Справа № 826/16965/16
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2018-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 вересня 2018 року № 826/16965/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Коростенський щебзавод»

до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шкоди Олександра Миколайовича

третя особа-1 ОСОБА_2

третя особа-2 ОСОБА_3

про визнання протиправними та скасування рішень,

представники позивача - ОСОБА_4;

учасників справи: відповідача - не прибули;

третьої особи-1 - ОСОБА_5;

третьої особи-2 - не з'явилися,

(в судовому засіданні 06.09.2018, відповідно до ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України (по тексту - КАС України), проголошено вступну та резолютивну частини рішення (скорочене рішення)),

ВСТАНОВИВ:

31 жовтня 2016 року до канцелярії Окружного адміністративного суду міста Києва від Товариства з додатковою відповідальністю «Коростенський щебзавод» (далі - ТДВ «Коростенський щебзавод» або позивач) на розгляд суду надійшов адміністративний позов № 455 від 27.10.2016 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шкоди Олександра Миколайовича (надалі - Нотаріус або відповідач), треті особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_3, у якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Нотаріуса за індексним номером 29314994 від 19.04.2016 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер: НОМЕР_2, виданий Коростенським районним відділом земельних ресурсів ОСОБА_2 29.03.2004;

- визнати протиправним та скасувати рішення Нотаріуса за індексним номером 29314631 від 19.04.2016 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_3 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер: НОМЕР_4, виданий Коростенським районним відділом земельних ресурсів ОСОБА_3 29.03.2004.

На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що ТДВ «Коростенський щебзавод» має затверджені балансові запаси гранітів Коростенського місце родовища. Відповідно до рішення виконкому Коростенської районної ради від 19.01.1982 № 38 позивачу надано гірничий відвід для відкритої розробки родовища корисних копалин місцевого значення, розташований на території Поліської сільської ради, сел. Мирний, площею 57 га. 08.04.1994 рішенням виконкому Коростенської районної ради позивачу надано гірничий відвід для відкритої розробки граніту, який зареєстровано Державним комітетом України по нагляду за охороною праці 12.12.1994 № 1812. Рішенням Житомирської обласної ради від 29.07.2004 № 481 ВАТ «Коростенський щебзавод» продовжено дію гірничого відводу на 11 років у межах попередньо визначених границь. Проектом розробки передбачено початок розробки останнього етапу згідно гірничого відводу земельної ділянки площею 8,2 га з 2006 року. Незважаючи на існування вказаних рішень, розпорядженням голови Коростенської райдержадміністрації від 19.02.2004 № 47 затверджено протокол про розподіл земельних ділянок між власниками сертифікатів реформованого КСП «Прогрес» с. Поліське, яким помилково передано частину земель гірничого відводу у власність громадян ОСОБА_7- 0,4 га, ОСОБА_3 - 0,92 га та ОСОБА_2 - 0,25 га. Постановою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 02.11.2006 (справа № 2-а-5161/06), залишеною без змін ухвалами Апеляційного суду Житомирської області від 01.02.2007 (справа № 22а/422) та Вищого адміністративного суду України від 09.03.2010 (справа № К-6538/09), позов ВАТ «Коростенський щебзавод» задоволено. Визнано частково нечинним розпорядження голови Коростенської райдержадміністрації від 19.02.2004 № 47 в частині затвердження протоколу про розподіл земельних ділянок між власниками сертифікатів реформованого КСП «Прогрес» та передачі земельних ділянок у власність ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 Визнано нечинними Державні акти про право власності на земельні ділянки цих осіб.

Відповідно до Інформаційної довідки № 68858940 від 23.09.2016 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкту нерухомості, земельна ділянка за кадастровим номером НОМЕР_1 зареєстрована 15.04.2016 Нотаріусом за ОСОБА_2 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.04.2016 № 29314994, а земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_3 зареєстрована 15.04.2016 Нотаріусом за ОСОБА_3 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.04.2016 № 29314631.

На думку позивача, Нотаріус, в порушення вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», на момент здійснення державної реєстрації не перевірив чинність Державних актів на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 та ОСОБА_3, оскільки судове рішенням яким було визнано їх нечинними набрало законної сили 09.03.2010.

З такими твердженнями позивача Нотаріус не погоджується та у своїх запереченнях № 253/01-16 від 30.12.2016 на позов відмітив, що до нього, як державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, звернувся представник третіх осіб із заявами про реєстрацію права власності на земельні ділянки (НОМЕР_1 та НОМЕР_3). До заяв були додані Державні акти про право власності на земельні ділянки третіх осіб, а також витяги з Державного земельного кадастру, в яких містилася актуальна інформація про право власності третіх осіб на земельні ділянки. Будь-яких обмежень щодо вчинення реєстраційних дій, володіння чи користування спірними ділянками зареєстровано не було. При цьому, Єдиний державний реєстр судових рішень не надає можливості перевірити наявність потрібних судових рішень, оскільки там відсутні назви сторін та кадастрові номери земельних ділянок. Крім того судові рішення на які посилається позивач взагалі не зареєстровані в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Представник третіх осіб подав до суду письмові пояснення, у яких зазначив, що дана справа підлягає розгляду за нормами Цивільного процесуального кодексу України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.11.2016 (суддя Аблов Є.В.) відкрито провадження в адміністративній справі, закінчено підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи на 25.01.2017.

Судове засідання 25.01.2017 не відбулося у зв'язку з перебуванням судді Аблова Є.В. в іншому судовому засіданні, справу відкладено на 23.05.2017.

У судовому засіданні 23.05.2017 суд відмовив у задоволенні клопотання представника ОСОБА_3 про зупинення провадження у справі.

Відповідно до розпорядження щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справ від 10.10.2017 № 4866 справу передано на розгляд судді Пащенку К.С.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.11.2017 (суддя Пащенко К.С.) прийнято справу до свого провадження та призначено судове засідання на 05.02.2018.

У судовому засіданні 05.02.2018 суд ухвалив витребувати у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шкоди О.М. та Державного підприємства «Національні інформаційні системи» додаткові документи, у зв'язку із чим судом оголошено перерву до 19.03.2018.

Листом від 26.02.2018 № 769/03.2-13 ДП «Національні інформаційні системи» скерували до суду запитувані ЕК документів (у роздрукованому вигляді), які були долучені до заяв про державну реєстрацію права власності № 16527239, 16527534 по яким було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 29314994 та 29314631.

07.03.2018 до суду надійшов лист від Ушомирської сільської ради Коростенського району Житомирської області, у якому зазначено, що Поліська сільська рада припинила свою діяльність з 01.02.2017 згідно із Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про добровільне об'єднання територіальних громад» та «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців». Також зазначено, що в Ушомирській сільській раді відсутні копії документів реєстраційних справ, оскільки це не передбачено законодавством. Реєстраційні справи мають знаходитися на зберіганні у Коростенській районній державній адміністрації.

У судових засіданнях 19.03.2018, 16.04.2018, 01.06.2018 та 18.07.2018 судом оголошувалась перерва.

В судовому засіданні 06.09.2018 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник третьої особи-1 проти позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні.

Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Згідно ч. 1 ст. 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), незалежно від причин неявки (п. 2 ч. 3 ст. 205 КАС України).

Суд відмічає, що представник відповідача в судові засідання 01.06.2018 та 18.07.2018 не з'являвся. Про час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином.

Таким чином з урахуванням повторної неявки представника відповідача, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності вказаного учасника справи, що, відповідно, не перешкоджає розгляду справи по суті згідно ч.ч. 1, 3 ст. 205 КАС України.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як видно з матеріалів справи, на підставі розпорядження голови Коростенської райдержадміністрації від 19.02.2004 № 47, ОСОБА_2 29.03.2004 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2. Земельна ділянка площею 3,99 га з кадастровим номером НОМЕР_1 розташована на території Поліської сільської ради.

Також на підставі вказаного розпорядження голови Коростенської райдержадміністрації, 29.03.2004 ОСОБА_3 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_4. Земельна ділянка площею 3,99 га з кадастровим номером НОМЕР_3 розташована на території Поліської сільської ради.

Цільове призначення зазначених земельних ділянок - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Представник третіх осіб звернувся до приватного нотаріуса Шкоди О.М. із заявами про державну реєстрацію права власності на вказані земельні ділянки за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 До заяв було додано Державні акти на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 та НОМЕР_4, а також Витяги з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 13.04.2016 № НВ-016 та НВ-016.

Рішенням Нотаріуса від 19.04.2016 № 29314994 здійснено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку НОМЕР_1 за ОСОБА_2, а рішенням від 19.04.2016 № 29314631 на земельну ділянку НОМЕР_3 за ОСОБА_3

Водночас, відповідно до рішення виконкому Коростенської районної ради від 19.01.1982 № 38 позивачу надано гірничий відвід для відкритої розробки родовища корисних копалин місцевого значення, розташований на території Поліської сільської ради, сел. Мирний, площею 57 га.

Рішенням виконкому Коростенської районної ради від 08.04.1994 позивачу надано гірничий відвід для відкритої розробки граніту.

Рішенням Житомирської обласної ради від 29.07.2004 № 481 позивачу продовжено дію гірничого відводу на 11 років у межах попередньо визначених границь, з урахуванням чого позивачем переоформлено спеціальний дозвіл на користування надрами № 228 від 31.01.1995.

16.01.2014 між ВАТ «Коростенський щебзавод» (Сторона-1) і ТОВ «Техрозробка» (Сторона-2) укладено Договір про співробітництво, відповідно до умов якого Сторона-1 надає Стороні-2 в суборенду земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_5 з подальшим сприянням у переоформлення на Сторону-2 спеціального дозволу на користування надрами № 228 від 31.01.1995 та переоформлення права оренди цієї ділянки на Сторону-2, та ін.

Однак, на межі земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_5 накладаються земельні ділянки третіх осіб (НОМЕР_1 і НОМЕР_3).

Отримавши Інформаційну довідку № 68858940 від 23.09.2016 позивач дізнався, що 19.04.2016 відповідач здійснив державну реєстрацію права власності земельних ділянок НОМЕР_1 і НОМЕР_3 за третіми особами, не врахувавши при цьому наявність судового рішення про скасування Державних актів про право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 та НОМЕР_4, які у 2004 році видані третім особам.

На думку позивача, оскаржувані рішення Нотаріуса порушують право ТДВ «Коростенський щебзавод» на користування земельними ділянками.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію прав речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в подальшому - Закон № 1952-IV), Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (по рішенню - Порядок № 1127), Земельним кодексом України (за текстом - ЗК України), Цивільним кодексом України (надалі - ЦК України), та іншими нормативно-правовими актами (тут і по тексту відповідні нормативно-правові акти наведено в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Частиною 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 2 Закону № 1952-IV, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів таких прав.

Згідно з ст. 4 Закону № 1952-IV державній реєстрації прав підлягають:

1) право власності;

2) речові права, похідні від права власності: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; іпотека; право довірчої власності; інші речові права відповідно до закону;

3) право власності на об'єкт незавершеного будівництва;

4) заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Відповідно до ст. 5 Закону № 1952-IV, у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

В силу положень ст. 6 цього Закону організаційну систему державної реєстрації прав становлять:

1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи;

2) суб'єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; акредитовані суб'єкти;

3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори).

Відповідно до ч. 3 ст.10 Закону № 1952-IV, державний реєстратор:

1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;

2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;

3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних інформаційних систем, документів та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов'язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі;

4) під час проведення державної реєстрації прав на земельні ділянки використовує відомості Державного земельного кадастру шляхом безпосереднього доступу до нього у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

5) відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до нього записи про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів таких прав;

6) присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації прав;

7) виготовляє електронні копії документів та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав);

8) формує документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав;

9) формує та веде реєстраційні справи у паперовій формі.

Ведення реєстраційної справи у паперовій формі здійснюється виключно державними реєстраторами, які перебувають у трудових відносинах з виконавчими органами міських рад міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення, Київською, Севастопольською міськими, районними, районними у містах Києві та Севастополі державними адміністраціями, за місцезнаходженням відповідного майна;

10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Частиною 1 ст. 11 Закону № 1952-IV визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Згідно із ст. 18 Закону № 1952-IV, державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов'язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Під час подання заяви про державну реєстрацію прав заявник зобов'язаний повідомити державного реєстратора про наявність встановлених законом обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Датою і часом державної реєстрації прав вважається дата і час реєстрації відповідної заяви, за результатом розгляду якої державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав.

Зазначені положення Закону № 1952-IV кореспондуються з приписами Порядку № 1127, відповідно до п. 12 якого розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

Відповідно до п.п. 18, 19 Порядку № 1127, за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. Рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації за умови вчинення дій та / або процедур, передбачених цим Порядком під час розгляду заяви, приймається державним реєстратором у будь-який час до закінчення строку державної реєстрації прав.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та / або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав. Під час проведення державної реєстрації прав державний реєстратор використовує відомості Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав. За відсутності відомостей у Реєстрі прав власності на нерухоме майно державний реєстратор використовує наявні відомості, які містяться на паперовому носії інформації (реєстрові книги та реєстраційні справи, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації).

У статті 27 Закону № 1952-IV встановлено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно чи його дубліката, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об'єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об'єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до Нотаріуса із заявою про державну реєстрацію права власності на земельні ділянки за ОСОБА_2 та ОСОБА_3, представник третіх осіб до заяв додав Державні акти про право власності на земельну ділянку та Витяги з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. При цьому, Витяги з ДЗК сформовані 13.04.2016, а рішення відповідачем прийняті 19.04.2016, тобто інформація на час прийняття оскаржуваних рішень була актуальною та у відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 10 Закону № 1952-IV перевірена державним реєстратором.

У Витягах з ДЗК наявна інформація про те, що земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_1 і НОМЕР_3 належать третім особам у цій справі на підставі розпорядження голови Коростенської райдержадміністрації від 19.02.2004 № 47, а документами, що посвідчують право власності на землю зазначено Державні акти на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 та НОМЕР_4 відповідно.

Посилання позивача на наявність судового рішення, яким скасовано Державні акти на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 та НОМЕР_4, та яке на час прийняття оскаржуваних Нотаріусом рішень набрало законної сили, суд вважає безпідставними, оскільки згідно з ч. 2 ст. 26 Закону № 1952-IV у разі скасування, на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, у даному випадку для внесення відомостей до Державного реєстру прав необхідною умовою є подання державному реєстратору рішення суду про скасування Державних актів про право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 та серії ЖТ № 107157, яке набрало законної сили.

З огляду на те, що постановою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 02.11.2006 задоволено позов ТДВ «Коростенський щебзавод», то і звертатися до державного реєстратора, у такому випадку, мав би позивач. Однак, матеріли справи не містять таких відомостей.

Суд також відхиляє посилання представника третіх осіб ОСОБА_8, які викладені у додаткових поясненнях, на норми ст. 31-1 Закону № 1952-IV «Особливості проведення реєстраційних дій на підставі рішень судів», оскільки Розділ V зазначеного Закону доповнено статтею 31-1 згідно Закону України від 06.10.2016 № 1666-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення державної реєстрації прав на нерухоме майно та захисту прав власності», який набрав чинності з 02.11.2016, тобто вже після оскаржуваних рішень Нотаріуса від 19.04.2016.

У статті 24 Закону № 1952-IV зазначено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.

Відмова в державній реєстрації прав з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, не застосовується у разі: 1) наявності помилки в Державному земельному кадастрі, що виникла після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки, невідповідність меж земельної ділянки, зазначених у Державному реєстрі земель, її дійсним межам); 2) невідповідності площі земельної ділянки, зазначеної в Державному реєстрі земель, її дійсній площі у результаті зміни методів підрахунку (округлення); 3) невідповідності відомостей про земельну ділянку в Державному земельному кадастрі відомостям, що містяться в документі, який посвідчує речове право на неї, якщо така невідповідність виникла внаслідок внесення змін або виправлення помилки у відомостях Державного земельного кадастру про земельну ділянку після оформлення документа, що є підставою для виникнення відповідного речового права на земельну ділянку. У такому разі пріоритет мають відомості Державного земельного кадастру.

Відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена.

Зміст наведених вище правових положень у сукупності з зазначеними вище обставинами дають підстави вважати, що під час прийняття оскаржуваних рішень про державну реєстрацію від 19.04.2016 Нотаріус діяв в межах повноважень, у порядку та спосіб, що передбачені Законом № 1952-IV. Підстав для відмови у проведенні державної реєстрації права власності за третіми особи у Нотаріуса не було.

Щодо доводів позивача стосовно того, що земельні ділянки третіх осіб накладаються на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_5, у зв'язку із чим порушується право позивача на користування вказаної земельною ділянкою, суд зазначає про таке.

За визначенням ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

У даному випадку, доводи позивача про накладення земельних ділянок третіх осіб на земельну ділянку НОМЕР_5 повинні базуватися на належних доказах, однак з матеріалів справи не вбачається можливим встановити факт накладення меж земельних ділянок. Окрім того, матеріали справи не містять доказів, що земельні ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є ділянками із земель гірничого відводу для відкритої розробки граніту площею 8,2 га.

За таких обставин, суд відхиляє за необґрунтованістю та недоведеністю доводи позивача щодо порушення права користування земельною ділянкою з кадастровим НОМЕР_5 у зв'язку з накладенням на неї земельних ділянок третіх осіб.

При цьому, суд звертає увагу на наступне.

За змістом ч. 1 ст. 2 КАС України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду), завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч. 1 ст. 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

При цьому, обов'язковою ознакою дій, рішень (в тому числі і актів) чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб'єктів відповідних правовідносин і мають обов'язковий характер.

Як зазналося вище, 16.01.2014 між ВАТ «Коростенський щебзавод» і ТОВ «Техрозробка» укладено Договір про співробітництво, відповідно до умов якого позивач надає в суборенду земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_5 з подальшим сприянням у переоформлення на ТОВ «Техрозробка» спеціального дозволу на користування надрами № 228 від 31.01.1995 та переоформлення права оренди цієї ділянки.

07.02.2014 між ВАТ «Коростенський щебзавод» і ТОВ «Техрозробка» укладено договір суборенди земельної ділянки НОМЕР_5 загальною площею 7,9471 га, що розташована на території Поліської сільської ради Коростенського району Житомирської області, зі строком дії до 26.03.2015.

Згідно заяви ТДВ «Коростенський щебзавод» від 03.02.2015, адресованої уповноваженим органам та усім, кого це може стосуватися, та посвідченої Приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу ОСОБА_9, позивач стверджує та повідомляє, що відмовляється від права оренди на земельну ділянку несільськогосподарського призначення кадастровий номер НОМЕР_5 на користь ТОВ «Техрозробка».

На підставі наказу Державної служби геології та надр України від 04.12.2015 № 405 ТОВ «Техрозробка» продовжено дію спеціального дозволу на користування надрами від 31.01.1995 № 228.

21.12.2015 між Житомирською обласною державною адміністрацією (Орендодавець) в особі уповноваженого представника голови Коростенської районної державної адміністрації Дмитрука С.В. та ТОВ «Техрозробка» (Орендар), в особі директора Федіна С.В., укладено договір оренди землі, за умовами якого Орендодавець надає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 7,9471 га, що розташована на території Поліської сільської ради Коростенського району Житомирської області, кадастровий номер НОМЕР_5. Договір укладено до 09.10.2034.

З огляду на зазначені обставини, суд приходить до висновку, що ТДВ «Коростенський щебзавод» не є особою, чиї права можуть порушуватися оскаржуваними рішеннями Нотаріуса, оскільки право оренди земельної ділянки НОМЕР_5 належить ТОВ «Техрозробка», що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 22.12.2015 № 50525475.

Водночас, у суду відсутні відомості про оскарження ТОВ «Техрозробка» рішень Нотаріуса від 19.04.2016 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельні ділянки за ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та практику ЄСПЛ як джерело права.

Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції, справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

За правилами ст. 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 76 КАС України).

У відповідності до ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 79 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Беручи до уваги зазначені правові положення законодавства та обставини цієї справи, суд приходить до висновку про невмотивованість доводів позивача стосовно протиправності рішень Нотаріуса від 19.04.2016 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за третіми особами, оскільки відповідачем проведено державну реєстрацію права власності в межах повноважень, на підставі та у спосіб, що передбачені чинним законодавством. Окрім того, скасування оскаржуваних рішень Нотаріуса не породжує будь-яких наслідків для ТДВ «Коростенський щебзавод», тому заявлені в цьому адміністративному позові вимоги до відповідача є невмотивованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову ТДВ «Коростенський щебзавод».

Керуючись ст.ст. 1, 6, 9, 73-77, 79, 139, 194, 229, 242, 243, 246, 250, 255 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з додатковою відповідальністю «Коростенський щебзавод» відмовити повністю.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст рішення складено 27.09.2018.

Суддя К.С. Пащенко