Справа № 802/798/18-а
Суддя: Крапівницька Н. Л.
Дата ухвалення: 2018-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н НЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Вінниця

27 серпня 2018 р. Справа № 802/798/18-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Крапівницька Н.Л.,

секретаря судового засідання: Демченка А.М.,

за участю представників сторін:

відповідача: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці

в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу у справі за позовом

ОСОБА_2

до управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці

про зобов'язання провести поновлення пенсії шляхом її призначення,

В С Т А Н О В И В:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, Ізраїль) до управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці (вул. Хмельницьке шосе, 7 м. Вінниця) про зобов'язання провести поновлення пенсії шляхом її призначення .

Підставою звернення до суду з даним позовом стала відмова відповідача у поновленні пенсії ОСОБА_2 У зв'язку з цим, позивач просить суд, зобов'язати управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці провести поновлення та виплату пенсії за віком позивачу, починаючи з 07.10.2009.

Ухвалою суду від 12.03.2018 позовну заяву залишено без руху.

10.04.2018 недоліки позовної заяви усунуто.

Ухвалою суду від 16.04.2018 відкрито провадження у даній справі та вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 11.05.2018 витребувано інформацію у посольства України в державі Ізраїль ( вул. Ірміягу, 50, Тель-Авів, 62594 ) чи перебуває ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, Ізраїль , РНОКПП НОМЕР_1, паспорт громадянина України для виїзду за кордон АС 514500, виданий органом 0200, 02.06.1998) на консульському обліку та надати інформацію стосовно того, чи отримав ОСОБА_2 АДРЕСА_1, Ізраїль , РНОКПП НОМЕР_1, паспорт громадянина України для виїзду за кордон АС 514500, виданий органом 0200, 02.06.1998 ) громадянства держави Ізраїль.

24.05.2018 витребувані документи надійшли до суду з інформацією, що позивач є громадянином держави Ізраїль.

Ухвалою суду від 04.06.2018 позовну заяву залишено без руху за правилами визначеними ч.13 ст. 171 КАС України, оскільки наявність обов'язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності дотримання встановлених законом строків звернення до суду, у разі звернення до суду за захистом свого права. Отже, після прийняття та опублікування Рішення №25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року та не відновлення виплати пенсії, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік строку звернення до суду. При цьому, той факт, що із заявою про поновлення пенсії позивач звернувся до управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці 15 лютого 2017 року не змінює моменту, з якого він повинен був дізнатись про порушення прав. Вказана дата, 15 лютого 2017 року, свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов'язується з початком перебігу строку звернення до суду, як помилково вважає позивач.

03.08.2018 через відділ прийому суду подано заяву про усунення недоліків позовної заяви. В обґрунтування вказаної заяви зазначено, що ОСОБА_2 громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_1, 13 серпня 1998 року виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання. Рішенням Конституційного Суду № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року були виключені дискримінаційні норми, які забороняли виплату пенсії особам, що виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Зауважено, що позивачу не було відомо, що вказане рішення на нього розповсюджується. Вказана думка склалась у зв'язку з розповсюдженою інформацією про те, що Рішення Конституційного суду розповсюджується виключно на громадян, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після прийняття вказаного рішення.

Вказані обставини підтверджуються відповідями територіальних управлінь Пенсійного фонду України, зокрема, у листі УПФУ в м. Вінниці №31/П-2 від 25.02.2017 року, в якому зазначається: "рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року поширюється на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07.10.2009".

31.08.2018 провадження у справі поновлено та визнано поважними підстави пропуску звернення до суду з даним позовом та суд вважає за доцільне поновити строк звернення до суду з даним позовом.

Підставою звернення до суду з даним позовом стала відмова відповідача у поновленні пенсії ОСОБА_2 У зв'язку з цим, позивач просить суд, зобов'язати управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці провести поновлення та виплату пенсії за віком позивачу, починаючи з 07.10.2009.

Представник позивача в судове засідання не зявився, проте, через відділ прийому суду подав клопотання про розгляд справи без його участі та зазначив, що позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала. Відповідачем подано відзив на позовну заяву відповідно до якого вказано, що постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005року №22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за №1566/11846 із змінами від 07.07.2014 року №13-1, затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок). Пункт 1.5 Порядку передбачає, що заява про поновлення пенсії подається пенсіонером або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Розділом II вказаного Порядку передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи про місце проживання (реєстрації) особи.

Відповідно п.2.9 Розділу II Порядку, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна предявити паспорт (або інший документ, що засвідчує особу, місце її проживання (реєстрації) та вік. Пунктом 2.22 цього Порядку передбачено, що за документ, який засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземні громадяни та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (реєстрації).

Згідно наданих документів, місцем проживання та реєстрації ОСОБА_2 є Ізраїль.

Відповідно до ч.4 ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. Враховуючи вищезазначене, виникнення права на пенсію пов'язується з умовою постійного проживання заявника на території України або укладенням Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення - в разі проживання таких осіб в іншій країні. На даний час договір в області пенсійного забезпечення між країною Ізраїль та Україною не укладений.

З огляду на вказані обставини, представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечує.

Досліджуючи матеріали справи судом встановлено.

ОСОБА_2, громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт громадянина України для виїзду за кордон АС 514500, виданий 02.06.1998 року, ІПН НОМЕР_1.

16.01.1998 по досягненню пенсійного віку та за наявності 39 років 2 місяців 27 днів страхового стажу. Позивачу була призначена пенсія за віком, яка виплачувалась позивачу управлінням соціального захисту населення Ленінського району Вінницької міської ради, що підтверджується пенсійним посвідченням ( а. с. 49-50, том 1 ), трудовою книжкою ( а. с. 51-60, том 1 ), довідкою про стаж роботи ( а. с. 62-65, том 1), посвідченням ветерана праці ( а. с. 66-68, том. 1).

13.08.1998 позивач виїхав до Ізраїлю на постійне місце проживання, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділенні посольства України в державі Ізраїль.

Представник позивача вказує на те, що починаючи з 1998 року і станом на момент звернення до суду з даним позовом ОСОБА_2 призначеної пенсії не отримує.

10.04.2017 представником позивача, який діяв на підставі нотаріальної довіреності, подано безпосередньо до управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці особисту заяву позивача про поновлення пенсії, нотаріально посвідчену апостилем.

Заява позивача була прийнята відповідачем разом з усіма необхідними оригіналами документів, які були надані для огляду та засвідчені копії, що підтверджується штампом УПФУ від 10.04.2017 на супровідному листі ( а. с. 72-73, том. 1).

За наслідком розгляду поданих документів було отримано відмову управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці оформлену листом від 29.06.2017 №2191/06:32-2/07-1.

У вказаній відмові зазначено, що пункт 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок) передбачає, що заява про поновлення пенсії подається пенсіонером або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Розділом II вказаного Порядку передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи про місце проживання (реєстрації) особи.

Відповідно п.2.9 Розділу II Порядку, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна предявити паспорт (або інший документ, що засвідчує особу, місце її проживання (реєстрації) та вік. Пунктом 2.22 цього Порядку передбачено, що за документ, який засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземні громадяни та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (реєстрації).

Відповідно до ч.1 ст.47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України. Згідно наданих документів, місцем проживання та реєстрації ОСОБА_2 є Ізраїль.

Відповідно до ч.4 ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

Враховуючи вищезазначене, виникнення права на пенсію пов'язується з умовою постійного проживання заявника на території України або укладенням Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення - в разі проживання таких осіб в іншій країні.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини першої статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною другою статті 77 КАС України, встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09 липня 2003 року виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІVщодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІVвтратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Конституційний Суд України в Рішенні №25-рп/2009 зазначив « оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами».

Крім того, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, зазначив « право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення)».

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зробив висновок « різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.»

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

На підставі наведеного суд дійшов висновку, що з дня набрання чинності Рішенням №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Правова позиція щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах вже була висловлена Верховним судом України у постановах від 12 травня 2015 року, від 19 травня 2015 року та від 06 жовтня 2015 року у справах за № 21-180а15, 21-168а15, 308/1088/14-а відповідно.

Суд звертає увагу, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009, тобто з 07.10.2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058-ІV. З цього часу відповідач був зобов'язаний відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Проте наявність обов'язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності щодо захисту свого права.

Отже, суд доходить висновку, що безумовно позивач як громадянин України має право на виплату призначеної пенсії.

Аналогічного висновку дійшла колегія суддів Верховного суду в постанові №127/15035/17 від 24.04.2018.

Що стосується вимоги позивача про здійснення індексації і компенсації втрачених доходів, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

За змістом ст. 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії.

Згідно з ст. 4 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв'язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Отже, вказаною нормою передбачено підстави, за яких проводиться індексація, а також розмір грошового доходу, який підлягає індексації.

Згідно з п. 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, державної допомоги та компенсаційних виплат, крім тих, які зазначені у пункті 3 цього Порядку).

Відповідно до п. 5 Порядку № 1078 сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу. Крім того зазначається, що до чергового підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, до визначеної суми індексації додається сума індексації, яка складається внаслідок перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, зазначеного у пункті 1-1 цього Порядку.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що під «підвищенням пенсії» розуміється тільки таке збільшення суми нарахування, яке здійснюється відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, тобто випадки, коли пенсія була неправомірно недонарахована і в подальшому на підставі рішення суду нарахована в належному обсязі, не належать до «підвищення пенсії» в розумінні п. 5 Порядку № 1078.

Отже, здійснення пенсійним органом перерахунку пенсії на виконання рішення суду, не може слугувати підставою для здійснення нового нарахування споживчих цін для проведення індексації у зв'язку із зростанням доходів громадян, без перегляду їх мінімального розміру, оскільки фактично збільшення доходів позивача в контексті приписів законодавства про порядок підвищення пенсійного забезпечення та індексацію доходів громадян не відбулось.

Аналогічна правова позиція, викладена Верховним Судом, висловлена у справах цієї категорії, зокрема, у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2018 року по справі № 464/1211/16-а та від 20 лютого 2018 року по справі № 576/1724/17, від 07 березня 2018 року по справі № 727/5413/17.

З огляду на викладені обставини суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із статтею 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Відповідно до положень статті 139 КАС України, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, ) провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_1, проживає: ІНФОРМАЦІЯ_2, Ізраїль), починаючи з 07.10.2009 року відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_2 (; проживає: ІНФОРМАЦІЯ_2, Ізраїль) судовий збір в розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, ).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя /підпис/ ОСОБА_3

Згідно з оригіналом Суддя

Помічник судді