Справа № 754/13620/16-а
Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2018-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

27 вересня 2018 року

м. Київ

справа №754/13620/16-а

адміністративне провадження №К/9901/44112/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючий - Стародуб О.П.,

судді - Анцупова Т.О. Кравчук В.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Деснянського районного суду м. Києва від 01.03.2017р. (суддя - Петріщева І.В.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2017р. (судді - Твердохліб В.А., Костюк Л.О., Троян Н.М.) у справі за його позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

встановив:

У листопаді 2016р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив:

-визнати протиправними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Києві щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років;

-зобов'язати здійснити призначення пенсії за вислугу років з 06.05.2016р. відповідно до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону від 26.07.2001 р.), виходячи з розрахунку 90% від суми його місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи перед звільненням на пенсію, без обмеження граничного розміру.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неправомірно відмовив йому у призначенні пенсії згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. №1789-XII, чим порушено його право на пенсійне забезпечення при наявності 20 років вислуги.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 01.03.2017р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2017р., у задоволенні позову відмовлено.

З такими рішеннями судів попередніх інстанцій не погодився позивач, подав касаційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII суттєво звужено його соціальні гарантії, а саме гарантоване Конституцією право на пенсійне забезпечення при наявності 20 років вислуги, а відповідно до ст. 22 Конституції України звуження змісту та обсягу існуючих прав особи не допускається.

У запереченнях на касаційну скаргу відповідач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. Посилається на те, що відповідно до законодавства, що діяло на час звернення позивача за призначенням пенсії, останній не мав права на пенсію відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та касаційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

В ході розгляду справи судами встановлено, що позивач з 15.09.1998 року по теперішній час працює в органах прокуратури України.

06.05.2016р. позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно Закону України «Про прокуратуру», надавши для цього всі необхідні документи.

Листом від 13.05.2016р. №3206/09/Н-264 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для призначення пенсії за вислугу років, з посиланням на пункт 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213, відповідно до якого скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру», а тому з 01.06.2015 року пенсії в порядку та на умовах визначених Законом України «Про прокуратуру» не призначаються, раніше призначені не перераховуються.

Не погодившись з відмовою відповідача позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що позивач звертаючись до відповідача з заявою про призначення йому пенсії за вислугою років, просив призначити йому пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-XII від 05.11.1991 р.

Разом з тим, з 15.07.2015р. стаття 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991р. №1789-XII щодо права на пенсійне забезпечення за вислугу років втратила чинність, у зв'язку із набранням чинності нового Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. №1697-VII.

Суди дійшли висновку, про те, що на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії (06.05.2016р.) спірні правовідносини було врегульовано нормами Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. №1697-VI, а тому питання щодо наявності у позивача права на пенсійне забезпечення як працівника прокуратури має вирішуватись у відповідності до приписів статті 86 зазначеного Закону.

Так, відповідно до частини 1 статті 86 Закону №1697-VI прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

З врахуванням зазначеного, суди дійшли висновку про те, що для набуття права на пенсійне забезпечення за вислугу років станом на 06.05.2016 року, тобто на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії, його стаж мав становити 22 роки 6 місяців, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Разом з тим, як було встановлено судами та зазначено самим позивачем у позовній заяві, станом на 06.05.2016р. загальний стаж позивача становив 20 років 1 місяць 6 днів, у тому числі на посадах прокурорів - 17 років 7 місяців 22 дні, половина навчання у ВУЗі - 2 роки 5 місяців 14 днів, що є недостатнім для призначення йому пенсії за вислугу років за Законом України "Про прокуратуру" №1697-VII від 14.10.2014р.

З такими висновками судів попередніх інстанцій колегія суддів погоджується і вважає, що вони відповідають нормам матеріального та процесуального права і фактичним обставинам справи.

Мотиви та доводи касаційної скарги висновки судів не спростовують і є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 01.10.2015 по 30.09.2016 - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців років. Таким чином, станом на дату звернення позивача до Пенсійного фонду необхідними умовами для призначення йому пенсії за вислугу років були: а) вислуга років - 22 роки 6 місяців; б) стаж на посадах прокурорів - не менше 12 років 6 місяців років.

Судами встановлено, що станом на 06.05.2016р. вислуга років позивача складала менше 22 років 6 місяців та відповідно була недостатньою для призначення пенсії на підставі ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII.

Посилання позивача в обґрунтування касаційної скарги на те, що зміни в законодавстві, які звужують зміст та обсяг існуючих прав не повинні застосовуватися також є безпідставним і висновки судів не спростовує, оскільки у період дії ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII у редакції від 26.07.2001р., що діяла до 30.09.2011р., пенсії призначалися прокурорам і слідчим зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років. Разом з тим, станом на 30.09.2011р. у позивача був відсутній стаж роботи 20 років, а тому, у період дії ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII у редакції від 26.07.2001р. позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, у зв'язку з чим при прийнятті Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII не відбулося звуження змісту та обсягу існуючих прав позивача.

Крім того, у справі "Суханов та Ільченко проти України" (рішення від 26.06.2014, п. 35) Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин "законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися ст. 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

Суд звертає увагу, що у спірних правовідносинах вимоги позивача не мають достатнього підґрунтя у національному законодавстві, оскільки зазнали змін норми законодавства щодо призначення пенсій працівникам органів прокуратури, а також немає усталеної практики національних судів на підтримку аналогічних скарг заявників. З огляду на це, у позивача немає "законних сподівань" на збільшення пенсії, які могли б підпадати під дію ст. 1 Першого протоколу.

Відповідно до частини 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Таким чином, оскільки при ухваленні судових рішень суди правильно застосували норми матеріального права, порушень норм процесуального права не допустили, тому суд прийшов до висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, рішень судів попередніх інстанцій без змін.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Деснянського районного суду м. Києва від 01.03.2017р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2017р. - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

О.П. Стародуб

Т.О. Анцупова

В.М.Кравчук