Справа № 826/12081/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 вересня 2018 року

№ 826/12081/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянув у письмовому провадженні справу

за позовом ОСОБА_1

до Київської міської державної адміністрації

про визнання протиправним та скасування рішення

за участю представників:

позивача - ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи.

ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП: відомості не надано) (далі - Позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва (далі - суд) з позовом до Київської міської державної адміністрації (01001, місто Київ, вулиця Хрещатик, 36, ) (далі - Відповідач), та з урахуванням додаткових письмових пояснень просить суд:

Скасувати рішення від 21 квітня 1989 року № 347 «Про затвердження переліку непридатних для проживання будинків у місті Києві» в частині пункту 9 Додатку «Перелік непридатних для проживання будинків по районах міста Києва» щодо визнання будинку АДРЕСА_1 таким, що непридатний для проживання та зносу, який виключити з Переліку.

Ухвалою суду від 02 жовтня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/12081/17(далі - справа), та призначено судовий розгляд на 05 грудня 2017 року

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі обґрунтовуючи тим, що у серпні 2017 року при вирішенні питання про приватизацію житла за місцем постійного проживання, яким є квартира АДРЕСА_1 позивачу стало відомо про наявність рішення Київської міської державної адміністрації від 21 квітня 1989 року № 347 «Про затвердження переліку непридатних для проживання будинків у місті Києві». Довідка позивачу про визнання жилого будинку таким, що не відповідає вимогам санітарним і технічним вимогам не видавалась. Жодних актів про обстеження стану жилого будинку, яким виявлено невідповідність санітарним і технічним вимогам, яку можливо і доцільно усунути шляхом проведення капітального ремонту, або щодо висновків недоцільності такого ремонту житло-експлуатаційною організацією не приймалось в установленому порядку. Оскаржуване рішення не виконувалось більше 30 років. Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про протиправність прийнятого рішення, що є підставами для його скасування.

Відповідач явку свого представника у судове засідання не забезпечив, заперечень проти позову не надав.

Виходячи з положень частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції чинній на час вчинення процесуальної дії), у судовому засіданні судом ухвалено про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали справи, Окружний адміністративний суд міста Києва, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Обставини встановлені судом.

Позивач проживала у АДРЕСА_1 з народження разом зі своєю матір'ю, яка була робітницею санаторію «Труд» ОСОБА_3, батьком та сестрою.

Свого часу мати позивача зверталась до профспілки про виділення для її сім'ї додаткового житла.

Згідно з наказом філії АТ «Укрпрофоздоровниця» акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України № 68 від 02 вересня 1997 року матері позивача було виділено додатково квартиру під № 1, яка звільнилася, а тому квартири № 1 та № 4 стали вважатися квартирою № 4 (а.с. - 26).

Однак у зв'язку із розлученням, квартиру знову було поділено на дві під № 1 та № 4.

21 квітня 1989 року виконавчим комітетом Київської міської Ради народних депутатів було прийнято рішення № 347 «Про затвердження переліку непридатних для проживання будинків у місті Києві» (а.с. - 9-11).

У додатку до прийнятого рішення пунктом 9 було визначено, що будинки №№ 22-24 по вулиці Курортній у місті Києві підлягають знесенню(а.с. - 9-11).

Будинок № 22 в деяких документах, у зв'язку із його одноповерховістю позначений як АДРЕСА_1 У вказаному будинку знаходяться квартири № 1 де проживає ОСОБА_5, та № 4 в якій проживає позивач.

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у серпні 2017 року, під час вирішення питання про приватизацію житла за постійним місцем їхнього проживання, стало відомо про те, що будинок АДРЕСА_1 з 21 квітня 1989 року підлягав зносу після надання його мешканцям нового житла.

Всупереч вимогам частини другої статті 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації», незважаючи на те, що оскаржуване рішення є нормативно-правовим актом, його не було опубліковано. Інформацію про наявність вказаного рішення також не було оприлюднено.

Оскаржуване рішення є нормативно-правовим актом, що діяв за умови існування планової економіки бувшого Радянського Союзу і УРСР, як його складової частини. Разом з тим, нормативно-правові акти органів місцевої влади, а саме ті, які є актуальними, мають важливе значення і видаються на підставі закону і поширюють свою обов'язкову дію на певну адміністративно-територіальну одиницю (область, район), не можуть не виконуватися протягом 30-ти років.

В разі необхідності адаптації цього рішення незалежною Україною, він мав би бути підтверджений новою територіальною громадою. Проте, на сьогоднішній день зазначений будинок навіть не відносяться до Подільського району міста Києва і жодного документу про підтвердження рішення його зносу немає.

Пунктом 4 оскаржуваного рішення, контроль за його виконанням покладено безпосередньо на конкретну особу, яка на даний час звільнена з займаної посади і контроль не здійснює. Нового виконавця призначено не було. Вказані обставини є окремим підтвердженням факту втрати актуальності зазначеним рішення та фактичної відумерлості в часі (а.с. - 9).

Оскаржуване рішення Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів прийнято на виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 26 квітня 1984 року № 189 «Про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам, та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання», про що у ньому зазначено.

Позивач зауважує, що довідка (виписка з рішення виконавчого комітету місцевої Ради) про визнання жилого будинку № 22 (22-А) таким, що не відповідає санітарним і технічним вимогам не видавалась.

Окрім того, такі довідки могли видаватися лише за наявності акту відповідної комісії про те, що жилий будинок визнано таким, що не відповідає санітарним і технічним вимогам та є непридатним для проживання.

Однак таких документів щодо зазначеного будинку в архіві не знайдено, а отже його внесення до Переліку, який затверджено оскаржуваним рішенням, було передчасним.

Жодним актів про обстеження стану жилого будинку, яким виявлено невідповідність санітарним і технічним вимогам, яку можливо і доцільно усунути шляхом проведення капітального ремонту, або щодо висновків недоцільності такого ремонту житлово-експлуатаційна організація не вирішувала в установленому порядку.

З 31 жовтня 2010 року виконавчим органом територіальної громади міста Києва єдиним управлінцем і власником майна територіальної громади визнано Київську міську раду з виконавчим органом - Київська міська державна адміністрація.

Через не оприлюднення оскаржуваного рішення правонаступник виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів не вніс до нього зміни а також не відмінив оскаржуване рішення при винесенні свого розпорядження. Тобто, рішення не набрало законної сили через його не опублікування, однак пройшло офіційну реєстрацію.

З урахуванням викладеного, позивач дійшов висновку, що рішення відповідача від 21 квітня 1989 року № 347 «Про затвердження переліку непридатних для проживання будинків у місті Києві» в частині пункту 9 Переліку щодо будинку АДРЕСА_1 є протиправним, ймовірно зазначений будинок внесено помилково, а тому підлягає скасуванню в даній частині, оскільки порушує права позивача на житло.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Постановою Ради Міністрів Української РСР від 26 квітня 1984 року № 189, яка є чинною і на час розгляду справи, затверджено Порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним та технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 1 Порядку жилі будинки державного і громадського житлового фонду підлягають плановому суцільному обстеженню з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам.

Пунктом 2 Порядку визначено, що під час обстеження стану жилих будинків перевіряється:

а) двір будинку та елементи його благоустрою;

б) фундаменти, підвали;

в) стіни та елементи фасадів (балкони, еркери, карнизи тощо);

г) стикові з'єднання у великопанельних жилих будинках;

д) дах будинку та обладнання на ньому (димові і вентиляційні канали та інше);

е) ліфти та їх обладнання;

ж) поверхи жилого будинку, включаючи їх конструкції;

з) інженерне обладнання.

Обстеження стану жилих будинків провадиться інженерно-технічними працівниками житлово-експлуатаційних організацій за участю представників громадськості. У разі необхідності до обстеження жилих будинків залучаються фахівці проектних і науково-дослідних організацій та органів і закладів санітарно-епідеміологічної служби.

Якщо експлуатація будинків відомчого або громадського житлового фонду здійснюється безпосередньо відповідним підприємством, установою, організацією, то обстеження цих будинків за клопотанням такого підприємства, установи, організації здійснюється житлово-експлуатаційною організацією, визначеною виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів (пункт 3 Порядку).

Відповідно до пункту 4 Порядку, на підставі матеріалів обстеження стану жилих будинків житлово-експлуатаційна організація визначає будинки, що відповідають санітарним і технічним вимогам, і складає про це відповідний акт, який затверджується керівником вказаної організації.

Згідно з абзацом 1 пункту 5 Порядку, якщо під час обстеження стану жилих будинків буде виявлено невідповідність санітарним і технічним вимогам цих будинків (жилих приміщень), яку можливо і доцільно усунути шляхом проведення капітального ремонту, житлово-експлуатаційна організація вирішує в установленому порядку питання про проведення такого ремонту.

Положеннями абзацу 2 пункту 5 Порядку, у разі неможливості або недоцільності проведення капітального ремонту житлово-експлуатаційна організація вносить до виконкому районної, міської, районної у місті Ради народних депутатів пропозицію про визнання жилого будинку (жилого приміщення) таким, що не відповідає вказаним вимогам і є непридатним для проживання.

При цьому додаються такі документи:

а) акт обстеження стану жилого будинку з відповідним висновком;

б) технічний паспорт жилого будинку з даними про його фізичну зношеність;

в) висновок проектної або науково-дослідної організації (при необхідності) щодо технічного стану жилого будинку (жилого приміщення) та про неможливість або недоцільність проведення капітального ремонту будинку (жилого приміщення);

г) висновок органу або закладу санітарно-епідеміологічної служби щодо відповідності жилого будинку (жилого приміщення) санітарним вимогам.

Відповідно до пункту 6 Порядку, для обстеження стану жилих будинків, зазначених в абзаці другому пункту 5 Порядку, виконавчий комітет відповідної місцевої Ради народних депутатів призначає комісію в такому складі: заступник голови виконавчого комітету місцевої Ради (голова комісії), начальник управління (відділу) житлового (комунального) господарства виконавчого комітету місцевої Ради (заступник голови комісії), представник органу або закладу санітарно-епідеміологічної служби, представник відділу (управління) у справах будівництва і архітектури виконавчого комітету місцевої Ради або районний архітектор, представник органу державного пожежного нагляду, депутат місцевої Ради, інженер житлово-експлуатаційної організації (секретар комісії), представник громадського будинкового комітету.

Водночас, відповідно до пункту 1 Постанови від 26 квітня 1984 року № 189 «Про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання» обстеження стану жилих будинків державного і громадського житлового фонду провадиться не менше одного разу на п'ять років.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Однак, як уже зазначалось, вказаних вимог чинного законодавства відповідачем не було виконано,та жодних доказів на підтвердження правомірності прийнятого рішення надано не було.

Матеріали справи не містять жодних документів, які було використано для прийняття оскаржуваного рішення. Документи з нормативно встановленого переліку до суду під час судового розгляду не були нажані.

Окрім того, судом встановлено, що в порушення норм даного нормативно-правового акту, оскільки експлуатація приміщень за адресою: м. Київ, вулиця Курортна, 22 (22-А) продовжувалась, з дати прийняття оспорюваного рішення, тобто з 1989 до дати подачі адміністративного позову по даній справі, повторних перевірок обстеження стану жилих будинків державного і громадського житлового фонду, на підтвердження правомірності прийнятого рішення та з метою вчинення дій щодо його виконання, проведено не було.

Судом також встановлено, що у 2000 році головою Подільської районної державної адміністрації міста Києва було видано 29 лютого 2000 року розпорядження № 207 «Про визнання будинків № № 5-А, 5-Б, 5-В, 9, 21-Б по вулиці Червонофлотській та № 22 по вулиці Курортній житловими будинками» (а.с. - 12).

З пункту третього преамбули вбачається, що Київським міським бюро технічної інвентаризації, а також міжвідомчою комісією Подільської районної державної адміністрації проведено обстеження зазначених будинків, при якому встановлено, що будинки є житловими з ізольованими квартирами посімейного заселення».

Пунктом 1 зазначеного Розпорядження вказано, що будинок не є гуртожитком.

Також відсутні перешкоди для видачі ордерів мешканцям квартир державного житлового фонду на виконання пункту 3 зазначеного Розпорядження.

До вказаного Розпорядження додано акт обстеження, в якому зазначений будинок визнано житловим з окремими квартирами посімейного типу (а.с. - 14-17).

Із системного аналізу викладеного, суд дійшов висновку про не доведення відповідачем правомірності оскаржуваного рішення від 21 квітня 1989 року № 347 «Про затвердження переліку непридатних для проживання будинків у місті Києві» в частині визнання непридатним для проживання та таким, що підлягає знесенню, будинок 3 22 (22-А) по вулиці Курортній у місті Києві, що є підставою для його визначання його протиправним та скасування в частині пункту 9 Додатку «Перелік непридатних до проживання будинків по районах міста Києва» та задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2)з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 КАС України).

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Суд не може витребувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З урахуванням наведеного, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Долученою до матеріалів справи квитанцією від 21 вересня 2017 року № 0.0.854938244.1 підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 640,00 гривень, який підлягає відшкодуванню.

Керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

Задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП: відомості не надано) до Київської міської державної адміністрації (01001, місто Київ, вулиця Хрещатик, 36, ), про визнання протиправним та скасування рішення.

Визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 21 квітня 1989 року № 347 «Про затвердження переліку непридатних для проживання будинків у місті Києві» в частині пункту 9 Додатку «Перелік непридатних для проживання будинків по районах міста Києва» щодо визнання будинку АДРЕСА_1 таким, що непридатний для проживання та зносу, який виключити з Переліку.

Присудити на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) за рахунок бюджетних асигнувань Київської міської державної адміністрації (01001, місто Київ, вулиця Хрещатик, 36, ) сплачений позивачем судовий збір у розмірі 640,00 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда