Справа № 0840/2771/18
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2018-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

14 вересня 2018 року Справа № 0840/2771/18 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 (69104, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1)

до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району (69104, м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, 32, )

про стягнення щорічної допомоги,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

- стягнути з відповідача на користь позивача ІНФОРМАЦІЯ_1, заборгованість по виплаті щорічної допомоги до 05 травня за 2016 рік згідно із статтею 13 Закону України "Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту" у розмірі 4730,00 грн.

Ухвалою судді від 16 липня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без відклику (повідомлення) сторін та призначено перше судове засідання на 01 серпня 2018 року.

01 серпня 2018 року ухвалою суду відкладено розгляд адміністративної справи, у звязку з відсутність відомостей щодо належного повідомлення сторін про дату та час розгляду справи. Наступне засідання призначено на 11 вересня 2018 року, але без виклику (повідомлення) стрін.

За вимогами статті 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Таким чином останній день розгляду справи є 14 вересня 2018 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що позивач є інвалідом війни ІІІ групи та має право на допомогу відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яким зокрема, визначено розміри виплати щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня. Також зазначає, що постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2016 року у справі № 333/3475/16-а, позовні вимоги задоволено частково, зобовязати здійснити позивачу перерахунок та виплатити недоплачену щорічну разову грошову допомогу в розмірі 4730,00 грн. Листом від 15 лютого 2018 року відповідач повідомив, що в управлінні не було і не має коштів для виконання рішень суду. Листами повідомили повідомлено, що проведено розрахунок недоплаченої суми щорічної грошової допомоги на оздоровлення до 05 травня 2016 року в розмірі 4730,00 грн. Позивач не погоджується, у звязку із чим звернувся до суду із позовом про стягнення зазначеної суми. Просить суд задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідачем до суду відзиву не надано.

Розглянувши матеріали та з'ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що позивач є інвалідом 3 групи і має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни, що підтверджується посвідченням серія Є №011340 від 11 липня 2015 року.

Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2016 року у справі № 333/3475/16-а, яка набрала законної сили 18 жовтня 2016 року, визнано протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району м. Запоріжжя в частині недоплати щорічної разової грошової допомоги до 05 травня 2016 рік та зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району м. Запоріжжя зробити перерахунок та виплатити на користь позивача щорічну разову допомогу до 05 травня 2016 року у сумі 4730,00 грн.

Комунарським районним судом м. Запоріжжя 07 листопада 2016 року позивачу видано виконавчий лист по справі №333/3475/16-а.

06 березня 2017 року державним заступником начальника відділу постановою відкрито виконавче провадження №53528155. Та 05 жовтня 2017 року постановою повернуто виконавчого документа стягувачу.

Позивач 30 січня 2018 року звернувся до відповідача із заявою про виконання судового рішення, в якому просив надати інформацію щодо виконання судового рішення та зазначити коли проведено перерахунок та коли здійснено виплату.

Листом 15 лютого 2018 року відповідачем відмовлено у задоволенні зазначеної заяви з посиланням на те, що неможливо виконати вищевказаного судового рішення в повному обсязі оскільки управління є бюджетною установою і вправі здійснювати бюджетні виплати тільки за наявності відповідного бюджетного призначення. Відповідних асигнувань за бюджетними призначеннями щодо виплати заборгованості по судовим рішенням на час отримання постанови про відкриття виконавчого провадження у вказаній справі, управлінню не виділено. Відповідних асигнувань за бюджетними призначеннями щодо виплати заборгованості по судовим рішенням не виділено і на теперішній час. Всі рахунки управління є цільовими на виконання окремих програм і не передбачають будь якого іншого використання. Отже для виконання рішення в повному обсязі вказаного у заяві судового рішення, управління не має можливості та законних підстав.

Ураховуючи викладене, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій субєкта владних повноважень протиправними та зобовязання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності субєкта владних повноважень протиправною та зобовязання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) субєкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - субєкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Отже, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись, серед іншого, про наявність права на позов у матеріальному розумінні, а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову у цій справі є протиправність дій відповідача, вчинених в ході виконання рішення суду у справі №333/3475/16-а, яке набрало законної сили 18 жовтня 2016 року.

Отже, спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення.

Відповідно до статті 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Обовязковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки.

Згідно вимогам статті 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Таким чином, виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, у справі "Горнсбі проти Греції" від 19 березня 1997 року Європейський суд вказав, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду". Право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Однак, у разі невиконання рішення суду в добровільному порядку існує механізм примусового виконання рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Абзацом 1 підпункту 3.2 пункту 3 рішення Конституційного Суду України №16-рп/2009 від 30 червня 2009 року зазначено, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина. Виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

Згідно з положеннями статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених субєктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

З огляду на зазначене, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов'язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Тобто, якщо позивач вважав, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси то він повинен був звернутись до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправним рішення дій чи бездіяльності відповідача, а не звертатись з новою позовною заявою.

Отже, обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об'єкту порушеного права, тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним, при розгляді позовної вимоги позивача щодо виконання окремого судового рішення в іншій справі. Також потрібно враховувати, що суд не має права зобов'язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки порушуються процесуальні норми КАС України.

Судом досліджено матеріали справи прийшов до висновку, що оскільки позивачем по суті заявлено позовні вимоги щодо захисту своїх прав, які фактично стосуються питання повного виконання (неналежного виконання чи не виконання) постанови Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2016 року у справі № 333/3475/16-а, то відповідно, ним невірно обрано спосіб захисту свого порушеного права.

Статтею 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно вимог статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є не доведеними, не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 2, 77, 139, 241, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позовної заяви ОСОБА_1 (69104, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району (69104, м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, 32, ) про стягнення щорічної допомоги - відмовити повністю.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень КАС України рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Рішення у повному обсязі виготовлено та підписано 14 вересня 2018 року.

Суддя Д. В. Татаринов