Справа № 813/5084/17
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2018-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2018 рокуЛьвів№ 876/6120/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Гулида Р.М. та Костіва М.В.,

з участю секретаря судового засідання - Луців І.І.,

а також сторін (їх представників):

від позивача - не з'явився;

від відповідачів - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25.06.2018р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката ОСОБА_1, діючого за дорученням від імені та в інтересах громадян Таджикистану ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України та Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській обл. про визнання протиправними та скасування рішень про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Сподарик Н.І., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 11 год. 34 хв. 25.06.2018р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 04.07.2018р.),-

В С Т А Н О В И В:

28.12.2017р. представник адвокат ОСОБА_1, діючий за дорученням від імені та в інтересах громадян Таджикистану ОСОБА_3 та ОСОБА_4, звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача Державної міграційної служби /ДМС/ України № 449-17 від 30.11.2017р. про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача ДМС України № 450-17 від 30.11.2017р. про відмову у визнанні громадянки Таджикистану ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати відповідача ДМС України визнати громадян Таджикистану ОСОБА_3 та ОСОБА_4 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства; визнати протиправними дії відповідача Головного управління /ГУ/ ДМС України у Львівській обл. в частині нероз'яснення позивачам причин відмови та порядку оскарження спірних рішень (Т.1, а.с.5-11).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.06.2018р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення відповідача ДМС України № 449-17 від 30.11.2017р. про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнано протиправним та скасовано рішення відповідача ДМС України № 450-17 від 30.11.2017р. про відмову у визнанні громадянки Таджикистану ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язано відповідача ДМС України повторно розглянути заяви громадян Таджикистану ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішень №№ 449-17, 450-17 від 30.11.2017р.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (Т.2, а.с.169-181).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржила відповідач ДМС України, яка покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити (Т.2, а.с.188-195).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що матеріали особових справ позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не містять відомостей щодо застосування до них фізичного насилля, останні ніколи не приймали участі в громадській чи політичній діяльності, не були членами жодних організацій. Останніми не наведено фактів їхнього особистого переслідування в країні походження. Із Таджикистану позивачі виїхали з метою потрапити до однієї з країн Європи в цілях отримання статусу біженця. Разом з сім'єю позивачі неодноразово намагався перетнути державний кордон України, однак їх було повернуто.

Таким чином, ризик щодо застосування до позивачів будь-якої шкоди не пов'язаний із жодною із ознак, перерахованих у визначенні біженця. Аналізом наданої інформації по країні громадянської належності можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання їм додаткового захисту в Україні.

Вказані позивачами обставини не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

У зв'язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Також колегія суддів ухвалила відхилити клопотання представника позивачів від 25.09.2018р. про відкладення апеляційного розгляду справи через неможливість його явки до суду в зв'язку із зайнятістю в іншому судовому процесі, оскільки будь-яких доказів на підтвердження цих обставин ним не представлено; наведені доводи клопотання не можна вважати поважними причинами, які об'єктивно перешкоджають забезпеченню явки сторін (їх представників) до апеляційного суду (Т.2, а.с.254).

Додатково колегія суддів враховує, що відповідно до ч.5 ст.44 КАС України учасники справи зобов'язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з'являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов'язковою; 4) подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом.

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки суду, а й учасників справи.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989р. у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Він не буде відповідальним за відкладення, викликані станом його здоров'я, оскільки вони пов'язані з форс-мажорними обставинами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 09.03.2017р. громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до ГУ ДМС України у Львівській обл. із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час процедури оформлення документів для вирішення питання щодо визнання вказаного позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ГУ ДМС України у Львівській обл. було з'ясовано, що ОСОБА_3 народився у с.Кадучі Восейського району Хатлонської обл. Республіки Таджикистан, є громадянином Республіки Таджикистан, за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманин. Дані про особу встановлювалися на підставі національного паспорта громадянина Республіки Таджикистан № НОМЕР_1, виданого ШВКД дар Душанбе 08.06.2016р. Сімейний стан - одружений, виховує п'ятеро дітей. Позивач перебуває у шлюбі з 28.06.1991р. Дружина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянка Республіки Таджикистан. Діти: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_7 За словами заявника троє його синів залишилися проживати в Таджикистані разом із дідусем. Рідна мова - таджицька, вільно володіє - російською, англійською мовами; освіта - вища, закінчив педагогічний інститут в м.Душанбе за спеціальністю біолог, хімік. Заявник повідомив також і те, що у нього є родичі: батько та мати, які проживають в селі разом із молодшим братом; має ще два молодших брата та сім молодших сестер, які проживають в Республіці Таджикистан у різних містах. Зв'язок із ними заявник підтримує через брата, котрий проживає в м.Душанбе. В Таджикистані позивач працював приватним водієм, три роки працював в санітарній станції м.Душанбе, був санітарним лікарем по виробництву на фабриках та заводах. Деякий період був на заробітках в Росії; з 01.12.2009р. по 08.12.2016р. працював в Республіканському центрі формування здорового способу життя на посаді координатора програми по міграції. Заявник вирішив покинути роботу через тиск правоохоронних органів Таджикистану на нього, оскільки його постійно викликали в Службу Безпеки здавати звіт про виконану роботу та через різні звинувачення і погрози, що його посадять у тюрму, якщо він не буде виконувати їхні накази. 08.12.2016р. позивач покинув Республіку Таджикистан легально, літаком спочатку прибув в м.Москву, а згодом мікроавтобусом - до м.Києва. Він вирішив їхати в Європу, щоб там отримати статус біженця. В Україні позивач тимчасово проживає з дружиною та двома доньками за адресою: АДРЕСА_1 (Єзуїтська служба біженців).

За даними відповідача позивач з дружиною та двома доньками чотири рази намагалися перетнути кордон Польщі та два рази кордон Румунії, проте їх було затримано на кордоні; вони були у пунктах пропуску кордону в Україні: Шегині, Мукачево, Угринів, Порубне.

29.03.2017р. ГУ ДМС України у Львівській обл. розпочало процедуру оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту на підставі наказу № 77 від 29.03.2017р. «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Позивач ОСОБА_3 документований довідкою ГУ ДМС України у Львівській обл. № 007755 від 09.03.2017р. про звернення за захистом в Україні.

В процесі розгляду заяви позивача про надання притулку в Україні, працівниками ГУ ДМС України у Львівській обл. встановлено наступні обставини.

Під час співбесіди 29.03.2017р. ОСОБА_3 зазначає, що причиною виїзду із Таджикистану була його робота, де він працював координатором програми з мігрантами. Він був тренером по навчанню мігрантів та населення Таджикистану вести здоровий спосіб життя відносно захворювань ВІЛ, СНІД, туберкульоз, куріння. Заявник працював начальником відділу з 01.10.2015р. при Міністерстві охорони здоров'я Таджикистану та співпрацював з Міжнародною організацією з міграції (MOM).

Через місяць як він став начальником відділу, до нього подзвонили з Служби Безпеки Таджикистану, щоб він зайшов до них на розмову. ОСОБА_3 повідомляє, що у Службі Безпеки його розпитували про роботу та сказали, що між ними має бути співпраця і вся розмова має бути таємницею, а у випадку незгоди з цими умовами, його можуть звинуватити, що він працює проти влади або ж є членом так би мовити забороненої організації в Таджикистані; йому було наголошено на необхідності подання звіту про виконану роботу, а саме: з ким зустрічався, список учасників семінарів, конференцій, список міжнародних організацій та особливо вказувати на людей, які незадоволені владою Таджикистану. Також без згоди спецслужби позивач не мав права покинути займану посаду. Зі слів заявника, він ходив із звітами регулярно, щоб не викликати підозри, що має намір виїхати з країни. Також йому повідомили, що направили повістку для того, щоб 12.12.2016р. він з'явився у відділ міліції.

На співбесіді 17.05.2017р. позивач ОСОБА_3 вказав, що своєму керівництву про вищенаведену співпрацю не розказував, із заявою до правоохоронних органів не звертався, обшуків у нього не було, до адміністративних та кримінальних справ не притягувався.

За результатами розгляду особової справи позивача, проведених співбесід (протоколи від 29.03.2017р., від 17.05.2017р. та від 09.08.2017р.), ГУ ДМС України у Львівській обл. дійшло до висновку, що громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_3 не підпадає під критерії визначення особи, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до вимог п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що оформлено висновком про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.11.2017р.

Окрім того, під час процедури оформлення документів позивача ОСОБА_4 для вирішення питання щодо визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ГУ ДМС України у Львівській обл. щодо неї було з'ясовано наступне.

Позивач ОСОБА_4 народилася у с.Кадучі Восейського району Хатлонської обл. Республіки Таджикистан, є громадянкою Республіки Таджикистан, за національністю - таджичка, за віросповіданням - мусульманка. Дані про особу встановлено на підставі національного паспорта громадянина Республіки Таджикистан № НОМЕР_2, виданого ШВКД дар Душанбе. Сімейний стан - заміжня, виховує п'ятеро дітей. Перебуває у шлюбі з 28.06.1991р. Чоловік - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Республіки Таджикистан. Діти: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_7 Рідна мова - таджицька, володіє російською мовою; освіта - середня; в Таджикистані остатніх 10 років не працювала, а займалася вихованням дітей. Через проблеми по роботі свого чоловіка, отримавши паспорт для виїзду за кордон, заявниця разом з чоловіком та доньками вирішили покинути територію Таджикистану та переїхати проживати в Європу. 09.12.2016р. заявниця покинула Республіку Таджикистан легально, прибувши літаком до Москви, а згодом переїхала мікроавтобусом до Києва. ОСОБА_4 мала на меті їхати в Європу, щоб там отримати статус біженця. Заявниця стверджує, що їм було відомо, про те що для в'їзду на територію Польщі, Румунії громадянам Таджикистану потрібна віза, але вони хотіли звернутися до даних країн за статусом біженця. В Україні тимчасово проживає з чоловіком та двома доньками за адресою: АДРЕСА_1 (Єзуїтська служба біженців).

29.03.2017р. ГУ ДМС України у Львівській обл. розпочало процедуру оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, згідно наказу № 76 від 29.03.2017р. «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Позивач ОСОБА_4 документована довідкою ГУ ДМС України у Львівській обл. № 007756 від 09.03.2017р. про звернення за захистом в Україні.

В процесі розгляду заяви позивача ОСОБА_4 про надання притулку в Україні, працівниками ГУ ДМС України у Львівській обл. було встановлено наступне.

Під час співбесіди 17.03.2017р. ОСОБА_4 зазначила, що причиною виїзду із Таджикистану була робота її чоловіка, через яку він отримував погрози від правоохоронних органів Таджикистану. Також заявниця стверджує, що у Таджикистані для неї та її чоловіка надійшла повістка з'явитися до правоохоронних органів, але вона дізналася вже про це на території України, оскільки чоловік не повідомляв цього раніше через стан її здоров'я.

За результатами розгляду особової справи позивача ОСОБА_4, проведених співбесід (протоколи від 29.03.2017р., від 17.05.2017р. та від 09.08.2017р.), відповідач ГУ ДМС України у Львівській обл. дійшло до висновку про те, що громадянка Республіки Таджикистан ОСОБА_4 не підпадає під критерії визначення особи, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до вимог п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що оформлено висновком про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.11.2017р.

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, відповідачами не подано належних доказів правомірності прийнятих рішень №№ 449-17, 450-17 від 30.11.2017р., а встановлені судом фактичні обставини справи спростовують висновки відповідача про відсутність передбачених п.13 ч.1 ст.1 Законом України № 3671-VІ від 08.07.2011р. «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту та свідчать про їх помилковість. Суд першої інстанції виходив із того, що ситуація в країні походження позивачів підтверджує побоювання останніх стати жертвами тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, а тому є всі підстави для зобов'язання ДМС України визнати позивачів особами, які потребують додаткового захисту.

Відмовляючи в решті позовних вимог, суд виходив із змісту процесуальної норми ст.245 КАС України та відсутності порушень з боку відповідачів щодо нероз'яснення причин відмови та порядку оскарження спірних рішень, оскільки повідомлення від 26.12.2017р. про прийняття таких рішень чітко роз'яснено порядок та строки їх оскарження.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції вірними та такими, що зроблені на підставі правильно застосованих норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом від 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (в редакції, чинній на момент спірних відносин), а також нормами міжнародного права.

Зокрема, нормами вказаного Закону встановлено, що:

біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань (п.1 ч.1 ст.1);

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п.13 ч.1 ст.1);

не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього ж Закону, відсутні (абз.4 ч.1 ст.6);

за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.5 ст.10).

Згідно Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п.195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Частиною 2 ст.13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 16.03.2012р. «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до ч.2 ст.72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Під час судового розгляду з'ясовано, що основною причиною, через яку позивачі змушені були покинути країну свого проживання Республіку Таджикистан та шукати іншу безпечну країну, є намагання врятувати своє життя. При цьому, такі твердження обґрунтовують викликами до правоохоронних органів, схилення до співпраці з ними, в тому числі шляхом погроз та залякування.

Так, у своїй заяві-анкеті і під час співбесід позивач ОСОБА_3 повідомляв про причини звернення його за захистом в Україні, зокрема, вказував, що піддавався переслідуванням з боку спецслужб Таджикистану, які намагалися схилити його до співпраці. Як основну причину виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_3 зазначає політичну причину. Згідно пояснень цього позивача, інтерес спецслужби полягав у характері його роботи з мігрантами та громадянами Таджикистану в сфері охорони здоров'я, профілактики захворюваності на ВІЛ, туберкульоз тощо; КДБ Таджикистану вимагало від позивача здавати звіти по його роботі, з метою отримання інформації щодо незгодних з офіційною владою Таджикистану та членів міжнародних місій, конференцій та не залишати діяльність без їх відома, що слугувало підставою для виїзду позивачів (як подружжя) із країни громадянської належності. Окрім того, у своїй заяві-анкеті позивач ОСОБА_3 повідомляв про факти застосування щодо нього тортур жорстокого поводження - «побої до втрати свідомості, тягання за волосся, застосування тортур у вигляді підключення електричного струму до болючих місць».

Позивачем ОСОБА_4 також інформувалося відповідача про загрозу переслідування її за сповідування ісламу, носіння хіджабу та знання арабської мови. Згідно інформації по країні походження, влада Таджикистану піддає тотальному переслідуванню ісламське населення за будь-яке відхилення від штучно встановлених рамок.

З матеріалів особових справ та спірних рішень вбачається, що відповідачі не надали жодної оцінки фактам застосування спецслужбами Таджикистану тортур стосовно позивача ОСОБА_3, що вказує на неповне дослідження наявності у позивачів підстав для визнання їх особами, які потребують додаткового захисту.

Окрім того, відповідачами не було надано і оцінки фактам, які повідомлялися позивачем ОСОБА_4 про загрозу переслідування її за сповідування ісламу, носіння хіджабу та знання арабської мови.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) може отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, в тому числі зібраної та проаналізованої ДМС України.

Згідно дослідженої інформації по країні походження, неможливо залишити поза увагою ту обставину, що хоча в Таджикистані на даний час відсутні внутрішні збройні конфлікти, однак державний устрій, який за усіма ознаками є близьким до тоталітарного грубо порушує права громадян, переслідує політичну і релігійну позицію, що супроводжується фабрикуванням кримінальних справ, у тому числі відносно цивільного населення.

Так, дані, що підтверджують і доповнюють вищенаведену інформацію, містяться у джерелах мережі Інтернет, зокрема:

ІНФОРМАЦІЯ_8;

ІНФОРМАЦІЯ_9.

З огляду на покладені в основу оскаржуваних рішень висновки, відповідачі належним чином не дослідили та не проаналізували інформацію, повідомлену позивачами в заявах про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкетах та протоколах співбесід, а також не врахували поточної та актуальної інформації по ситуації в Таджикистані й не спростували можливість загрози життю позивачів, їх безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.1 протоколу № 7 до вказаної Конвенції, що забороняють вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми міжнародного права і вітчизняного законодавства, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що відповідач ДМС України безпідставно погодився з висновками відповідача ГУ ДМС України у Львівській обл. про відсутність встановлених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» умов для визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, що призвело до прийняття спірних рішень від 30.11.2017р. про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Наведена відмова не відповідає міжнародним принципам, оскільки позивачами обґрунтовано свої заяви та повідомлено всі важливі факти. При цьому, відповідачем дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справах заявників.

У своїй сукупності наведені обставини свідчать про неповноту вивчення ГУ ДМС України у Львівській обл. фактів та документів при розгляді заяв громадян Таджикистану ОСОБА_3 та ОСОБА_4, недотримання відповідачами вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а відтак рішення ДМС України №№ 449-17, 450-17 від 30.11.2017р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не ґрунтуються на вимогах закону.

Колегія суддів відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій ним апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а відтак останні не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

За наведених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про часткову підставність та обґрунтованість заявленого позову, а тому заявлений позов підлягає до часткового задоволення, з вищевикладених мотивів.

При цьому, під час вирішення питання щодо правомірності дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень суд може вирішувати питання щодо відповідності таких дій нормам чинного законодавства, однак не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які віднесені до компетенції цього органу державної влади.

З урахуванням цих міркувань колегія суддів вважає, що судом вірно зобов'язано відповідача ДМС України повторно розглянути заяви громадян Таджикистану ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

В порядку ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ДМС України.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ст.310, ч.2 ст.313, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25.06.2018р. в адміністративній справі № 813/5084/17 залишити без задоволення, а вказане рішення суду - без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Державну міграційну службу України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Р. М. Гулид
М. В. Костів
Дата складення повного судового рішення: 26.09.2018р.