Справа № 804/2666/18
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2018-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 вересня 2018 року справа № 804/2666/18

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Семененка Я.В.,

суддів: Бишевської Н.А. Добродняк І.Ю. ,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 травня 2018 року (суддя Горбалінський В.В.) по справі №804/2666/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила:

- визнати протиправним рішення Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі, оформленого протоколом № 23 від 28.07.2017 року, про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком;

- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1, з врахуванням всього стажу, зазначеного у трудовій книжці, заробітної плати для обчислення пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, з підвищенням розміру пенсії відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, починаючи з дати звернення 27.07.2017 р. на визначений пенсіонером банківський рахунок.

В обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що до вересня 1997 року проживала на території України за адресою: м.Дніпропетровськ, селище Мирне, пер.Чудський, буд.4. Згодом виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України в Державі Ізраїль. 27.07.2017р. позивачка, через свого представника, звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком, однак отримала в цьому відмову. Вважаючи відмову у призначенні пенсії неправомірною звернулася з позовом до суду.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції фактично виходив з невизначеності на законодавчому рівні підпорядкованості вирішення заяв про призначення пенсій особам, які не проживають на території України. З цих підстав, встановивши те, що позивач не проживає в м.Дніпрі, суд вказав на те, що для вирішення питання щодо уповноваженого територіального управління Пенсійного фонду України, який повинен розглянути заяву про призначення пенсії, позивач повинен був звертатися не до Центрального ОПФУ в м.Дніпрі, а безпосередньо до Пенсійного фонду України. З огляду на викладене, суд першої інстанції погодився з позицією відповідача про неможливість призначення пенсії позивачу через відсутність факту реєстрації або фактичного проживання в м.Дніпрі.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову. Апеляційна скарга фактично обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову. Заявник апеляційної скарги вказує на те, що відсутність визначеного порядку розгляду заяв щодо призначення пенсій особам, які не проживають на території України, не може бути достатньою підставою для відмови особі у реалізації її конституційного права.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити без змін рішення суду першої інстанції з огляду на його законність та обґрунтованість.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.311 КАС України.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де з 30.04.1999 року перебуває на консульському обліку посольства України в Державі Ізраїль.

До вересня 1997 року проживала на території України за адресою: м.Дніпропетровськ, селище Мирне, пер.Чудський, буд.4.

27.07.2017 року через представника ОСОБА_2 позивач звернулась до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі із заявою про призначення пенсії за віком в розмірах відповідно до чинного пенсійного законодавства України, як не працюючому пенсіонеру.

До заяви були додані:

нотаріально засвідчена копія довіреності, паспорту, пенсійного посвідчення;

нотаріально засвідчена копія картки платника податків,;

копія та оригінал трудової книжки;

копія паспорта представника та оригінал для звіряння;

довідки про заробітну плату.

Рішенням Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі, оформленого протоколом № 23 від 18.12.2017 року, в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відмовлено. В графі Вид пенсії зазначено не має права на пенсію.

Хоча із вказаного рішення відповідача не можливо дійти однозначного висновку про причини відмови позивачу у призначенні пенсії, але з відзиву на позов вбачається, що такими причинами є те, що документами, наданими для призначення пенсії, не підтверджено місце проживання (реєстрації) позивача на території України. Крім цього, орган Пенсійного Фонду України вказував на необхідність особистого звернення особи із заявою про призначення пенсії.

За наслідками перегляду справи, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Стаття 25 Конституції України гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (стаття 33 Конституції України).

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Право на пенсію в Україні є конституційним правом громадянина України.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 1058-IV загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим законом та досягли встановленого цим законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Конституційний Суд України в рішенні від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України(неконституційними) положення п.2 ч.1 ст. 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закон втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

У пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, вказав, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (п.51 рішення).

У пункті 54 цього рішення Європейський суд з прав людини вказав, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі Пічкур проти України, як джерело права відповідно до статті 17 Закону № 3477-IV.

Проживаючи в Ізраїлі, як громадянка України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

При цьому, відсутність законодавчо визначеного порядку подання громадянами України заяв про призначення пенсії у випадку постійного проживання за межами України, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлене Конституцією України.

З цього приводу суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими посилання позивача і на розпорядження Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2016р. №672-р, яким схвалено стратегію модернізації та розвитку Пенсійного Фонду України на період 2020 року, зокрема, впроваджено заходи обслуговування громадян незалежно від місця їх реєстрації.

Таким чином, враховуючи відсутність у позивача постійного місця проживання на території України, суд апеляційної інстанції вважає можливим звернення представника позивача із заявою про призначення пенсії до відповідача.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що право особи звернутися до УПФУ із заявою про призначення пенсії через свого представника прямо передбачено статтею 44 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». У спірному випадку представником позивача відповідачу була надана довіреність, яка посвідчена у встановленому міжнародними угодами порядку (APOSTILLE), а отже доводи відповідача про те, що повноваження представника були неналежним чином посвідченні, є безпідставними.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про неправомірність рішення органу Пенсійного фонду України щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за віком та наявність підстав для його скасування.

Щодо заявлених позивачем вимог про зобовязання відповідача призначити пенсію, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Визначаючи належний спосіб захисту порушеного права, суд апеляційної інстанції враховує, що спосіб захисту порушено права має бути реальним та ефективним. При цьому, за певних обставин, незважаючи на те, що вирішення питання про призначення пенсії є дискреційними повноваженнями органів Пенсійного Фонду України, суд може ухвалити рішення, яким зобовязати субєкта владних повноважень прийняти конкретне рішення на користь позивача.

В той же час, зобовязання відповідача прийняти певне рішення на користь позивача може мати місце у випадку, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права субєкта владних повноважень діяти на свій розсуд.

У спірному випадку, відмовляючи у призначенні пенсії, відповідач не аналізував наявність чи відсутність у позивача необхідного стажу для призначення пенсії; наявність чи відсутність документів, які такий стаж підтверджують; наявність чи відсутність правових підстав для призначення пенсії із підвищенням розміру на підставі ст..29 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Тобто, відповідачем не вирішувались питання, які віднесенні до якого компетенції та які підлягають зясуванню при розгляді заяви позивача про призначення пенсії.

Таким чином, встановлені обставини справи свідчать про те, що для прийняття рішення відповідачем не було встановлено усіх обставин, які мають значення для його прийняття, що свідчить про відсутність підстав для зобовязання відповідача прийняти рішення саме про призначення позивачу пенсії.

З цих підстав суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що належним способом захисту прав позивача, у спірних правовідносинах, є зобовязання органу Пенсійного фонду України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду, які зроблені під час розгляду цієї справи.

Враховуючи викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 травня 2018 року по справі №804/2666/18 - скасувати та прийняти нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі, оформленого протоколом № 23 від 28.07.2017 року, про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком визнати протиправним та скасувати.

Зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повне судове рішення складено 27.09.2018р.

Головуючий суддя: Я.В. Семененко

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк