Справа № 335/13550/17(2-а/335/604/2017)
Суддя: Суховаров А.В.
Дата ухвалення: 2018-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

01 червня 2018 року справа 335/13550/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючий суддя Суховаров А.В.

судді Ясенова Т.І. Головко О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Управління праці і соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району на постанову Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 12.12.2017 (суддя Соболєва І.П.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці і соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району про виплату допомоги на дитину

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 03.11.2017 звернулась до Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя з позовом до Управління праці і соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району, в якому просить стягнути допомогу при народженні дитини в сумі 35260гр та зобовязати нарахувати і виплачувати допомогу по догляду за дитиною до 03.11.2018.

Позивачка вказує, що 03.06.2015 народила доньку ОСОБА_2, перебуваючи в м.Кіровське Донецької області. Через відмову прикордонних сил ДНР надати дозвіл на виїзд, 12.06.2015 вимушена була зареєструвати народження дитини на окупованій території.

Тільки в липні 2017 року вона змогла виїхати до м.Запоріжжя, де стала на облік як внутрішньо переміщена особа. Однак у Вознесенівському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану м.Запоріжжя їй відмовили в реєстрації народження дитини оскільки державними органами України не визнаються документи, видані на непідконтрольній території.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 24.07.2017 встановлений факт народження 03.06.2015 ОСОБА_2.

Вона 23.08.2017 звернулась до відповідача з заявою про призначення допомоги при народженні дитини. В задоволенні заяви було відмовлено тому що заява подана більше ніж через 12 місяців після народження дитини.

Постановою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 12.12.2017 позов задоволений частково. Зобовязано Управління праці і соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району виплатити ОСОБА_1 допомогу при народженні ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 за її заявою від 23.08.2017.

Районний суд погодився з доводами позивачки що вона не мала обєктивної можливості виїхати з дитиною з окупованої території, де проводились бойові дії, та звернутись з заявою про виплату допомоги у встановлений законом річний строк.

В апеляційній скарзі Управління праці і соціального захисту населення просить постанову суду скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог. Посилаються на те, що вони не мають повноважень призначати допомогу якщо звернення надійшло більше ніж через 12 місяців після народження дитини.

Переглядаючи справу, колегія суддів виходить з наступного:

Відповідно до статті 10 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми», допомога при народжені дитини надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною. Одноразова допомога, призначена опікуну, вважається власністю дитини.

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми», допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини.

Відповідно до частин 2, 3 статті 11 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми», для призначення допомоги при народженні дитини до органу праці та соціального захисту населення за умови предявлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним.

Відповідно до частини 6 статті 11 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми», допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше 12 місяців з дня народження дитини.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми», допомога при народженні дитини призначається в розмірі 41280гр. Виплата допомоги здійснюється одноразово в сумі 10320гр, решта суми допомоги виплачується протягом наступних 36 місяців рівними частинами в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, держава передбачила право на виплату допомоги при народженні дитини та підкреслила, що ця допомога є власністю дитини. Для отримання такої допомоги один з батьків повинен подати заяву, предявити свій паспорт та свідоцтво про народження дитини.

Спірним в цій справі є питання, чи є прісекательним річний строк для подачі заяви про виплату допомоги при народженні дитини та чи зобовязаний державний орган, виходячи з положень статті 19 Конституції України, за будь-яких умов та причин, відмовляти в призначенні такої допомоги, якщо звернення батька або матері надійшло після спливу 12 місяців після народженні дитини.

Вирішальним у цьому питанні є той факт, і на нього правильно звернув увагу районний суд, що допомога є власністю дитини.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та Законами України, міжнародними договорами, всім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Відповідно до частини 2 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Україна зобовязується підтримувати і забезпечувати економічні, фінансові, політичні, соціальні, інформаційні, культурні та інші звязки з громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», для громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території, реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, в зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на надання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Відповідно до частини 3 статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», громадяни похилого віку, особи з інвалідністю, діти-інваліди та інші громадяни України, які перебувають у складних життєвих обставинах та проживають на тимчасово окупованій території, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», громадянам України гарантується дотримання в повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, в тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Відповідно до частини 2 статті 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселились з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, в зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Відповідно до частини 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням всіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно до частини 3 статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до абзацу 15 частини 1 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщена особа має право на отримання соціальних та адміністративних послуг за місцем перебування.

Відповідно до абзацу 8 частини 9 статті 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень забезпечують соціальний захист внутрішньо переміщених дітей, дітей сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, та осіб з їх числа, сімей, в яких виховуються такі діти, соціальне супроводження таких сімей і дітей.

Виходячи з перелічених норм, держава взяла на себе обовязок всіма можливими законними засобами активно захищати права і свободи осіб, які проживають на окупованій території або змушені покинути своє місце проживання, зокрема внаслідок збройного конфлікту, забезпечувати їм соціальний захист та інтеграцію за новим місцем проживання, надавати соціальні послуги, відновити всі соціальні виплати, гарантувати дотримання прав і свобод, в тому числі соціальних, відповідно до законодавства України незалежно від місця проживання.

ОСОБА_1 03.06.2015 народила доньку ОСОБА_2 на окупованій території. Свідоцтво про народження, видане їй Кіровським міським управлінням юстиції в Донецькій області, є недійсним на території України в силу частин 2, 3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Виїхати в Україну вона змогла в липні 2017 року та отримати свідоцтво про народження дитини відповідно до законодавства України змогла 25.07.2017 після рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 24.07.2017 про встановлення факту народження 03.06.2015 ОСОБА_2.

ОСОБА_1 та її малолітня донька ОСОБА_2 є громадянами України, які внаслідок трагічних обставин опинились в зоні військового конфлікту та яким держава в звязку з цим надала на законодавчому рівні підвищенні гарантії захисту їх прав та забезпечення всілякої соціальної допомоги.

Районний суд правильно вказав, що позивачка з незалежних від неї причин не мала фізичної можливості отримати в органах державної влади України свідоцтво про народження дитини та, як наслідок, подати заяву про призначення допомоги до органів соціального захисту населення. Як тільки вона таке свідоцтво отримала, вона одразу звернулась до управління праці і соціального захисту населення з заявою про призначення допомоги при народження дитини.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

З урахуванням обставин справи, колегія суддів вважає, що формальна відмова в призначенні допомоги при народженні дитини з причини не звернення до органів соціального захисту населення протягом 12 місяців з дня народження дитини, без врахування обставин, в яких опинилась позивачка з її малолітньою дочкою, що згадані громадяни України стали жертвами військового конфлікту та не мали фізичної можливості в цей строк звернутись за такою допомогою, - є прямою дискримінацією порівняно з іншими громадянами України, які проживають на території України не в зоні бойових дій та не мають таких перешкод і обтяжень, які випали на долю позивачки.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно вказав, що державними органами відносно позивачки та її малолітньої доньки допущено порушення статті 51 Конституції України про охорону материнства і дитинства та Конвенції про права дитини.

З урахуванням доводів і заперечень сторін, наданих ними доказів, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241-245, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці і соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району залишити без задоволення, а постанову Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 12.12.2017 без змін.

Постанова набирає законної сили з 01.06.2018 та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий А.В.Суховаров

Судді Т.І.Ясенова

ОСОБА_3