Справа № 826/16573/16
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2018-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

04 вересня 2018 року № 826/16573/16
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії: головуючого судді Федорчука А.Б., суддів Келеберди В.І., Качура І.А., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Нейл»
доКабінету Міністрів України
про визнання протиправною бездіяльності та зобов?язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Нейл» (надалі позивач) з позовом до Кабінету Міністрів України (далі відповідач), в якому (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України, який не вжив (не прийняв) дій (рішень) на розробку проекту Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» в частині надання субвенції з державного бюджету України місцевим бюджетам на виплату підприємствам, установам, організаціям (роботодавцям) компенсації середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації;

- зобов`язати Кабінет Міністрів України винести на засідання питання щодо розробки проекту Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» в частині надання субвенції з державного бюджету України місцевим бюджетам на виплату підприємствам, установам, організаціям (роботодавцям) компенсації середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що починаючи з січня 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Нейл» не отримано компенсацію у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, однак позивач виплату заробітної плати здійснював в належному розмірі. Позивач стверджує, що за період з січня по вересень 2016 року позивачем виплачено середній заробіток ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на загальну суму 28 146, 86 грн.

Представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

В наданих запереченнях представник відповідача зазначив, що складання розпису Державного бюджету України згідно з бюджетними призначеннями та внесення змін до нього, у тому числі в частині міжбюджетних трансфертів у розрізі місцевих бюджетів, відповідно до пункту 27 Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №375 від 20 серпня 2014 року, є одним із завдань Міністерства фінансів України. Крім того, питання організації роботи, пов`язаної із складенням та управлінням виконання Державного бюджету України, координації діяльності учасників бюджетного процесу з питань виконання бюджету, також покладено на Міністерство фінансів України.

Також, представником відповідача зазначено, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року врегульовано питання стосовно надання міжбюджетних трансфертів (інших дотацій та субвенцій) з Державного бюджету України місцевим бюджетам на 2016 рік, визначення переліку бюджетів об`єднаних територіальних громад, мають міжбюджетні відносини з державним бюджетом. Правовідносини в частині визначення складу доходів загального та спеціального фонду того чи іншого місцевого бюджету, видів надходжень, що формують дохідну частину таких фондів місцевого бюджету та/або обмеження щодо включення до них ти чи інших надходжень або створення цільових фондів у складі спеціального фонду цим законом не встановлені.

На думку відповідача, за своєю правовою природою повноваження Кабінету Міністрів України щодо затвердження і введення в дію порядку та умов надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на фінансування заходів соціально-економічної компенсації ризику населення, яке проживає на території зони спостереження на 2016 рік на внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет на 2016 рік» є дискреційним повноваженням даного державного органу.

Зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку спрощеного провадження.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Нейл» звернулось до Управління праці та соціального захисту населення листом №667 від 08 червня 2016 року, в якому повідомлялось, що на виконання законодавства України та постанови Кабінету Міністрів України №105 від 04 березня 2015 року ТОВ «Нейл» відшкодовувались фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам, вказаним у статті 119 Кодексу законів про працю України. При цьому, з січня 2016 року по теперішній час такі відшкодування ТОВ «Нейл» з боку держави припинено, хоча законодавством прямо передбачено здійснення виплати грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За результатами розгляду вказаного листа Управління праці та соціального захисту населення Хмельницької міської ради повідомило листом №3980 від 22 червня 2016 року про те, що згідно листа Міністерства соціальної політики України №108/13/81-16 в Законі України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року №928-VIII бюджетну програму на виплату даної компенсації не встановлено. У вказаному листі вказано, що працівникам, які були призвані під час мобілізації, здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

15 липня 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Нейл» звернулось до директора Департаменту соціального захисту населення Хмельницької ОДА із листом №787, в якому повідомлено, що позивачу роз`яснено порядок виплати грошового забезпечення, однак не вказано причин невиплати компенсацій ТОВ «Нейл».

Департамент соціального захисту населення Хмельницької обласної державної адміністрації повідомив Товариство з обмеженою відповідальністю «Нейл» листом №04.02-5222 від 22 липня 2016 року про те, що згідно із статтею 23 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом. Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ. Також, в даному листі повідомлено, що відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 23 червня 2016 року №753/11-16, починаючи з 01 січня 2016 року компенсацію роботодавцям з Державного бюджету України на виплату середнього заробітку працівників, прийнятих на військову службу в особливий період, не передбачено.

З матеріалів справи також вбачається, що Департамент заробітної плати та умов праці розглянув звернення позивача та листом №753/13/14-16 від 23 червня 2016 року повідомив, що відповідно до законодавства в Україні настав особливий період і діє по цей час. При цьому, між працівником, призваним на військову службу на особливий період, роботодавцем зберігаються трудові відносини і працівник лише увільняється від виконання робіт. На строк до закінчення особливого періоду або до фактичної демобілізації за працівником зберігаються місце роботи, посада та виплачується середній заробіток за рахунок роботодавця. Також зазначено, що починаючи з 01 січня 2016 року компенсацію роботодавцям з Державного бюджету України за виплату середнього заробітку працівників, прийнятих на військову службу в особливий період не передбачено.

Матеріалами справи підтверджується, що на підставі оповіщення Хмельницького об`єднаного міського військового комісаріату з Товариства з обмеженою відповідальністю «Нейл» призвано на військову службу ОСОБА_2 з 21 липня 2015 року та ОСОБА_1 з 01 червня 2016 року.

Наказами №167 о/с від 30 травня 2016 року та №175 о/с від 21 липня 2015 року вказаних вище осіб звільнено із займаних посад на час несення строкової служби до дня фактичної демобілізації із збереженням місця роботи та середнього заробітку.

Позивач зазначає, що за період несення строкової служби зазначеними особами, здійснював виплату суми середнього заробітку, однак не отримував жодної грошової компенсації.

Вважаючи, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, звернувся до суду з даним позовом, при вирішення якого суд виходить з наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 113 Конституції України, статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, діяльність якого, зокрема, спрямовується на забезпечення інтересів українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України.

Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, здійснює визначені Конституцією та законами України повноваження, видає постанови і розпорядження в межах своєї компетенції, здійснює, поміж іншого, внутрішню політику держави, вживає заходи щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина, забезпечує проведення фінансової політики, політики у сфері соціального захисту, забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України (статті 113, 116 та 117 Конституції України).

Разом з тим, відповідно до статті 95 Конституції України будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків визначаються виключно законом про Державний бюджет України.

Частина шоста статті 116 Конституції України передбачає, що Кабінет Міністрів України розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подає Верховній Раді України звіт про його виконання.

Бюджетним кодексом України, зокрема, статтями 7, 12 визначено, що бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Зміни розмірів, мети та обмеження в часі бюджетних призначень, крім випадків, передбачених цим Кодексом, здійснюються лише за наявності у законі про Державний бюджет України (рішення про місцевий бюджет) відповідного положення. Усі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Організаційні засади складання проекту Державного бюджету України врегульовано статтею 32 Бюджетного кодексу України.

Так, Кабінет Міністрів України розробляє проект закону про Державний бюджет України. Міністерство фінансів України відповідає за складання проекту закону про Державний бюджет України, визначає основні організаційно-методичні засади бюджетного планування, які використовуються для підготовки бюджетних запитів і розроблення проекту Державного бюджету України та прогнозу Державного бюджету України на наступні за плановим два бюджетні періоди.

Міністерство фінансів України на підставі основних прогнозних макропоказників економічного і соціального розвитку України на плановий і наступні за плановим два бюджетні періоди та аналізу виконання бюджету у попередніх та поточному бюджетних періодах визначає загальний рівень доходів, видатків і кредитування бюджету (включаючи загальний обсяг державних капітальних вкладень на розроблення та реалізацію державних інвестиційних проектів) та дає оцінку обсягу фінансування бюджету для складання проекту Державного бюджету України та індикативних прогнозних показників Державного бюджету України на наступні за плановим два бюджетні періоди.

Відповідно до вимог пункту 9 статті 2 Бюджетного кодексу України бюджетний запит - документ, підготовлений головним розпорядником бюджетних коштів, що містить пропозиції з відповідним обґрунтуванням щодо обсягу бюджетних коштів, необхідних для його діяльності на наступні бюджетні періоди.

Згідно з частиною 3 статті 22 Бюджетного кодексу України головні розпорядники коштів Державного бюджету України визначаються відповідно до пункту 1 частини другої цієї статті та затверджуються законом про Державний бюджет України шляхом встановлення їм бюджетних призначень.

При цьому, пунктом 3 частини 2 статті 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно: за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, - місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників. Якщо згідно із законом місцевою радою не створено виконавчий орган, функції головного розпорядника коштів відповідного місцевого бюджету виконує голова такої місцевої ради.

Відповідно до вимог частини 1 статті 35 Бюджетного кодексу України головні розпорядники бюджетних коштів забезпечують складання бюджетних запитів для подання Міністерству фінансів України відповідно до вимог інструкції з підготовки бюджетних запитів, з урахуванням звітів про виконання паспортів бюджетних програм, а також висновків про результати контрольних заходів, проведених органами, уповноваженими на здійснення контролю за дотриманням бюджетного законодавства, у терміни та порядку, встановлені Міністерством фінансів України.

Зі змісту статті 36 Бюджетного кодексу України вбачається, що проведення аналізу бюджетних запитів, поданих головними розпорядними бюджетних коштів, і розробка проекту Державного бюджету України покладається саме на Міністерство фінансів України.

Також, Міністерство фінансів України під час підготовки проекту Державного бюджету України розглядає та вживає заходів для усунення розбіжностей з головними розпорядниками бюджетних коштів. Якщо узгодження не досягнуто, Міністерство фінансів України додає свій висновок з неузгоджених питань до зазначеного проекту, який подається Кабінету Міністрів України.

За результатами розгляду, поданого Міністерством фінансів України проекту закону про Державний бюджет України, Кабінет Міністрів України приймає постанову про схвалення проекту закону про Державний бюджет України та подає його разом з відповідними матеріалами Верховній Раді України та Президенту України.

Відповідно до статті 44 Бюджетного кодексу України державний бюджет виконується за розписом, який затверджується Міністром фінансів України, відповідно до бюджетних призначень у місячний строк з дня прийняття закону про Державний бюджет України.

Складання розпису Державного бюджету України згідно з бюджетними призначеннями та внесення змін до нього, у тому числі в частині міжбюджетних трансфертів у розрізі місцевих бюджетів, відповідно до пункту 27 положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №375, є одним із завдань Міністерства фінансів України.

Крім того, питання організації роботи, пов`язаної із складенням та управлінням виконання Державного бюджету України, координації діяльності учасників бюджетного процесу з питань виконання бюджету, також покладено на Мінфін (пункт 13 Положення про Міністерство фінансів України).

Порядок внесення змін до закону про Державний бюджет України визначено главою 9 Бюджетного кодексу України. Частиною 3 статті 52 Бюджетного кодексу України передбачено, що проект закону про внесення змін до закону про Державний бюджет України може розглядатися у Верховній Раді України лише у разі наявності експертного висновку Міністерства фінансів України (крім поданих Кабінетом Міністрів України проектів законів, розробником яких є Міністерство фінансів України).

Отже, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що питання розробки проектів закону про Державний бюджет України та про внесення змін до Державного бюджету України, забезпечення виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України віднесено до компетенції Міністерства фінансів України, як наслідок, вимога позивача щодо визнання протиправною бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо не вжиття (не прийняття) жодних заходів, дій та/або/і рішень на розробку проекту закону про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» та на розробку проекту закону про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» в частині надання субвенції з державного бюджету України місцевим бюджетам на виплату підприємствам, установам, організаціям (роботодавцям) компенсації середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації є безпідставною, а тому не підлягає задоволенню.

Додатково суд зазначає, що статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до вимог статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Суд зазначає, що відповідно до вимог Конституції України та вказаних вище Законів України, Указами Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303/2014, від 14 січня 2015 року №15/2015 у зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки та з метою підтримання бойової та мобілізаційної готовності в Україні оголошено часткову мобілізацію. Наведене свідчить, що відповідно до законодавства в Україні настав особливий період, який діє по цей час.

Відповідно до статті 119 Кодексу законів про працю України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Частиною 1 статті 23 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом.

Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.

Суд зазначає, що зміни, внесені підпунктом 6 пункту 67 розділу II Закону України від 28.12.2007 р. №107-VI, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. №10-рп/2008).

Додатково суд звертає увагу, що відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 23 червня 2016 року №753/11-16, починаючи з 01 січня 2016 року компенсацію роботодавцям з Державного бюджету України на виплату середнього заробітку працівників, прийнятих на військову службу в особливий період, не передбачено.

З аналізу наведених норм чинного законодавства вбачається, що розробка проекту Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України» може розглядатись у Верховній Раді України лише в разі наявності експертного висновку Міністерства фінансів України (крім поданих Кабінетом Міністрів України проектів законів, розробником яких є Міністерство фінансів України).

Крім того, судом встановлено, що з боку Міністерства фінансів України відсутні пропозиції щодо перерозподілу видатків між бюджетними програмами в межах загального обсягу бюджетних призначень, передбачених Мінсоцполітики у Державному бюджеті України на 2016 рік та на 2017 рік, у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 12 січня 2011 року №18, а відтак у суду відсутні підстави для зобов`язання відповідача винести на засідання питання щодо розробки проекту Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» в частині надання субвенції з державного бюджету України місцевим бюджетам на виплату підприємствам, установам, організаціям (роботодавцям) компенсації середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, з огляду на законодавчо встановлений порядок.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 ст. 73 КАС України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами ст. 76 КАС України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідачем як суб`єктом владних повноважень покладений на нього обов`язок доказування виконано.

Суд зазначає, що виходячи з наявних матеріалів справи відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи, що у задоволенні позову сторони відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, - судові витрати не підлягають розподілу відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77,139, 143, 243-246, 255 КАС України, суд,
В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Нейл» відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя А.Б. Федорчук
Суддя І.А. Качур
Суддя В.І. Келеберда