Справа № 2340/3920/18
Суддя: Л.В. Трофімова
Дата ухвалення: 2018-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

26 вересня 2018 року справа № 2340/3920/18

м. Черкаси

Суддею Черкаського окружного адміністративного суду Трофімовою Л.В. перевірено матеріали адміністративного позову у справі № 2340/3920/18

за позовом ОСОБА_1

до Черкаської міської ради (відповідач 1), Виконавчого комітету Черкаської міської ради (відповідач 2), Черкаської обласної державної адміністрації (відповідач 3)

про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії, прийнято ухвалу.

26.09.2018 ОСОБА_1, звернувшись до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Черкаської міської ради (відповідач 1), Виконавчого комітету Черкаської міської ради (відповідач 2), Черкаської обласної державної адміністрації (відповідач 3), просить:

- визнати протиправною бездіяльність Черкаської обласної державної адміністрації щодо не виділення коштів протягом 2012-2018 років на фінансування будівництва чи придбання житла з метою реалізації пільги, передбаченої пунктом 10 частини 1 статті 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо першочергового забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов з числа жителів м. Черкаси, які є учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що віднесені до першої категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи;

- визнати протиправною бездіяльність Черкаської міської ради та Виконавчого комітету Черкаської міської ради щодо не виділення протягом 2012- 2018 років 15 відсотків усього збудованого житла у м. Черкаси (у тому числі підприємствами, установами, організаціями незалежно від форми власності) для забезпечення права осіб віднесених до категорії 1 на позачергове забезпечення жилою площею, з числа жителів м. Черкаси, які перебувають у черзі на першочергове отримання житла у порядку та на підставі, що передбачені пунктом 10 частини 1 статті 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- визнати протиправною бездіяльність Черкаської обласної державної адміністрації, Черкаської міської ради та Виконавчого комітету Черкаської міської ради, щодо невиконання вимог пункту 10 частини 1 статті 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та незабезпечення реалізації гарантованого державою права на позачергове забезпечення жилою площею ОСОБА_1 як особи, яка потребує поліпшення житлових умов протягом року з дня подання заяви;

- зобов'язати Черкаську обласну державну адміністрацію протягом одного місяця, починаючи з моменту набрання чинності даним рішенням суду, здійснити перерахування на користь Черкаської міської ради необхідних коштів для забезпечення ОСОБА_1 житлом, як особи з інвалідністю з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що віднесені до 1 (першої) категорії осіб, які постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, з урахуванням можливості забезпечення ОСОБА_1 житловою площею у порядку та у розмірі, що передбачений чинним законодавством;

- зобов'язати Черкаську міську раду та Виконавчий Комітет Черкаської міської ради, для забезпечення гарантованого державою права, як особи віднесеного до категорії 1 на позачергове забезпечення ОСОБА_1 жилою площею, протягом місяця з дня набрання рішенням суду законної сили - надати ОСОБА_1 благоустроєне житло у вигляді окремої квартири у м. Черкасах у межах норми житлової площі (з урахуванням того, що сім'я позивача складається з двох осіб та наявного у позивача права на додаткову жилу площу у вигляді окремої кімнати), що відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам, та видати ордер на заселення жилої площі.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Кодексом адміністративного судочинства України (частина 1 статті 2) визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Кодексом адміністративного судочинства України (частини 1, 2 статті 4) встановлено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Згідно пункту 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір - спір, зокрема у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, у тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Адміністративне судочинство - діяльність адміністративних судів щодо розгляду і вирішення адміністративних справ у порядку, встановленому Кодексом (пункт 5 частина 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України). Згідно пункту 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії є неправильним. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

У обґрунтування позовних вимог зазначено, що на позивача розповсюджуються пільги згідно переліку за статтею 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»: як на особу з 2-ю групою інвалідності внаслідок війни відповідно до пункту 18 частини 1 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», який має право на позачергове забезпечення житлом як особа, яка потребує поліпшення житлових умов протягом двох років з дня взяття на квартирний облік; як на особу з інвалідністю 2-ї групи з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, який належить до 1 (першої) категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, позивач відповідно до пункту 10 частини 1 статті 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», який має право на позачергове забезпечення жилою площею як особа, яка потребує поліпшення житлових умов протягом року з дня подання заяви.

Позивач зазначає, що з 1987 року перебуває на черзі на житло, а відповідно до рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 28.05.2012 №789 позивача та ОСОБА_2 переведено (включено) на квартирний облік у окремий список позачергового отримання житла, - як постраждалого першої категорії внаслідок Чорнобильської катастрофи, з сім'єю - з 03.02.2012. Процесуальний статус ОСОБА_2 не визначено у позовній заяві.

Позивач зазначає, що законами чітко визначений строк у який має бути надане житло, проте, не зважаючи на такі обставини, що з часу подання відповідної заяви і взяття позивача на квартирний облік, як особи-постраждалого першої категорії внаслідок Чорнобильської катастрофи, яка має право на позачергове забезпечення житловою площею як особи, яка потребує поліпшення житлових умов, минув час більше шести років - вимоги Закону не виконано і позивача не було забезпечено житловою площею.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі Zand проти Австрії зазначив, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, що регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з &ls;…&?в; питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів &l";…&g";». Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини 1 статті 6 ЄКПЛ.

ЄСПЛ у пункті 24 рішення від 20.07.2006 у справі Sokurenko and Strygun проти України, заяви № 29458/04 та № 29465/04 зазначив, що «фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Судовий захист є одним із ефективних правових засобів захисту інтересів фізичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України та статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України у порядку адміністративного судочинства.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Конституційний Суд України у Рішенні від 16.04.2009 № 7-рп/2009 зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, що встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні - це акти, що передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Згідно пункту 18 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб'єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування. Пунктом 19 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Місцеві державні адміністрації та органи місцевого самоврядування можуть бути як суб'єктами приватних правовідносин, так і суб'єктами публічних правовідносин. Статус державних органів влади визначається виключно нормами публічного права, незалежно від того, які права - цивільні чи публічні вони мають намір реалізувати.

Суд зазначає, що у даній справі спір пов'язаний з реалізацією житлових прав громадян, зокрема прав на отримання житла, тобто із цивільним правом. Відповідачі у таких відносинах владних управлінських функцій щодо позивача не здійснюють, а є особами, які представляють власника майна житлового фонду. Права, за захистом яких звернувся до суду позивач, виникають із житлових правовідносин.

Спір про захист права конкретної фізичної особи на житло є не публічним, а приватно-правовим. Держава, юридичні особи публічного права, можуть бути учасниками цивільних відносин, а розгляд такого спору між ними проводиться за правилами цивільного судочинства.

У цьому випадку той факт, що відповідачами є Черкаська обласна державна адміністрація та Черкаська міська рада, не змінює правову природу спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27.05.2008 у справі № 21-1540во06 та Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 № 11-124апп18.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

У порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття з такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов'язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання в належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб'єкта владних повноважень як відповідача. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16.12.2015 (справа № 6-2139цс15), Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18.09.2018 № 826/15164/15 та Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 № 11-124апп18.

Враховуючи вказані обставинами, спір, що розглядається, не має публічно-правового характеру та не відповідає нормативному визначенню адміністративної справи, а тому його не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини 1 статті 6 Конвенції.

Відповідно до частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. У разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, суд повинен роз'яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи (частина 6 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суд зазначає, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції місцевого загального суду за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено порядок розподілу судових витрат. Відповідно до частин 1, 2 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі повернення заяви або скарги.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», а провадження у справі ще не відкрито, відсутні підстави для вирішення питання розподілу судових витрат та/або повернення судового збору.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 6-14, 19, 170, 248, 256, ч.1 ст.287, 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Черкаської міської ради, Виконавчого комітету Черкаської міської ради, Черкаської обласної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії.

Копію ухвали разом із позовною заявою та доданими до неї матеріалами повернути особі, яка подала позовну заяву.

Роз'яснити позивачеві, що звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Роз'яснити позивачеві, що розгляд справи віднесено до юрисдикції місцевого загального суду за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Ухвала набрала законної сили відповідно до вимог статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України і може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України через суд першої інстанції до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи з урахуванням підпункту 15.5. пункту 15 частини 1 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Л.В. Трофімова