Справа № 804/643/18
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2018-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2018 року Справа № 804/643/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді при секретарі ОСОБА_1 ОСОБА_2,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) у м. Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2018 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) учасників справи та призначено до розгляду в судовому засіданні на 05 березня 2018 року о 13 год. 30 хв.
Позивач позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити із підстав викладених у ньому, подав заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не зявилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Враховуючи вищезазначене та відсутність перешкод, визначених статтею 205 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Як встановлено судом та підтверджується наявними матеріалами справи, на підставі рішення Дніпродзержинської міської ради від 23.06.2004 року №370-15/ХХІV, 27.01.2005 року між Дніпродзержинською міською радою (орендодавець) та ОСОБА_3 (орендар) укладений договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого останній передано в оренду земельну ділянку загальною площею 0,0410га., у т.ч. землі роздрібної торгівлі та комерційних послуг 0,0101га. та землі автомобільного транспорту 0,0309га, що знаходиться за адресою: м. Дніпродзержинськ (м. Камянське), вул. Арсенічева, 119а.
Відповідно до п. 2.1 вказаного договору договір укладається на строк до 23.12.2014 року. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк.
Статтею 21 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
З матеріалів справи вбачається, що дія договору оренди земельної ділянки від 27.01.2005 року припинилася 23.12.2014 року, додаткова угода до вказаного договору оренди щодо подовження строку його дії сторонами не укладалася.
В правове обґрунтування своєї позиції відповідач посилається також на приписи ст.34 Закону України «Про оренду землі», у відповідності до якої у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобовязаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Таким чином, на думку відповідача, документом, що підтверджує повернення земельної ділянки орендодавцю після припинення договору оренди землі, є акт приймання передачі.
Проте, судом такі висновки відповідача не приймаються до уваги, з огляду на те, що розділом 8 Договору оренди земельної ділянки визначено умови зміни, припинення і розірвання договору та п.п. 8.3 передбачено, що підставою припинення договору оренди зокрема є закінчення його строку. Водночас, розділом 4 Договору передбачені умови повернення земельної ділянки, однак серед них немає приписів щодо її повернення саме актом приймання- передачі.
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про оренду землі» орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.
Частиною 2 статті 16 цього ж Закону встановлено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України або за результатами аукціону.
Статтею 181 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-IV встановлено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Згідно зі ст. 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Частиною 1 ст. 210 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Момент виникнення прав на земельну ділянку визначений ст. 125 Земельного кодексу України від 25.10.2001 № 2768-III, відповідно якої право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Статтею 126 Земельного кодексу України встановлено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV регулює відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Стаття 2 вказаного Закону визначає державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) як офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Право на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV).
З огляду на викладене, суд зазначає, що наведеними нормами чітко визначено, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту його державної реєстрації, а тому, нарахування ОСОБА_3 плати за землю у формі орендної плати з огляду на відсутність діючого договору оренди земельної ділянки, укладеного з позивачем, є безпідставним.
Нормами податкового законодавства також чітко визначено, що об'єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності (ст. 270 ПК України).
Пунктом 14.1.73 ст. 14Податкового кодексу України визначено, що землекористувачі- юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, оформлений та зареєстрований відповідно до законодавства.
Платником орендної плати є орендар земельної ділянки (ст. 288 Податкового кодексу України).
Зазначеними нормами підтверджено той факт, що єдиною підставою для нарахування платнику податків орендної плати за земельну ділянку є діючий договір оренди земельної ділянки.
Таким чином, заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню судом.
У відповідності до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до положень статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.
Згідно з частинами першої та четвертої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до приписів статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Розподіл судових витрат слід здійснити у відповідності до положень ч. 1 ст. 139 КАС України.
Керуючись статтями 9, 73-78, 90, 139, 205, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_1