Справа № 817/1597/18
Суддя: Щербаков В.В.
Дата ухвалення: 2018-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

18 вересня 2018 року м. РівнеСправа №817/1597/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Щербакова В.В., за участю секретаря судового засідання Мидловець Л.О., сторін та інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1,

відповідача: представник Камінський М.В.,

співвідповідача: представник Тумак О.І.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доінспектора сектору контролю за обігом зброї у сфері дозвільної системи сектору превенції Млинівського ВП Дубенського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області капітана поліції Камінського Михайла Васильовича, Головного управління Національної поліції в Рівненській області
про визнання висновку протиправним та зобов'язання вчинення певних дій,
В С Т А Н О В И В:

У провадженні Рівненського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до інспектора сектору контролю за обігом зброї у сфері дозвільної системи сектору превенції Млинівського ВП Дубенського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області капітана поліції Камінського Михайла Васильовича, Головного управління Національної поліції в Рівненській області про визнання висновку протиправним від 15.01.2018 про анулювання дозволу на зберігання вогнепальної мисливської зброї; зобов'язання вчинення дій щодо поновлення такого дозволу.

Справа розглядається за правилами загального позовного провадження.

В ході підготовчого судового засідання судом встановлено, що пред'явлені позивачем вимоги не належать до юрисдикції адміністративного суду.

За таких обставин, на виконання положень ст.238 КАС України, судом з власної ініціативи поставлено на обговорення питання щодо закриття провадження у справі.

У судовому засіданні позивач заперечив проти закриття провадження у даній справі, оскільки вважає, що позов слід розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідач та представник співвідповідача вирішення питання щодо закриття провадження у справі віддали на розсуд суду.

Заслухавши учасників справи, дослідивши позовну заяву суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з п.1 ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

При цьому, частиною 3 статті 19 КАС України визначено, що адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п.7 ч.1 ст.3 КАС України).

Справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п.1 ч.1 ст.3 КАС України).

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість однією з визначальних ознак приватно-правових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватно-правових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Разом з тим участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак не кожен спір за участю суб'єкта владних повноважень є публічно-правовим.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що 20.10.2017 ОСОБА_1 видано дозвіл НОМЕР_3 на гладкоствольну зброю ТОЗ-120121ЕМ, калібру 12, НОМЕР_1, та ТОЗ-25, калібру 16, НОМЕР_2, який дійсний до 17.10.2020.

13.12.2017 ОСОБА_1 слідчим Млинівського ВП Дубенського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області було повідомлено про підозру у вчиненні умисного, невеликої тяжкості кримінального правопорушення проти забезпечення призову та мобілізації, передбаченого ч.2 ст.337 КК України.

У зв'язку з чим, 15.01.2018 відповідачем було складено висновок про анулювання вищевказаного дозволу про право зберігання та носіння мисливської вогнепальної зброї. Разом з тим, висновок містить розпорядження про зобов'язання позивача реалізувати зброю в 15-денний термін. Від написання розписки про зобов'язання реалізації зброї позивач відмовився.

Умови та порядок видачі та анулювання дозволів на придбання, облік, зберігання та носіння зброї, в тому числі і гладкоствольної мисливської, визначено Інструкцією про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21.08.1998 №622, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.10.1998 за №637/3077 (далі - Інструкція №622).

Пунктом 5.1 Інструкція №622 передбачено, що органи поліції не мають права видавати дозволи на придбання, зберігання та носіння вогнепальної зброї та бойових припасів до неї, пневматичної чи холодної зброї, пристроїв та патронів до них громадянам, а також проводити їх перереєстрацію, зокрема, в разі надходження від уповноваженого органу до УП ЦОУП, УП ГУНП інформації про повідомлення такій особі про підозру або інформації про складення щодо такої особи повідомлення про підозру, що не вручене через невстановлення її місцезнаходження.

Разом з тим, главою 4 Інструкція №622 встановлено, що згідно із законодавством України органам поліції надано право, зокрема, анулювати дозволи на придбання, зберігання та носіння зброї, основних частин зброї та пристроїв, видані громадянам, у випадках, передбачених пунктом 5.1 глави 5 цього розділу. Після анулювання дозволу на зберігання і носіння зброї та пристрою власник зобов'язаний здати зброю (за наявності основні частини зброї) чи пристрій, патрони і бойові припаси до них до органу поліції та прийняти рішення щодо подальшого її переоформлення чи реалізації (пункт 12.21 глави 12 розділу II цієї Інструкції). У разі незгоди власника з рішенням органу поліції про анулювання зазначеного дозволу матеріали передаються до суду для вирішення питання щодо примусового вилучення зброї, основних частин зброї, пристроїв, патронів і бойових припасів до них. При цьому відповідна інформація вноситься програмно-технічними засобами інформаційного порталу Національної поліції до баз даних єдиної інформаційної системи МВС (далі - БД).

Отже, чинне законодавство України, яке регулює відносини у сфері видачі та анулювання дозволів на придбання, облік, зберігання та носіння зброї, не передбачає альтернативи дій органу контролю за обігом зброї у сфері дозвільної системи у випадку надходження інформації про повідомлення власнику такої зброї про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (злочину).

Крім того, чинне законодавство України чітко визначає, що у разі незгоди власника зброї з рішенням органу поліції про анулювання зазначеного дозволу матеріали передаються до суду для вирішення питання щодо примусового вилучення зброї, основних частин зброї, пристроїв, патронів і бойових припасів до них.

Як зазначено позивачем у клопотанні про зупинення провадження у справі, така зброя у нього вилучена на основі вручення йому підозри.

Відповідно до положень статті 190 Цивільного кодексу України, майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (ч.1). Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами (ч.2).

Відтак, прийняття органом контролю за обігом зброї у сфері дозвільної системи, на підставі повідомлення власнику мисливської вогнепальної зброї підозри у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), висновку про анулювання дозволу на право її зберігання та носіння безпосередньо впливає на майнові права власника такої зброї, оскільки прийняття такого рішення супроводжується обов'язком власника щодо подальшого її переоформлення чи реалізації, а у разі незгоди з таким рішенням - шляхом примусового вилучення за рішенням суду.

Таким чином, оспорення висновку про анулювання дозволу на право зберігання та носіння зброї у такому випадку свідчить про наявність майнового особистого інтересу, що є визначальною ознакою приватно-правових відносин, а тому підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватно-правових відносин. Адже до порушення майнового (приватного) інтересу позивача призвели управлінські дії органу контролю за обігом зброї у сфері дозвільної системи, які чітко визначені законом та не мають альтернативи.

Згідно з ч.1 ст.19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що даний спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі (п.2 ч.2 ст.183 КАС України).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що провадження у справі слід закрити.

При вирішення даного питання, з врахуванням принципу верховенства права, судом застосовуються положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (надалі - Конвенція) та практика Європейського Суду з прав людини.

Зокрема, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд, яке включає в себе право на доступ до правосуддя.

Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками (п.36 рішення від 21.02.1975 у справі "Голдер проти Сполученого Королівства"). На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (п.30 рішення у справі "Наталія Михайленко проти України" від 30.08.2013, заява №49069/11).

Разом з тим, як зазначає Європейський Суд з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п.33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21.12.2010, заява №45783/05). Поняття "суд, встановлений законом" у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції (п.п.24-25 рішення у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006, заяви №29458/06 і №29465/04).

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Керуючись статтями 238, 241, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В :

Провадження у справі №817/1597/18 закрити.

Роз'яснити позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції місцевого загального суду.

Роз'яснити учасникам справи, що повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення (підписання суддею).

Ухвала може бути оскаржена протягом п'ятнадцяти днів з дня її складення до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд (пп.15.5 п.5 розділу VII "Перехідні положення" КАС України).

Повне судове рішення складено 24 вересня 2018 року.

Суддя Щербаков В.В.