на відповідну додаткову соціальну відпустку за період 2011 - 2013 роки.

Не погодившись з відмовою у нарахуванні та виплаті компенсації за невикористані соціальні додаткові відпустки як одинокій матері, позивачка звернулась до суду з позовом.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який позовні вимоги задовольнив, а також вважає вірними розрахунки сум, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про відпустки», жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, одинокій матері, батьку, який виховує дитину без матері (у тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла дитину під опіку, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів.

Визначення "одинокої матері" наведено у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року № 9 та пунктом 5 частини 12 статті 10 Закону України "Про відпустки".

В пункті 9 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що одинокою матір'ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Пунктом 5 частини 12 статті 10 Закону України "Про відпустки" зазначено, що щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків.

При цьому, слід зазначити, що пункт 5 частини 12 статті 10 Закону України "Про відпустки " визначає одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька, факт утримання для надання відпустки значення не має.

Тобто, право на додаткову відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі і розлучена жінка, яка виховує дитину без батька, незважаючи на факт отримання аліментів, і жінка, яка вийшла заміж, але її дитина новим чоловіком не усиновлена).

Законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред'явити жінці, яка виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки. Тому одним із документів для підтвердження того, що батько не бере участі у вихованні дитини, можуть бути: рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав, рішення органів опіки та піклування або суду щодо участі батька у вихованні дитини, ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів, тощо.

Крім того, підтвердженням відсутності участі батька у вихованні дитини може бути акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, а також довідка зі школи про те, що батько не бере участі у вихованні дитини (не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, не бере участі в батьківських зборах) тощо.

Отже, розлучена жінка, яка дійсно виховує сама дитину (без батька), для отримання додаткової соціальної відпустки має надати копію свідоцтва про народження дитини, копію свідоцтва про розірвання шлюбу та документ, який підтверджував би те, що батько не бере участі у вихованні дитини.

Судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано 25.02.2000 року, про що зроблено запис №23 в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу (а.с. 16).

Зі свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 18 липня 2000 року вбачається, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1, а його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 15).

В матеріалах справи наявна довідка від 26 вересня 2017 року №17 ПП "Чайка", в якій зазначено, що позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, склад її сім'ї в період з 2011 по 2013 роки: лише син - ОСОБА_3, який вибув з зазначеної адреси 20 липня 2016 року (а.с. 17).

Позивачем надано лист, в якому мешканці, будинку 43 по вул. Ковальська (Куйбишева) тобто сусіди, засвідчили, що позивачка дійсно проживала лише із сином з 2000 року по 2016 рік (а.с.18).

З довідки Комунального закладу "Запорізький обласний ліцей - інтернат з посиленою військово - фізичною підготовкою "Захисник" Запорізької обласної ради від 07 листопада 2017 року №324 вбачається, що в період навчання ОСОБА_3 фактів участі його батька ОСОБА_2 у вихованні свого сина зафіксовано не було у зв'язку з постійним проживанням останнього поза межами України. Надана інформація на підставі даних особової справи учня (а.с.22).

Доводи відповідача про прізвище «Білоцерцовець» у довідці № 324, а тому вона не є належним доказом, судом розцінюються критично. Відомості, наведені у довідці свідчать про допущену описку, а не про те, що інформація стосується іншої особи, а не ОСОБА_3.

В матеріалах наявні копії Декларацій про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2011 рік, за 2012 рік, 2013 рік, з яких вбачається, що в пункті 4 декларації "члени сім'ї декларанта" зазначено тільки: син ОСОБА_3.

Таким чином, наявними у справі доказами підтверджено, що позивачка у спірний період: 2011-2013роки самостійно виховувала дитину, тобто без участі батька, а отже мала право на додаткову оплачувану відпустку, відповідно до статті 19 Закону України "Про відпустки".

Частиною 1 статті 83 Кодексу законів про працю України, чітко визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

За змістом частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина Громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (зі змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 25 січня 2012 року №35), судом вірно розраховано суму компенсації за невикористані додаткові соціальні відпустки, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Стосовно визначення судом середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Розрахунок середнього заробітку ОСОБА_1 судом визначено наступним чином: виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи: за серпень 2017 року ( 22 робочих дні) - заробітна плата 7250,00 грн.; за вересень 2017 року (21 робочий день) - заробітна плата 17250,00 грн.. Тобто, 7250+17250 = 24500,00 грн./43 робочих дні = середньоденна заробітна плата складає 569,77 грн..

Оскільки за період з дня звільнення час затримки повного розрахунку з позивачем становить 154 робочих дня (жовтень 2017 - 21 робочий день, листопад 2017 - 22 робочих дня, грудень 2017 - 20 робочих днів, січень 2018 - 21 робочий день, лютий 2018 - 20 робочих днів, березень 2018 - 20 робочих днів, квітнень 2018 - 20 робочих днів, травень 2018 - 10 робочих днів), суд дійшов вірного висновку, що з Токмацької районної державної адміністрації Запорізької області на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 87744,58 грн. (154 х 569,77 = 87744,58 грн.).

Посилання відповідача на те, що при розрахунку мають враховуватися лише виплати за липень та серпень 2017року, які отримувала ОСОБА_1, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки позивач відпрацювала календарний місяць вересень 2017 (звільнена 29.09.2017 в останній робочий день цього місяця).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, дії та рішення якого оскаржуються, не довів суду існування підстав для невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані додаткові соціальні відпустки за 2011 рік, 2012 рік, 2013 рік, та має сплатити позивачці відповідну компенсацію, а також виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Токмацької районної державної адміністрації Запорізької області - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 травня 2018 року у справі № 808/610/18 - залишити без змін.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя: Н.П. Баранник

Суддя: Н.І. Малиш

Суддя: А.А. Щербак