Справа № 200/14150/17(2-а/200/1097/17)
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2018-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 травня 2018 рокусправа № 200/14150/17(2-а/200/1097/17)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючий суддя: Дурасова Ю.В.

судді: Божко Л.А. Чепурнов Д.В.

за участю секретаря судового засідання: Сонник А.В.

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: Грінченко Ірини Іванівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_3

на постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2017 р. (головуючий суддя Шевцова Т.В.,)

у справі за позовом ОСОБА_3 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпро, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, про зобов'язання призначити виплату пенсії за віком,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2017 р. з позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську про зобов'язання призначити виплату пенсії за віком з 06.02.2017 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів.

В позові позивачка посилалася на те, що вона 1942 року народження, громадянка України, має паспорт громадянина України для виїзду за кордон; її трудовий стаж складає 28 років. Перед виїздом за кордон проживала за адресою: АДРЕСА_1. Ані до виїзду за кордон, ані станом на сьогоднішній день пенсія їй не призначалася. На даний час потребує реалізації свого законного права на пенсію. 08.02.2017 року представники позивачки звернулися до ПФУ з заявою, в якій просили визначити територіальний орган, що має розглянути заяву по суті. ПФУ визначив Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі для розгляду заяви про призначення пенсії. Натомість, Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі відмовив у призначенні пенсії, зазначивши, що не було дотримана вимога особистого звернення про призначення пенсії; представники позивачки (за довіреністю) не мають законних повноважень подавати до УПФ заяву позивачки для призначення пенсії; відсутня міжнародна угода між Україною та Ізраїлем.

Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2017р. в задоволенні позовних вимог відмовлено. Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що позивачем не було дотримана порядку особистого звернення з заявою про призначення пенсії.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивачкою подано апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на те, що є громадянкою України, має 28 років страхового стажу, на даний час проживає в Ізраїлі та потребує реалізації свого законного права на пенсію.

Представником відповідача надано до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, згідно яких просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін. Посилається на те, що копія витягу з трудової книжки не є трудовою книжкою встановленого зразка. При цьому, документи про стаж подаються тільки в оригіналах, а надані копії не можуть бути враховані при обчисленні страхового стажу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4, є громадянкою України та має трудовий стаж 28 років. До 1995 року проживала за адресою: АДРЕСА_1, а з 19.07.1995 року виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль. В віці 75 років і страховому стажі понад 28 років позивачка бажає реалізувати своє право щодо призначення пенсії за віком, згідно ч.1 ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»; до виїзду за кордон та станом на сьогоднішній день пенсія позивачці не призначалась.

Суд першої інстанції, встановивши зазначені обставини відмовив в задоволенні позову, натомість, колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитися з даним висновком виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. При цьому, згідно ч.2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З матеріалів справи вбачається, що 06 лютого 2017 року представник позивачки, який діяв на підставі нотаріально посвідченої та апостильованої довіреності, подав до Центрального об'єднаного Управління Пенсійного Фонду України в м.Дніпро особисту заяву позивачки про призначення пенсії. Дана заява була прийнята відповідачем разом із усіма необхідними оригіналами документів, які були надані для огляду та засвідчення копій.

Натомість, листом Центрального об'єднаного Управління Пенсійного Фонду України в м.Дніпро №М 8-17 від 17.02.2017 року, відповідач зазначив, що в управління відсутні підставі для призначення пенсії за віком ОСОБА_3 за наданими документами. У копії закордонного паспорта ОСОБА_3 НОМЕР_1 зазначено постійне місце її проживання - Ізраїль з позначкою « 1993 р.», що не відповідає зазначеній у зверненні даті виїзду - 19.07.1995. Оригінал закордонного паспорту не надано. У заяві про призначення пенсії ОСОБА_3 зазначено, що реєстраційний номер облікової картки платника податків буде наданий додатково. До звернення додана копія картки платника податків на ОСОБА_3 від 03.02.2017 року, що завірена печаткою Головного управління ДФС у Запорізькій області. Для підтвердження страхового стажу ОСОБА_3 нею надано копію витягу з трудової книжки ОСОБА_3 від 30.03.1993, при цьому не надано документи, що підтверджують зміну прізвища та імені «ОСОБА_3» на «ОСОБА_3». Оскільки витяг з трудової книжки відсутній у переліку документів для призначення пенсії, цей документ не є підтвердженням страхового стажу. Оригінал та копія трудової книжки, необхідні для призначення пенсії, не були надані. Також відсутні документи, що підтверджують зміну імені «ОСОБА_3» на «ОСОБА_3», що унеможливлює врахування до страхового стажу ОСОБА_3 періоду її навчання з 01.09.1959 по 31.05.1962 в промислово-економічному технікумі Дніпропетровського раднаргоспу за даними диплому НОМЕР_2.

Колегія суддів апеляційної інстанції дослідила копії документів, що містяться в даній справі:

- Свідоцтво про розірвання шлюбу між (російською мовою): ОСОБА_7 та ОСОБА_3, дата видачі: 15 мая 1981 р, запис №211 (а.с. 26 т. 1);

- Свідоцтво про зміну прізвища, імені та по батькові громадянки (російською мовою) ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, змінила ім'я: ОСОБА_3; свідоцтво датоване 1 февраля 1977р.; запис №12 (а.с. 27 т. 1) - отже дане свідоцтво підтверджує зміну позивачкою свого імені з ОСОБА_3 на ОСОБА_3 в лютому 1977 року;

- нотаріальне засвідчення копій документів нотаріусом Вадимом Меламед; здійснене 13 січня 2017 року (а.с. 28 т. 1);

- апостиль щодо підтвердження точності перекладу документів, здійснений нотаріусом Вадимом Меламед 16.01.2017 року (а.с.29 т. 1);

- паспорт ОСОБА_3, дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_4, громадянство: Україна (а.с. 30-46 т. 1);

- картка платника податків ОСОБА_3, дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_4 дата видачі 03.02.2017 року (а.с. 47 т. 1);

- трудова книжка (витяг), видана на ім'я: (російською мовою) ОСОБА_3, народження ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.48-54 т. 1);

- диплом, виданий на ім'я ОСОБА_3, 31 травня 1962 року.

Отже, матеріали справи підтверджують, що документи, які надають підстави для вирішення питання про призначення пенсії вказують різні прізвища та імена (ОСОБА_3; ОСОБА_3; ОСОБА_3; ОСОБА_3), що не співпадають з іменем позивача ОСОБА_3 (як зазначено в позові), при цьому, копія паспорту, який мається в матеріалах справи, оформлений на ім'я: ОСОБА_3 (а.с. 30 т. 1). Водночас матеріали справи не містять документ (рішення суду), який би підтверджував факт належності зазначених вище документів одній особі, а саме позивачці.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що факт належності правовстановлюючих документів встановлюється судом згідно ЦПК. Так, громадянин має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Така заява фізичної особи про встановлення факту належності правовстановлюючого документу розглядається судом в порядку окремого провадження.

Натомість, відсутність такого рішення суду не дозволяє адміністративному суду ухвалити рішення на користь позивача. Також матеріали справи не містять підтверджень, що на даний час відкрито провадження у справі про встановлення факту належності правовстановлюючих документів за заявою ОСОБА_3.

Отже, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що документи, подані для призначення пенсії, містять розбіжності в прізвищі та імені, у зв'язку з чим дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що в силу ч.2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Отже, вільний вибір місця проживання не впливає на право особи щодо призначення пенсії.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі і на пенсійне забезпечення.

Слід зазначити, що певний час існувала норма (п. 2 ч. 1 ст. 49 та другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування") відповідно до якої, виплата пенсії припиняється на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Винятки були встановлені для громадян, які проживають за кордоном, якщо пенсія їм призначена внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. У цих випадках пенсія виплачується і за відсутності міжнародного договору (ч. 2 ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення"). При цьому держава визначила відповідний механізм виплати таких пенсій (Постанова Кабінету Міністрів України «Про порядок переведення пенсій громадян, які виїхали на постійне проживання до інших країн» від Об.04.1993 № 258).

Натомість, Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009р. не виплата пенсій громадянам України, які виїхали з України, визнано неконституційним, отже, зазначені норми Конституційним Судом України визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), таким чином положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІУ, - застосуванню не підлягають.

Відповідно до п.3.3 Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009р. вказаними нормами Закону (ст. 51) конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У Рішенні Конституційним Судом зазначено, - що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно вад того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Аналіз зазначених норм дає підстави для призначення пенсії громадянам України, що проживають за межами України, натомість, що позивачки, ОСОБА_3 (як зазначено в позові) адміністративний суд позбавлений можливості захистити її право на пенсійне забезпечення, оскільки правовстановлюючі документи, що подані для призначення пенсії містять чисельні розбіжності в прізвищі та імені та не збігаються з прізвищем та іменем, зазначеним у паспорті.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи позивача спростовуються доводами, викладеними відповідачем.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, виходячи з обставин справи та норм законодавства України, що регулює дані правовідносини, права, свободи та інтереси позивача не порушені.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2017 р. - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 10.05.2018 та відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України оскарженню не підлягає, оскільки в силу п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС дана справа є справою незначної складності.

В силу п. 2 частини 5 ст. 328 КАС постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів в порядку та строки, встановлені ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови складено 15.05.2018р.

Головуючий суддя: Ю.В. Дурасова

Суддя: Л.А. Божко

Суддя: Д.В. Чепурнов