Справа № 826/11599/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2018-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 вересня 2018 року № 826/11599/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

за участю секретаря судового засідання Борсуковської А.О.,

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: Афанасьєвої Є.О.,

представника третьої особи: Жарикової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Міністерства юстиції України,

про стягнення компенсації за невикористану відпустку та за несвоєчасний розрахунок при звільненні,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Міністерства юстиції України, в якому просить: стягнути з Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області на користь позивача компенсації за невикористану відпустку у розмірі 3 163,95 грн. та середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 08.02.2013 року по 31.05.2017 року в розмірі 75 934 грн.

Окружний адміністративний суд міста Києва ухвалою від 09.10.2017 відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду.

Ухвалою від 26.07.2018 Окружний адміністративний суд міста Києва повернув заяву ОСОБА_1 про зміну предмету та підстав позову без розгляду.

У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що на час звільнення позивач мав право на щорічну відпустку тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу, а також - додаткову відпустку тривалістю 15 календарних днів, всього - 45 днів відпустки.

Вказав на те, що у зв'язку з незаконним триманням під вартою, у період з 15.12.2011 по 07.02.2013, позивач не мав можливості використати своє право на відпустки, та при звільненні мав право на грошову компенсацію, яку йому не було виплачену працедавцем, який має обов'язок виплатити грошову компенсацію за всі невикористані працівником дні щорічної відпустки, незалежно від причин звільнення, що передбачено статтями 47, 83, 116 Кодексу законів про працю України.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов. Вказав на те, що період відсторонення працівника від роботи не враховується до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустки, а оскільки позивача було відсторонено від виконання своїх посадових обов'язків з 28.12.2011, грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки не може бути відшкодована відповідачем.

Представник третьої особи також заперечував проти задоволення позовних вимог, вказавши на те, що перебуваючи під вартою, позивач 25.01.2013 подав заяву про звільнення за власним бажанням, відповідно до якої 07.02.2013 був звільнений з займаної посади, відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України. Вказав на те, що позивач перебуваючи під вартою, фактично не виконував своїх посадових обов'язків, та в подальшому звільнився за власним бажанням, відтак не мав права на відпустку у вказаний період, а отже і на її компенсацію.

Розглянувши документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача та його представника, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, що 16.02.2007 ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Головного управління юстиції у Дніпропетровській області - начальника відділу державної виконавчої служби.

11.07.2011 позивача призначено на посаду начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області.

28.12.2011 відповідно до наказів Міністерства юстиції України від 28.12.2011 № 24804/к та Головного управління юстиції у Дніпропетровській області від 28.12.2011 № 2643-к, позивача відсторонено від виконання посадових обов'язків, на підставі постанови слідчого в особливо важливих справ слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровській області.

На період відсторонення позивач перебував під вартою. Стаж державної служби станом на день відсторонення складав 18 років 02 місяців 01 день.

Перебуваючи під вартою, 25.01.2013 позивач подав заяву про звільнення, відповідно до якої 07.02.2013 був звільнений із займаної посади за власним бажанням, відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України.

При звільненні позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за періоди роботи по 27.12.2011, тобто по день відсторонення від займаної посади (наказ Міністерства юстиції України від 07.02.2013 № 154/к «Про звільнення ОСОБА_1.» та наказ Головного управління юстиції у Дніпропетровській області від 07.02.2013 № 355-к «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 07.02.2013 № 154/к).

Позивач, вважаючи, що за період відсторонення від займаної посади та до моменту звільнення має право на грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини регулюються Кодексом законів про працю України.

Згідно зі статтею 46 Кодексу законів про працю України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Судом встановлено, що у грудні 2011 року на адресу Головного управління юстиції у Дніпропетровській області надійшла постанова слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровській області Лисаченка C.Л. від 22.12.2011 про відсторонення від займаної посади начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_1.

На виконання вищезазначеної постанови, 28.12.2011 відповідно до наказів Міністерства юстиції України від 28.12.2011 № 24804/к та Головного управління юстиції у Дніпропетровській області від 28.12.2011 № 2643-к, позивача відсторонено від виконання посадових обов'язків.

Згідно з частиною першою статті 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

З матеріалів справи вбачається, що 25.01.2013 позивач подав заяву про звільнення, на підставі чого наказами Міністерства юстиції України від 07.02.2013 № 154/к «Про звільнення ОСОБА_1.» та Головного управління юстиції у Дніпропетровській області від 07.02.2013 № 355-к «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 07.02.2013 № 154/к на підставі заяви ОСОБА_1 останнього було звільнено із займаної посади за власним бажанням, відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України.

При звільненні позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за періоди роботи по 27.12.2011, тобто по день відсторонення від займаної посади (наказ Міністерства юстиції України від 07.02.2013 № 154/к «Про ОСОБА_1.» та наказ Головного управління юстиції у Дніпропетровській від 07.02.2013 № 355-к «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 07.02.2013 № 154/к).

Тобто, на момент звільнення ОСОБА_1 перебував під вартою, та звільнення відбулося за його власним волевиявленням, на підтвердження чого є заява від 25.01.2013, жодних процесуальних документів, які б підтверджували або спростували винуватість або невинуватість позивача, разом з заявою надано не було.

При цьому, як обґрунтовано зазначив відповідач, у відповідності до вимог статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне визначення містить стаття 1 Закону України "Про оплату праці".

Відтак, звертаючись з вимогою про виплату компенсації за невикористану відпустку, особа повинна довести, що в цей період вона здійснювала трудову діяльність, за яку їй нараховано заробітну плату, а відтак і дні відпочинку.

Водночас, позивачем жодного доказу на підтвердження виконання трудових обов'язків надано не було.

Крім того. слід зазначити, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Аналізуючи вказану норму, суд приходить до висновку про безпідставність посилання не неї позивача у позовній заяві, як підстави для відшкодування компенсації за невикористану відпустку, оскільки норми зазначеного Закону передбачають відшкодування шкоди, завданої діями саме органів, які здійснювали оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду, а не працедавця (в даному випадку - Головне територіальне управління юстиції у Дніпропетровській області).

При цьому, стаття 47 Кодексу законів про працю України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що на момент звільнення за власним бажанням позивачу було повністю нараховано та виплачено всі належні йому до виплати кошти.

При цьому, суд враховує, що тримання під вартою фактично позбавляє особу на виконання своїх трудових обов'язків, а відтак і збереження заробітної плати, у розумінні Кодексу законів про працю України.

З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 08.02.2013 по 31.05.2017, є передчасними та задоволенню не підлягають.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що відповідач діяв відповідно до вимог частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відтак, з урахуванням зазначеного, на підставі встановлених судом фактів та обставин, враховуючи, що докази, наведені позивачем під час розгляду адміністративної справи є недоведеними та безпідставними та не дають адміністративному суду підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію представника відповідача, суд дійшов висновку, що у задоволені позову слід відмовити повністю.

Відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Згідно з частиною першою статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини п'ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем не понесені судові витрати відсутні підстави для компенсування останніх за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення виготовлено 24.09.2018.

Суддя Є.В. Аблов