Справа № 755/3256/18
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2018-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

26 вересня 2018 року

м.Київ

справа №755/3256/18

адміністративне провадження №К/9901/50817/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,

суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 01 березня 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2018 року у справі №755/3256/18 за позовом Громадської організації «Громадський рух «АВТОМАЙДАН» до Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, ОСОБА_1, третя особа - Конкурсна комісія з проведення конкурсу на зайняття посад Директора Державного бюро розслідувань, першого заступника та заступника Директора Державного бюро розслідувань, директорів територіальних органів та керівників підрозділів центрального апарату Державного бюро розслідувань, працівників підрозділів внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань про визнання незаконною бездіяльності та заборону вчиняти певні дії,

УСТАНОВИВ:

Громадська організація «Громадський рух «АВТОМАЙДАН» (далі - позивач, ГО «Громадський рух «АВТОМАЙДАН» ) звернулась до Дніпровського районного суду м.Києва з адміністративним позовом до Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, ОСОБА_1, де третя особа: Конкурсна комісія з проведення конкурсу на зайняття посад Директора Державного бюро розслідувань, першого заступника та заступника Директора Державного бюро розслідувань, директорів територіальних органів та керівників підрозділів центрального апарату Державного бюро розслідувань, працівників підрозділів внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань (далі - Конкурсна комісія) про визнання незаконною бездіяльності Управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві та заборону ОСОБА_1, продовжувати вчинення дій, що містять ознаки адміністративного правопорушення.

Одночасно з позовом позивачем було подано до суду клопотання про забезпечення позову шляхом:

- заборони ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії, пов'язані з організацією та проведенням конкурсу на посади Директора Державного бюро розслідувань, першого заступника та заступника Директора Державного бюро розслідувань, директорів територіальних органів та керівників підрозділів центрального апарату Державного бюро розслідувань, працівників підрозділів внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань;

- заборони ОСОБА_1 брати участь у роботі та засіданнях Конкурсної комісії;

- заборони ОСОБА_1 виконувати всі та будь-які інші повноваження члена Конкурсної комісії.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01 березня 2018 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2018 року, вказану заяву задоволено та вжито заходи забезпечення адміністративного позову.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_2 звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просив їх скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні заяви позивача про застосування заходів забезпечення адміністративного позову. Касаційна скарга аргументована тим, що судами при прийнятті оскаржуваних рішень не обґрунтовано належним чином, в чому саме полягає можлива небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача у разі незастосування заходів забезпечення позову та не встановлено підстав, які свідчать, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Відзивів на касаційну скаргу до суду не надходило.

Перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування апеляційним судом норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи визначених законом заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому постанови суду, якщо її буде прийнято на користь позивача.

Відповідно до частин 1, 3 статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Частиною 2 цієї статті передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Ухвалу про забезпечення позову постановляє суд першої інстанції, а якщо розпочато апеляційне провадження, то таку ухвалу може постановити суд апеляційної інстанції.

Колегія суддів зазначає, що вищезазначені підстави є оціночними, а тому містять небезпеку застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до негативних правових наслідків для позивача та/чи відповідача, а також інших осіб, що не є сторонами провадження.

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі.

У зв'язку з цим суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є захід забезпечення позову, про який просить позивач, співрозмірним з позовними вимогами та чи відповідає він меті і завданням правового інституту забезпечення позову.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Крім того, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов'язані з відновленням прав, будуть значними.

В свою чергу, суд першої інстанції, з мотивами якого погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи клопотання позивача про вжиття заходів забезпечення позову, виходив з того, що в діях ОСОБА_1 наявні ознаки вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статею 186 КУпАП, самоуправство, а саме: самовільне, всупереч встановленому законом порядку, здійснення свого дійсного або гаданого права, що не завдало істотної шкоди громадянам або державним чи громадським організаціям, - з огляду на що дійшли висновку про необхідність зупинення повноважень ОСОБА_1 як члена Конкурсної комісії, та заборонили останньому вчиняти будь-які дії, направлені на виконання повноважень члена Конкурсної комісії для припинення правопорушення та захисту законних інтересів позивача.

Водночас, ані суд першої інстанції, ані суд апеляційної інстанції не встановив, в чому саме полягає очевидна небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.

У матеріалах справи також відсутні докази того, що невжиття заходів забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Крім того, суди допустили грубе порушення норм процесуального закону вийшовши за межі кола та предмета доказування, які підлягають встановленню під час вирішення про вжиття заходів забезпечення позову, встановивши наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, тим самим порушивши процедуру, передбачену КУпАП.

Більше того, колегія суддів зауважує, що вжиті судами заходи забезпечення не відповідають меті застосування правового інституту забезпечення позову, оскільки фактично свідчать про задоволення адміністративного позову без розгляду справи по суті.

Вищезазначене в сукупності дає підстави для висновку, що викладені позивачем у клопотанні про забезпечення позову доводи не давали суду підстав для вжиття заходів забезпечення позову, передбачених статтею 150 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 1 статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, ухвала Дніпровського районного суду м.Києва від 01 березня 2018 року та постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2018 року підлягають скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні клопотання про забезпечення адміністративного позову.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвала Дніпровського районного суду м.Києва від 01 березня 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2018 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні клопотання громадської організації «Громадський рух авто майдан» про вжиття заходів забезпечення позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не оскаржується.

Головуючий суддя: І.Л. Желтобрюх

Судді: О.В. Білоус

Т.Г. Стрелець