Справа № 826/4210/18
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2018-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 вересня 2018 року № 826/4210/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Васильченко І.П. розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

про визнання протиправним та скасування наказу від 18.11.2016 р. №294,

зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовною заявою до Державної міграційної служби України (далі- відповідач) в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України № 294 від 18.11.2016 в частині визнання недійсним (анулювання) бланку паспорту громадянина України НОМЕР_2 та бланку паспорту громадянина України для виїзду закордон НОМЕР_1;

- зобов'язати Державну міграційну службу України проінформувати Адміністрацію Держаної прикордонної служби України, Міністерство внутрішніх справ України та Робочий апарат Українського бюро Інтерполу Національної поліції України про необхідність вилучення із баз даних загублених, викрадених та оголошених недійсними документів, відомостей про визнання недійсними (анулювання) паспорту громадянина України НОМЕР_2 та паспорту громадянина України для виїзду закордон НОМЕР_1, а також вилучити відомості про визнання недійними (анулювання) цих паспортів із відповідної бази даних Державної міграційної служби України;

- зобов'язати Державну міграційну службу України протягом 10 днів з дня набрання рішенням суду законної сили повернути паспорт громадянина України НОМЕР_2 та паспорт громадянина України для виїзду закордон НОМЕР_1, через Міністерство закордонних справ України, до Представництва України при Палестинській Національній Адміністрації для їх подальшого вручення громадянину України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.03.2018 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем було протиправно визнані недійсними (анульовані) бланки паспорту громадянина України НОМЕР_2 та бланк паспорту громадянина України для виїзду закордон НОМЕР_1. Позивач зазначає, що є громадянином України, що підтверджується паспортом НОМЕР_2, виданим Залізничним РВ Сімферопольського МУ ГУ МВС України в АР Крим 16.02.2013 року, та паспортом громадянина України для виїзду закордон НОМЕР_1, виданим 20.02.2013 в м. Сімферополі підрозділом ГУ ДМС України в АР Крим-0103. Позивач також зазначає, що в результаті отримання листів ДМСУ від 13.11.2017 та від 23.11.2017, йому стало відомо про прийняття ДМСУ 18.11.2016 наказу № 294, яким визнано недійсними (анульовано) бланки паспортів, у тому числі позивача. Позивач вказує на те, що оскаржуваний наказ мотивований недопущенням незаконного використання бланків паспортів України, штампів, які залишились в територіальних органах та підрозділах ГУ ДМС України в АР Крим на момент анексії РФ території АР Крим. Також звертає увагу на те, що паспорт видано ще 16.02.2013, тобто ще задовго до вказаних вище подій, а також на те, що позивачем неодноразово використовувався цей паспорт для посвідчення своєї особи на території України.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позову заперечив у повному обсязі, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим та прийнятим у відповідності до норм чинного законодавства, а саме відповідно п. 9 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою КМ України від 20.08.2014 № 360, п. 5.1., п/п. 33 п. 4 Інструкції про порядок виготовлення, зберігання, обліку, передачі та знищення бланків документів суворого обліку та суворої звітності в ДМС, затвердженої наказом від 18.07.2012 № 153, Закон України «Про громадянство», Указ Президента України від 27.03.2001 № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України». В обґрунтуванні заперечень посилається на те, що відсутній Указ Президента України про прийняття ОСОБА_1 до громадянства України відповідно до ст. 9 Закону України «Про громадянство». Зазначається також, що позивач, на думку відповідача, начебто набув громадянство України у спрощеному порядку за територіальним походженням відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство», на підставі довідки про реєстрацію особи громадянином України, виданої ГУДМС України в АР Крим. Однак, як зазначає ДМСУ, вказане суперечить вимогам як радянського законодавства, так і законодавства України, оскільки відповідно до законодавства колишнього СРСР іноземці та особи без громадянства могли отримати прописку лише після отримання дозволу на постійне проживання, штампи прописки вносилися до посвідки на постійне проживання. Іноземці, які перебували в країнах колишнього СРСР з метою навчання чи роботи реєструвалися за національними паспортами на період навчання чи роботи. При цьому, процедура набуття українського громадянства за територіальним походженням стосується громадян - вихідців з колишніх радянських республік, набуття громадянства України особами - вихідцями з країн далекого зарубіжжя відбувається шляхом прийняття їх до громадянства України (шляхом натуралізації) указом Президента України. Відповідач також зазначає, що відповідно до вказаної частини статті 8 вищезгаданого закону, громадянство може набути особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24.08.1991 року на території України. Натомість, як зазначає ДМСУ, інформація щодо народження або проживання батьків позивача, або вказаних вище осіб, до 24.08.1991 на території України відсутня.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

До матеріалів справи надано фотокопію 1, 10 та 11 сторінки паспорту громадянина України НОМЕР_3, який виданий на ім'я ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 Місце народження - місто Хербетабуфаллах, Палестина. Згідно відмітки у паспорті місце проживання зареєстровано з 15.02.2013 - АДРЕСА_1. Також позивачу було оформлено закордонний паспорт НОМЕР_1.

Паспорт громадянина України виданий позивачу на підставі заяви позивача та довідки про реєстрацію особи громадянином України від 04.02.2013, яка залучена до матеріалів справи. У цій довідці зазначено, що позивач рішенням ГУ ДМС України в АР Крим від 14.02.2013 року набув громадянство України з 14.02.2013 на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України "Про громадянство". Довідка видана для отримання паспорту громадянина України.

Листом від 13.11.2017 № 6.1-7177/3-17 ДМСУ повідомила адвоката Ковальчука І.В. про визнання недійсним (анулювання) бланку паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 та паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_4.

Так, 18.11.2016 ДМСУ прийнято наказ № 294, відповідно до якого, враховуючи тимчасову окупацію АР Крим та враховуючи положення ст. 7 Закону України "Про основи національної безпеки України", визнано недійсними (анульованими) бланки паспортів громадянина України, зокрема, № 330113, та паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1, які були оформлені на ім'я позивача.

Позивач вважає такі дії відповідача протиправними та таким, що не відповідають вимогам діючого законодавства, у зв'язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України "Про громадянство України" від 18.01.2001 №2235-III (далі - Закон № 2235-III), "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20.11.2012 №5492-VI (далі - Закон №5492-VI), Постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України" від 25.03.2015 №302 (далі - Постанова №302), Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 №215 (далі - Порядок №215), Порядком оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 13.04.2012 №320 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02 липня 2012 року за №1089/21401) (далі - Порядок №320), Інструкцією про порядок виготовлення, зберігання, обліку, передачі та знищення бланків документів суворого обліку та суворої звітності в ДМС України, затвердженою наказом Державної міграційної служби України від 18.07.2012 №153 (далі - Інструкція № 153).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №360, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Основними завданнями ДМС, серед іншого, є реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України визначає Закон України "Про громадянство України" № 2235-III від 18.01.2001 року (далі - Закон № 2235-III).

Відповідно до ст. 3 Закону № 2235-III громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Згідно частини першої статті 8 Закону №2235-III особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов'язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов'язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов'язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.

Частиною 1 статті 9 Закону №2235-III передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 22 Закону №2235-III Президент України, зокрема, приймає рішення і видає укази відповідно до Конституції України і цього Закону про прийняття до громадянства України і про припинення громадянства України.

У пункті 4 частини першої статті 24 зазначеного Закону визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, здійснює повноваження щодо: прийняття рішень про оформлення набуття громадянства України особами з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4-10 статті 6 цього Закону.

Пунктами 92-94 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року №215 (далі - Порядок №215), передбачено, що органи міграційної служби приймають рішення про оформлення набуття громадянства України, зокрема за народженням; за територіальним походженням; внаслідок поновлення у громадянстві; внаслідок усиновлення; внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров'я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім'ю або передачі на виховання в сім'ю патронатного вихователя; внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; у зв'язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

До повноважень органів міграційної служби також належить скасування прийнятих ними рішень про оформлення набуття громадянства України у випадках, передбачених статтею 21 Закону, відповідно до якої рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 8 та 10 цього Закону шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

Згідно положень пунктів 114, 115 Порядку №215 рішення Президента України про прийняття особи до громадянства України або припинення громадянства України надсилається ДМС, яка через свої територіальні органи та підрозділи вживає заходів щодо документування осіб.

Згідно з пункту 1 статті 5 Закону № 2235-III документами, що підтверджують громадянство України, є, зокрема, паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Аналогічні правові норми закріплені і у Порядку, затвердженому постановою КМ України від 25.03.2015 №302 №302.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону №5492-VI суспільні відносини, пов'язані із збиранням, накопиченням, захистом, зберіганням, обліком, використанням і поширенням інформації Єдиного державного демографічного реєстру (далі - Реєстр), оформленням, видачею, обміном, переоформленням, продовженням строку дії, пересиланням, вилученням, поверненням державі, визнанням недійсними та знищенням передбачених цим Законом документів, регулюються Конституцією України, міжнародними договорами України, цим та іншими законами України, а також прийнятими на їх виконання нормативно-правовими актами у сферах, де використовуються відповідні документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи.

У пункті 1 частини першої статті 13 Закону №5492-VI визначено, що паспорт громадянина України та паспорт громадянина України для виїзду за кордон є одними із документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, оформлення якого передбачається цим Законом із застосуванням Єдиного державного демографічного реєстру.

Пунктом 10.4 Порядку №320 передбачено, що погашаються, уважаються недійсними та знищуються паспорти: які обмінюються у зв'язку зі зміною (переміною) прізвища, імені та по батькові; у разі встановлення розбіжностей у записах (невідповідність записів, зроблених у паспорті, записам в інших документах); у разі непридатності паспорта для користування (пошкодження з різних причин, утрата фотокартки); осіб, громадянство України яких припинено; знайдені, замість яких видано нові; померлих громадян; зіпсовані під час заповнення; оформлені з порушенням вимог чинного законодавства України; не отримані власником протягом року.

Відповідно до п. 5.1. Інструкції № 153 недійсними бланками вважаються зіпсовані (при виготовлені документа), анульовані (дія не відбулася), дефектні (відсутність або пошкодження захисної сітки, друкованого тексту, водяних знаків, серій або номерів на бланках, наявність дубльованих номерів тощо), відсутні (що виявлено при відкритті пачки) та викрадені.

Системний аналіз наведених правових норм надає підстави стверджувати, що правовою підставою для видачі паспорту громадянина України та паспорту громадянина України для виїзду за кордон є набуття особою громадянства України у порядку, визначеному чинним законодавством, а підставою для визнання бланків зазначених паспортів недійсними (анулювання) - їх видача з порушенням вимог чинного законодавства.

Разом з тим, судом встановлено, що Указ Президента України про прийняття позивача до громадянства України не приймався, інші підстави вважати його громадянином України відсутні.

В порядку виконання обов'язку, визначеного ч. 1 ст. 77 КАС України, позивачем не доведено існування обставин, передбачених ч. 1 ст. 8 Закону України "Про громадянство", зокрема, що його народження або постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, або ж наявності таких обставин відносно, наприклад, батьків позивача, наявність яких (обставин, передбачених ч. 1 ст. 8 Закону України "Про громадянство") могла б зумовлювати законне набуття позивачем громадянства України в порядку, встановленому Законом.

В порядку виконання вимог ч. 1 ст. 77 КАС України позивачем не надано суду жодних належних і допустимих, у розумінні статті 70 КАС України, доказів, які б підтверджували факт набуття позивачем громадянства України у порядку, визначеному законодавством.

В контексті наведеного та у сукупності з іншими встановленими обставинами, судом також враховуються обставини, що 14.02.2013 року позивач вперше прибув на територію України, перетнувши її кордон за національним паспортом Палестини № 2311183, на підставі короткострокової туристичної візи, що підтверджується листами Адміністрації Державної прикордонною службою України від 20.04.2018 № 54/603 та Міністерства закордонних справ України від 23.04.2018 р. №71/ВВ/17-527/10-632.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, позивачем не було доведено обставин щодо набуття ним громадянства України у порядку, визначеному законодавством (ч. 1 ст. 8 Закону України "Про громадянство України"), на які він посилається у своїй позовній заяві, і тим самим не виконано обов'язку, покладеного на нього ч. 2 ст. 77 КАС України, що у свою чергу виключає можливість оформлення паспорту громадянина України та свідчить про відсутність підстав для документування позивача паспортом громадянина України, бланк якого визнано недійсним (анульованим) спірним наказом. Враховуючи викладене, у суду відсутні підстави для визнання оскаржуваного наказу у відповідній частині протиправним, оскільки відповідачем-1 у даному випадку виконано покладені на нього функції, зазначені вище, та, відповідно, відсутні підстави для його скасування.

Слід додати, що набуття громадянства України в установленому Законом України "Про громадянство" порядку є передумовою для отримання не тільки паспорта громадянина України, який у даному випадку був отриманий за відсутності обставин набуття позивачем громадянства України, тобто незаконно, а й паспорту громадянина України для виїзду за кордон. Враховуючи незаконність отримання позивачем паспорту громадянина України, відсутні підстави для висновку про законність отримання позивачем паспорту громадянина України для виїзду за кордон, що є похідним від набуття громадянства України, яке позивачем набуто не було. Відповідно у суду відсутні підстави для висновку про протиправність оскаржуваних дій та висновків відповідача, оскільки у даному випадку відповідач виконав покладені на нього функції та обов'язки, зазначені вище.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення останніх.

За змістом норм абз. 1 ч. 5 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України

В даному випадку, хоча позивач в силу норм Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, однак через відсутність у матеріалах справи відомостей щодо понесених відповідачем судових витрат, жодні судові витрати за рахунок позивача на користь відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 6-11, 73-77, 79, 90, 139, 241 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.П. Васильченко