Справа № 308/9802/18
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2018-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2018 рокуЛьвів№ 876/7170/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді Старунського Д.М.,
суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,
за участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.,
розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу громадянина Індії ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 вересня 2018 року у справі № 308/9802/1 (рішення ухвалено в м. Ужгороді, головуючий суддя Малюк В.М.) за адміністративним позовом військової частини № НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до громадянина Індії ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України,

в с т а н о в и в:

Військова частина №1493 Чопського прикордонного загону ДПС України 31.08.2018 звернулася в суд із адміністративним позовом до громадянина Індії ОСОБА_1 , в якому просила затримати громадянина Індії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 вересня 2018 року адміністративний позов задоволено. Затримано громадянина Індії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою його ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції громадянин Індії ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції надано неправильну оцінку його діям щодо спроби незаконного перетину кордону, можливого ухилення від виконання рішення про примусове повернення та неможливості виконання рішення про примусове повернення за відсутності паспортних документів добровільно, що свідчить про передчасність рішення про його примусове видворення.
Апелянт вказує, що не має наміру ухилятися від виконання рішення про примусове видворення, має родичів на території України, які б надали відповідачу допомогу в поверненні до його країни походження. Також зазначає, що у нього є наявні документи, що дають право на виїзд за межі території України, а саме закордонний паспорт Республіки Індії № НОМЕР_2 від 01.02.2017, однак надати такий суду першої інстанції не мав змоги, оскільки документ випадково залишив у місті Києві та Україну потрапив легально, шляхом отримання візи.
Учасники справи в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, тому колегія суддів, у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності.
Від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
В силу приписів ст. 230 КАС України секретарем забезпечено ведення протоколу судового засідання.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи підтверджується, що 27 серпня 2018 року громадянин Індії ОСОБА_1 незаконно, поза пунктами пропуску, перетнув державний кордон з України в Словацьку Республіку на напрямку 177 п/зн на ділянці відповідальності ВІПС « ІНФОРМАЦІЯ_3 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 », однак після незаконного перетину кордону був затриманий представниками прикордонної поліції Словацької Республіки та 28 серпня 2018 року в пункті пропуску «Малий Березний» Чопського прикордонного загону на підставі статті 3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб був прийнятий на територію України у встановленому угодою порядку під час проведення прикордонно-представницької зустрічі.
31.08.2018 відносно відповідача прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина Індії ОСОБА_1 (а.с. 10).
Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач коштів для виїзду з території України не має, працевлаштуватись на території України не має змоги, документи, що посвідчують особу, підтверджують законність його перебування на територію України або дають право на виїзд за межі території України, передбачені п.п. 16-19 та 20 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» у відповідача також відсутні.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Згідно п. 14 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Частиною 3 статті 29 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.
Відповідно до ч.4 ст.30 цього Закону іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Згідно ч. 11 ст. 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.
З матеріалів справи встановлено, що у громадянина Індії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є закордонний паспорт Республіки Індії № НОМЕР_2 від 01.02.2017 з українською візою № Y05179482, яка дійсна з 20.06.2018 до 04.07.2018.
Проте, 27 серпня 2018 року громадянин Індії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 незаконно, поза пунктами пропуску, перетнув державний кордон з України в Словацьку Республіку на напрямку 177 п/зн на ділянці відповідальності ВІПС «Новоселиця» відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 ».
Колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта на те, що у нього є наявні документи, що дають право на виїзд за межі території України, а саме закордонний паспорт Республіки Індії № НОМЕР_2 від 01.02.2017, оскільки термін дії його візи закінчився 04.07.2018 і на час затримання апелянта він перебував на території України без наявних на те правових підстав.
Щодо покликань апелянта на те, що у нього є родичі на території України, які б надали йому допомогу в поверненні до його країни походження, колегією суддів також не враховує, оскільки в матеріалах справи відсутні вказані докази.
Також, немає жодного доказу, який би свідчив, що відповідач залишив країну свого національного походження у зв`язку з побоюванням стати жертвою переслідувань зі сторони екстреміських збройних формувань та не може користуватися захистом цієї країни і не може повернутися внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що представлені позивачем докази свідчать про те, що громадянин Індії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 реалізуючи свої права та свободи, міг встановленим порядком іммігрувати в Україну або іншу європейську країну на постійне місце проживання, або тимчасово прибути для працевлаштування на визначений термін, як це передбачено законодавством України, законодавством інших держав та міжнародними документами, не завдавши шкоди національним інтересам України. Але знаючи про можливість легально виїхати до європейських країн, відповідач вибрав більш легкий та незаконний спосіб, знаючи, що для досягнення своєї мети він неодноразово буде порушувати та ігнорувати законодавство країн на своєму шляху, відповідач умисно пішов на вчинення правопорушення.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для затримання з метою його ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання.
Відтак, доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на неї нього залишити без задоволення.

Керуючись статтями 229, 288, 272, 243, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу громадянина Індії ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 вересня 2018 року у справі № 308/9802/1 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Д. М. Старунський
судді В. М. Багрій
А. І. Рибачук