Справа № 2а-10485/10/1370
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2018-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

25 вересня 2018 року

Київ

справа №2а-10485/10/1370

касаційне провадження №К/9901/6592/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Ханової Р.Ф.

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2015 (головуючий суддя Ліщинський А.М., судді: Довга О.І., Запотічний І.І.) у справі №2а-10485/10/1370 за позовом Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова до ОСОБА_1 про стягнення податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів,

В С Т А Н О В И В:

Державна податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів в розмірі 18960,00грн.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20.06.2013 в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2015 апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова задоволено. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20.06.2013 скасовано. Ухвалено нову постанову, якою позовні вимоги задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь місцевого бюджету податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів в розмірі 18960,00грн.

ОСОБА_1 звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, у якій просив постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2015 скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, зокрема, статті 1 Закону України «Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів», статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на ОСОБА_1 23.07.2009 зареєстровано автомобіль марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER (державні номерні знаки НОМЕР_1, 1998 року випуску), який відповідно до статті 2 Закону України «Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) є об'єктом оподаткування зазначеним податком.

Звертаючись з позовом, податковим органом вказано на те, що відповідачем проведено першу реєстрацію вказаного транспортного засобу, при цьому квитанції про сплату податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів надано не було, що підтверджується листом Львівського ВРЕР ДАІ при ГУ МВС України у Львівській області від 31.08.2010 №9/2074 та листом Західного ГРУ Приватбанк від 04.11.2001 №5949.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач визнаний потерпілим у кримінальній справі, в рамках якої розслідується зава ОСОБА_1 про реєстрацію транспортного засобу без його відома, а відтак ОСОБА_1 не може бути визнаний платником податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, оскільки він не здійснював первинної реєстрації вищевказаного транспортного засобу.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідачем видано довіреність на третіх осіб щодо реєстрації на його ім'я транспортного засобу, а тому він є платником відповідного податку та зобов'язаний сплатити його до бюджету.

Суд касаційної інстанції не погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платниками податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів є підприємства, установи та організації, які є юридичними особами, іноземні юридичні особи (далі - юридичні особи), а також громадяни України, іноземні громадяни та особи без громадянства (далі - фізичні особи), які здійснюють першу реєстрацію в Україні, реєстрацію, перереєстрацію транспортних засобів та/або мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні транспортні засоби, які відповідно до статті 2 цього Закону є об'єктами оподаткування.

Статтею 5 зазначеного Закону (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів сплачується фізичними особами - перед проведенням першої реєстрації в Україні, реєстрацією, перереєстрацією транспортних засобів, а також перед технічним оглядом транспортних засобів щорічно або один раз за два роки, але не пізніше першого півріччя року, в якому провадиться технічний огляд.

У разі відсутності документів про сплату податку або документів, що дають право на користування пільгами, перша реєстрація в Україні, реєстрація, перереєстрація, зняття з обліку і технічний огляд транспортних засобів не провадяться.

Відповідно до статті 6 названого Закону (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі виявлення юридичних чи фізичних осіб, які не сплачували податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вони зобов'язані сплатити податок не більш як за три попередні роки.

Відповідач в обґрунтування відсутності у нього обов'язку сплачувати податок з власників транспортних засобів посилався на те, що ним не придбавалися транспортні засоби, жодних заяв та документів для проведення першої реєстрації автомобілів не складав та не підписував. При цьому, довіреність на яку послався суд апеляційної інстанції у судовому рішенні складена пізніше дати реєстрації автомобілю на його ім'я.

Проте, судами попередніх інстанцій не перевірено на підставі належних та допустимих доказів зазначені доводи відповідача та не перевірено стан кримінальної справи, на яку посилався відповідач.

Крім того, судам необхідно було дослідити також дотримання позивачем процедури стягнення податкового боргу.

Так, відповідно до пункту 1.2 статті 1 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) податкове зобов'язання - це зобов'язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або іншими законами України.

Податковий борг (недоїмка) - це податкове зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгоджене платником податків або узгоджене в адміністративному чи судовому порядку, але не сплачене у встановлений строк, а також пеня, нарахована на суму такого податкового зобов'язання (пункт 1.3 статті 1 названого Закону (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)).

Статтею 5 цього ж Закону (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) регламентовано порядок узгодження сум податкових зобов'язань, оскарження рішень контролюючих органів та визначення податкового боргу, які, зокрема, зводяться до того, що нарахування контролюючим органом податкового зобов'язання відбувається шляхом направлення платнику податкового повідомлення та його подальшого узгодження або оскарження.

Відтак, податковий орган, звертаючись до суду з позовом про стягнення податкового боргу, для визнання їх обґрунтованими також має довести факт дотримання ним процедури узгодження суми податку, яка підлягає стягненню.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи судам слід врахувати викладене, всебічно і повно перевірити обставини справи, належним чином їх оцінити, перевірити якими доказами вони підтверджуються, і в залежності від встановленого правильно застосувати норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20.06.2013 та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2015 у справі №2а-10485/10/1370 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Т.М. Шипуліна

Л.І. Бившева ,

Р.Ф. Ханова

Судді Верховного Суду