Справа № 810/2771/18
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2018-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2018 року № 810/2771/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щавінського В.Р., при секретарі судового засідання Мілієнко О.М., за участю представника позивача - ОСОБА_1 та представника відповідача - ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до Головного управління державної міграційної служби України в місті Києві (далі ГУ ДМС України в м.Києві) з вимогами:

- скасувати рішення ГУ ДМС України в місті Києві від 28.02.2018 №109858 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- зобовязати ГУ ДМС України в місті Києві повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення від 28.02.2018 №109858 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- зобовязати ГУ ДМС в місті Києві здійснити обмін посвідки на постійне проживання серії КИ №047080/109858 громадянці ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2;

- стягнути з ГУ ДМС України в м. Києві матеріальну шкоду в розмірі 249000,00 грн.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.05.2018 відкрито провадження по справі у справі та зазначено, що справа буде розглядатись за правилами спрощеного провадження.

Ухвалою від 29.05.2018 Київський окружний адміністративний суд позовні вимоги позивачів розєднав та ухвалив;

- позовні вимоги щодо скасування рішення ГУ ДМС України в місті Києві від 28.02.2018 №109858 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1; зобовязання ГУ ДМС України в місті Києві повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення від 28.02.2018 №109858 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1; стягнення з ГУ ДМС України в місті Києві матеріальну шкоду - розглядати в межах провадження адміністративної справи 810/1529/18;

- позовні вимоги щодо зобовязання ГУ ДМС України в місті Києві здійснити обмін посвідки на постійне проживання серії КИ №047080/109858 громадянці ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3; стягнення з ГУ ДМС в місті Києві матеріальну шкоду - виділити і розглядати в окремому (самостійному) провадженні.

14.06.2018 на адресу суду надійшла заява від ОСОБА_3 про зміну предмету позову, в якій позивач просить:

- скасувати рішення Головного управління державної міграційної служби України у місті Києві від 30.05.2018 № 109858-1 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_3.

- зобов'язати Головне управління державної міграційної служби України у місті Києві повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби про скасування рішення Головного управління державної міграційної служби України у місті Києві від 30.05.2018 № 109858-1 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_3.

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві здійснити обмін посвідки на постійне проживання серії КИ № 047080/109858 громадянці ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_3.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 15.02.2006 року відповідачем прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_3 згідно п.6 ч.2 ст. 4 Закону України Про імміграцію та видано посвідку на постійне проживання серії КИ №047080/109858.

Вказує, що вона разом з чоловіком звернулися до ГУ ДМС України в м. Києві з клопотанням щодо обміну посвідки на постійне проживання в Україні у звязку з досягненням ними 45-річного віку, однак, на підставі здійсненої Перевірки матеріалів справ позивачів відповідач дійшов висновку, що рішення про надання, останнім дозволу на імміграцію прийнято всупереч вимогам міграційного законодавства України. Тому рішенням відповідача №109858 від 28.02.2018 скасовано дозвіл на імміграцію позивачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України Про імміграцію.

Позивач вважає рішення відповідача про скасування їй дозволу на імміграцію таким, що підлягає скасуванню.

Крім цього позивач наголошує, що внаслідок протиправних дій відповідача нею понесені майнові збитки в розмірі 249000 гривень, зокрема внаслідок неможливості здійснення підприємницької діяльності і звернення фінансових установ та органів державної влади України, тому просить стягнути вказані кошти з відповідача.

У судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач ГУ ДМС України в місті Києві проти позову заперечував. У відзиві на позовну заяву зазначив, що проведеною перевіркою встановлено, що рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну гр. ОСОБА_6 було прийнято УГІРФО ГУМВС України в м. Києві з порушенням вимог п.6 ч.2 ст.4, п.6 ч.7 ст. 9 та ч.10 ст. 9 Закону України Про імміграцію та надано особі, яка не мала законних підстав для його отримання, а відтак підлягає скасуванню.

Пояснює, що 01.12.2010 позивач перебуваючи в Україні на законних підставах, звернулась до ВГІРФО Голосіївського РУ ГУ України в м. Києві з клопотанням щодо надання ій та її неповнолітнім дітям ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 дозволу на імміграцію в Україну відповідно до п.6 ч.2 ст.4 Закону Про імміграцію так як її син ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_4 народився в Україні у м. Києві.

Однак, перевіркою встановлено, що під час такого звернення, її неповнолітній син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, не міг самостійно отримати дозвіл на імміграцію в Україну в силу свого віку. Право на набуття громадянства України за територіальним походженням дитини не може вважатися підставою для надання дозволу на імміграцію його матері гр. РФ ОСОБА_3 Всупереч наведеному, 15.02.2006 УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві було прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну матері малолітньої дитини, яка мала право на набуття громадянства України посиланням на п.6 ч.2 ст.4 Закону України Про імміграцію та видано дозвіл імміграцію в Україну від 16.02.2006 №109858, в якому зазначений її малолітній син ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4 та чоловік ОСОБА_4

У звязку з цим рішенням ГУДМС в м.Києві від 30.05.2018 №109858-1 прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_11 та її дітям ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

У судових засіданнях представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити проти його задоволення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3, народилась у Азербайджані ІНФОРМАЦІЯ_3, є громадянкою ОСОБА_5 Федерації. Перебуває в офіційно зареєстрованому шлюбі з громадянином ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, якому рішенням УГІРФО ГУМВС України в м. Києві від 16.02.2006 №109858 на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» (як батьку іммігранта) надано дозвіл на імміграцію та 17.02.2006 документовано посвідкою на постійне проживання серії КИ №033336. Мають трьох дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженка м. Люберці, РФ; ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_7, уродженка м. Москва, РФ; ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_8, Україна, який разом із батьком на підставі п. б ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» (як неповнолітня дитина іммігранта) рішенням УГІРФО ГУМВС України в м. Києві від 16.02.2006 №109858 отримав дозвіл на імміграцію в Україну.

У серпні 2010 разом із своїми дітьми ОСОБА_3 прибула до України з метою постійного проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_9.

Судом встановлено, що позивач із з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну до ВГІРФО Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві звернулась 01.12.2010 року. У заяві також клопотала про надання разом із нею дозволу на імміграцію зазначеним вище неповнолітнім дітям.

За результатами розгляду матеріалів справи, рішенням УГІРФОГУМВС України в м. Києві від 27.01.2011 на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» гр. РФ ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, її неповнолітнім дітям: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_4 надано дозвіл на імміграцію в Україну.

Після чого, 15.02.2011 документована посвідкою на постійне проживання серії КИ №047080, яку отримала 21.02.2011 та проживає з нею по теперішній час.

З наведених підстав, позивач та її сімя проживали на території України до 2018.

05.04.2018 ГУДМС України в м. Києві складено висновок та на підставі п. 1 (6) ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу та її дітям.

30.05.2018 відповідачем прийнято рішення № 109858-1 про скасування дозволу на імміграцію в Україну гр.. ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_3 та її дітям.

Не погодившись із вказаним рішенням позивач звернулась до суду та просить визнати протиправним та скасувати його.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному рішенню суд зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення відповідачем воно винесене на підставі п.1 ч.1 ст.12 Закону України Про імміграцію.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.12 Закону України Про імміграцію дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Водночас обґрунтовуючи правомірність оскаржуваного рішення представник відповідача зазначив, що під час прийняття оскаржуваного рішення ГУ ДМС України замість п.6 ч.1 ст.12 Закону України Про імміграцію помилково зазначило п.1 ч.1 ст.12 Закону України Про імміграцію, тобто підставою для скасування дозволу на імміграцію позивачу є п.6 ч.1 ст.12 Закону України Про імміграцію.

Однак вказане твердження представника відповідача спростовується іншими доказами по справі, зокрема.

Як зазначено у Висновку про розгляд матеріалів щодо скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні позивача від 05.04.2018 на підставі якого винесено оскаржуване рішення, зазначається, що рішення УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві про надання дозволу на імміграцію в Україну позивачу прийняте з порушенням вимог пункту 6 частини другої статті 4, підпункту 6 частини 7 та частини 10 статті 9 Закону України Про імміграцію, оскільки чоловік позивача гр. РФ ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, при поданні клопотання про надання дозволу на імміграцію в Україну свідомо надано неправдиві відомості з метою легалізації на території України та отримання відповідних документів.

У відповідності до пунктів 21, 22 Порядку, питання щодо скасування дозволу на імміграцію мають порушувати територіальні органи ДМС, якщо стало відомо про існування підстав для такого скасування. Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором є територіальний орган ДМС, ним складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію.

Отже позивачу дозвіл на імміграцію скасований саме на тій підставі яка зазначена у оскаржуваному рішенні. Жодного посилання у оскаржувану рішенні та вищевказаному Висновку на п.6 ч.1 ст.12 Закону України Про імміграцію як підставу скасування дозволу на імміграцію в Україну посадовими особами міграційного органу не зроблено.

Водночас, на думку суду, у матеріалах справи відсутні докази які б свідчили, що дозвіл на імміграцію в Україну позивач отримав на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, що підтверджується зокрема тим, що на час прийняття рішення про оформлення дозволу на імміграцію стосовно заперечень позивача заперечень не було.

Щодо тверджень відповідача стосовно того що позивачу було протиправно надано дозвіл на імміграцію, а також щодо дискреційних повноважень міграційної служби як контролюючого органу, який наділений певними повноваженнями, в т.ч. повноваженнями щодо прийняття рішень про видачу або відмову у видачі нової посвідки суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Стаття 26 Конституції України зазначає, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Судом встановлено, що позивач являється матірю трьох дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженка м. Люберці, ОСОБА_5 Федерація; ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_7, уродженка м. Москва, ОСОБА_5 Федерація; ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, який проживає у Києві навчається у середній школі №57 м.Києва.

Чоловік позивача працює у ТОВ Вендкомп з 22.04.2013 по теперішній час. З 01.04.2015 займає посаду директора (Наказ №2-к від 01.04.2015 р.), що підтверджується довідкою, копією трудової книжки, випискою з ЄДР.

Суд вважає, що ст.8 Конвенції по суті має захищати особу від свавільного втручання субєкта владних повноважень у здійснення ним своїх прав.

Згідно ч.2 ст.8 Конвенції таке втручання має бути передбачено законом і виправдане необхідністю досягнення законної мети чи цілі (рішення Європейського суду від 23.03.2006 р. у справі Вітело проти Італії (Vitiello c. Italie) скарга №77962/01).

Отже позивач починаючи з 2006 року легально проживала в Україні та виховувала дітей.

Суд зазначає, що в даному випадку оскаржуване Рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну переслідувало законну мету забезпечення порядку імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства. Крім того відповідач наділений повноваженнями на скасування дозволів на імміграцію в України в порядку та на підставах визначених законами України.

Щодо того чи являлось таке втручання необхідним у демократичному суспільстві суд зазначає, що орган міграційної служби (УГІРФО ГУ МВС України в м.Києві) 17.02.2006 року видало чоловіку позивача ОСОБА_13 посвідку на постійне проживання в Україні, попередньо перевіривши надані ним документи.

При цьому чоловіка позивача не було повідомлено про те що його неповнолітній син ОСОБА_9,ІНФОРМАЦІЯ_4, не може самостійно отримати дозвіл на імміграцію в Україну в силу його віку, а факт народження сина на території України без підтвердження громадянства не може вважатися підставою для надання дозволу на імміграцію позивачу.

Навпаки, у Рішенні за результатами розгляду матеріалів гр. ОСОБА_14 ОСОБА_4 затверджено 16.02.2006 затвердженого Начальником УГІРФО ГУ МВС України в м.Києві 16.02.2006 ОСОБА_15 зазначається, що враховуючи, що син ОСОБА_9 народився на території України, згідно пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України Про імміграцію має право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Сутність даної проблеми полягає в тому, що позивачу по спливу тривалого часу (понад 12 років) скасували дозвіл на імміграцію.

У серпні 2010 разом із своїми дітьми ОСОБА_3 прибула до України з метою постійного проживання та отримала дозвіл на імміграцію в Україну 27.01.2011.

Та обставина, що перевіркою ДМС України було встановлено, що дозвіл позивачу та її чоловіку надано помилково, не знімає провину з державного органу який проводив необхідну перевірку поданих документів та зясовував у межах своєї компетенції питання щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, проте таких підстав не виявив.

Аналогічної правової позиції дотримується Європейський суд, що знайшло своє відображення у п.п.30-36 рішення по справі Бігаєва проти Греції від 28 травня 2009 року, скарга №26713/05.

Вказане рішення Європейського суду у даній справі судом застосоване як джерело права відповідно до ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи зокрема прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

На думку суду, відповідачем, як субєктом владних повноважень, не було дотримано принципу пропорційності, що в свою чергу є підставою для визнання рішення протиправним і його скасування.

За таких обставин суд вважає, що оскаржуване рішення ГУ ДМС в місті Києві від 30.05.2018 №109858-1 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_3, є протиправним і підлягає скасуванню.

Суд погоджується із твердженням позивача, що за змістом Указу Президента «Питання державної міграційної служби» №473/2013 від 02.09.2013 ДМС України не є правонаступником Департаменту у справах громадянства і реєстрації фізичних осіб МВС України, відповідно відповідачем порушені принципи ст.12 Закону України «Про імміграцію» та п.21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою КМУ від 26.12.2002 №1983, оскільки дозвіл на імміграцію може бути скасований органом, що його видав, відповідач не видавав дозвіл на імміграцію позивачу.

Аналогічна правова позиція була також викладена Вищим адміністративним судом України в постанові від 25.09.2014 у справі № К/800/28503/13.

Відповідно підлягають задоволенню похідні від неї вимоги, а саме: зобовязати ГУ ДМС України в місті Києві повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення від 30.05.2018 №109858-1 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_3 та зобов'язати ГУ ДМС України в місті Києві здійснити обмін посвідки на постійне проживання серії КИ №047080/109858 громадянці ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_3

Щодо вимоги позивача стягнути з ГУ ДМС України в місті Києві матеріальну шкоду в розмірі 249000,00 грн. суд зазначає наступне.

Вказану вимогу позивач обґрунтовує тим, що внаслідок протиправних дій відповідача нею понесені майнові збитки в розмірі 249000 гривень, зокрема внаслідок неможливості відвідування своєї матері за межами України та безперешкодного повернення в Україну, неможливості оформлення у власність будівлі.

Водночас позивач не надала жодних доказів заподіяння їй вказаної шкоду, тому у задоволенні вказаної вимог слід відмовити.

Керуючись статтями 6, 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління державної міграційної служби України у місті Києві від 30.05.2018 № 109858-1 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_3.

3. Зобов'язати Головне управління державної міграційної служби України у місті Києві повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби про скасування рішення Головного управління державної міграційної служби України у місті Києві від 30.05.2018 № 109858-1 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_3.

4. Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві здійснити обмін посвідки на постійне проживання серії КИ № 047080/109858 громадянці ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_3.

5. У решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Щавінський В.Р.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 01 жовтня 2018 р.