Справа № 826/26326/15
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2018-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 вересня 2018 року № 826/26326/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Васильченко І.П., суддів: Вєкуа Н.Г., Федорчука А.Б. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
ДоМіністерства внутрішніх справ України
провизнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середньомісячного заробітку
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування положення наказу відповідача від 06.11.2015 р. № 2563 о/с в частині звільнення позивача зі служби в органах внутрішніх справ України в запас за п. 64 «г» (через скорочення штатів), зобов'язання відповідача поновити позивача на службі в органах внутрішніх справ з 07.11.2015 р. по 14.06.2017 р., стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 06.11.2015 р. по 15.06.2017 р.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 02.12.2015 р. відкрито провадження по справі суддею Нагорянським С.І.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 26.10.2017 р. справу прийнято до провадження суддею Васильченко І.П. та призначено до колегіального судового розгляду.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю дій відповідача щодо звільнення її зі служби в органах внутрішніх справ України, оскільки на момент винесення оскаржуваного наказу вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Відповідач згідно наданих письмових заперечень проти позову заперечує та просить суд відмовити в його задоволенні, з огляду на відповідність оскаржуваного рішення вимогам чинного законодавства.

В судове засідання сторони не з'явилися, про час, дату та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Сторонами подано клопотання про розгляд справи без їх участі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва суд дійшов висновку про наступне.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 р. № 2365 о/с дск «По особовому складу Департаменту оперативно-технічних заходів» згідно з підпунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з 6 листопада 2015 року в запас Збройних Сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів) підполковника міліції ОСОБА_1 (М-001894), старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах 2-го відділу 3-го управління, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

В наказі зазначено, що вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні, для виплати надбавки за вислугу років та для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні складає 18 років 4 місяців 25 днів.

Порядок проходження публічної служби в органах внутрішніх справ регулювався Законом України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-XII (який був чинний на час звільнення позивача) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення №114).

Відповідно до вимог пункту 64 «г» Положення № 114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

7 листопада 2015 року втратив чинність Закон України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ та набрав законної сили Закон України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIІI (далі - Закон № 580-VIІI).

Пунктом 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що будь-якого додаткового обов'язку щодо попередження позивача про наступне звільнення з боку роботодавця МВС України не передбачено.

Згідно з пунктом 9 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Відповідно до пункту 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

За змістом пункту 11 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Разом з тим, враховуючи, що Закон України «Про Національну поліцію» не містить положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, то в даному випадку до спірних правовідносин повинні бути застосовані норми Кодексу законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 826/26336/15, від 16 травня 2018 року у справі № П/811/193/16.

Відповідно до частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Зазначена норма надає гарантію щодо обмежень на звільнення жінок, які мають дітей віком до трьох років. Так, звільнення жінок, зазначених у ч.3 ст. 184 Кодексу законів про працю України, має певні особливості, зокрема, таке звільнення можливе, проте власник зобов'язаний працевлаштувати жінку на цьому самому або іншому підприємстві відповідно до її спеціальності.

Проте, як встановлено під час розгляду справи, Міністерством внутрішніх справ України обов'язку щодо подальшого працевлаштування позивача виконано не було, тобто позивачу при звільненні не було запропоновано іншу посаду.

Таким чином, суд зазначає, що відповідачем порушені права позивача в частині звільнення її зі служби в органах внутрішніх справ в зв'язку з чим, оскаржуваний наказ Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 р. № 2365 о/с дск в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в органах внутрішніх справ України в запас за п. 64 "г" (через скорочення штатів) є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання Міністерство внутрішніх справ України поновити позивача на службі в органах внутрішніх з 07.11.2015 р. по 14.06.2017 р., суд зазначає наступне.

Пунктом 24 Положення № 114 передбачено, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Згідно і частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 28 жовтня 2014 року (ЄДРСР № 41602330), у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, наказом Національної поліції України від 15.06.2017 № 430 о/с дск ОСОБА_1 прийнято на службу в поліції на посаду середнього складу поліції.

З урахуванням наведеного та враховуючи, що позивача з 15.06.2017 р. прийнято на службу до органів поліції шляхом видання наказу про її призначення, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для зобов'язання Міністерство внутрішніх справ України поновити позивача на службі в органах внутрішніх справ.

Суд також зазначає про необгрунтованість позовних в частині стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 06.11.2015 р. по 15.07.2017 р., виходячи з наступного.

Як встановлено під час розгляду справи, на момент звільнення позивача, остання перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про відпустки» після закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Згідно з частиною першою статті 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) надаються за заявою жінки або осіб, зазначених у частині сьомій статті 179 цього Кодексу, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляються наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

Враховуючи, що позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку і грошове забезпечення їй за цей час не нараховувалось та не виплачувалось, суд зазначає, що у даному випадку відсутні втрати, які необхідно компенсувати позивачеві під час дії наказу про її звільнення.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 09.09.2016 у справі № К/800/30232/16 та від 20.09.2017 у справі №К/800/12957/16.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині, тому позов визнається таким, що підлягає задоволенню частково.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючи наявні в справі докази в їх сукупності та пояснення сторін, суд доходить висновку, що відповідачем не доведена правомірність свого рішення, у зв'язку із чим адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 242- 243, 245-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (02090, АДРЕСА_1) задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 р. № 2365 о/с дск в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в органах внутрішніх справ України в запас за п. 64 «г» (через скорочення штатів).

В решті позову відмовити.

Рішення суду відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.П.Васильченко

Судді: Н.Г.Вєкуа

А.Б.Федорчук