Справа № 826/8050/18
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2018-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 вересня 2018 року № 826/8050/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, адміністративну справу

за позовом1) ОСОБА_1 2) ОСОБА_2 3) ОСОБА_3
до треті особи1) Департаменту охорони здоров'я Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 2) Київської міської ради 1) КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Голосіївського району м. Києва 2) КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Святошинського району м. Києва 3) КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Дарницького району 4) Міністерство охорони здоров'я
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Департаменту охорони здоров'я Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Київської міської ради треті особи: КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Голосіївського району м. Києва, КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Святошинського району м. Києва, КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги №2" Дарницького району, Міністерство охорони здоров'я з наступними позовними вимогами:

- визнати протиправними та такими, що дискримінують батьків з дітьми у візочках за сімейним станом дії КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Голосіївського району м. Києва, КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Святошинського району м. Києва, КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Дарницького району, Департаменту охорони здоров'я Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Київської міської ради щодо заборони входу батькам з візочками до приміщень КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Голосіївського району м. Києва, КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Святошинського району м. Києва, КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Дарницького району;

- зобов'язати КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Голосіївського району м. Києва, КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Святошинського району м. Києва, КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Дарницького району, Департамент охорони здоров'я Виконавчого органу Київської міської ради, Київську міську раду облаштувати приміщення КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Голосіївського району м. Києва, КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Святошинського району м. Києва, КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Дарницького району майданчиками для дитячих колясок.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2018 року позовну заяву залишено без руху та надано строк позивачу на усунення недоліків позовної заяви. У встановлений судом строк позивач усунув недоліки позовної заяви.

07 червня 2018 року на виконання ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2018 року надійшла уточнена позовна заява з наступними позовними вимогами:

- визнати протиправними дії Департаменту охорони здоров'я Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) та Київської міської ради щодо заборони входу батькам з візочками до приміщень КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Голосіївського району м. Києва, КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Святошинського району м. Києва, КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Дарницького району;

- зобов'язати Департамент охорони здоров'я Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) та Київську міську раду облаштувати приміщення КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Голосіївського району м. Києва, КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Святошинського району м. Києва, КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Дарницького району майданчиками для дитячих колясок.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення встановленого ст.4 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» вхід до приміщень третіх осіб, які є медичними закладами, в яких обслуговуються позивачі, обмежується батькам з дітьми у візочках.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 червня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Зобов'язано відповідачів подати до суду протягом 15 календарних днів з дня отримання даної ухвали суду відзиви відповідно до статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, попереджено відповідачів, що копія відзиву та доданих до нього документів повинна бути надіслана іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. Роз'яснено відповідачам, що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Запропоновано третім особам надати суду протягом 15-ти днів з дня отримання даної ухвали письмові пояснення з приводу предмету позову. У разі подання до суду відзивів на позов, запропоновано позивачам надати відповідь на відзив у десятиденний строк з моменту отримання відзиву, зазначено, що, копію відповіді на відзив слід надіслати відповідачам та третім особам, докази чого надати суду. У разі подання до суду відповіді на відзив, запропоновано відповідачам надати до суду заперечення проти відповіді на відзив протягом 10 днів з дня отримання відповіді на відзив.

23 липня 2018 року через канцелярію суду від третьої особи КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Святошинського району м. Києва надійшли пояснення з приводу заявлених позовних вимог, з яких вбачається, що приміщення третьої особи перебуває в користуванні останньої в оренді. Вільного приміщення для облаштування майданчика для візочків третя особа не має, а земельна ділянка належить будинку, в якому розміщена амбулаторія. Відсутність майданчика для візочків жодним чином не перешкоджає отриманню первинної медичної допомоги та не впливає на її якість. Проти задоволення позовних вимог заперечує.

24 липня 2018 року від третьої особи Міністерства охорони здоров'я надійшли пояснення, згідно яких останнє позовні вимоги підтримує у повному обсязі, оскільки кожному гарантується рівне право на отримання медичної допомоги та інших послуг у сфері охорони здоров'я, ніхто не може бути обмежений у цих правах.

25 липня 2018 року від третьої особи КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Дарницького району м. Києва надійшли пояснення, з яких вбачається, що дана третя особа не погоджується з заявленими позовними вимогами, оскільки приміщення амбулаторії орендується на підставі трьохстороннього договору №2173 від 31 березня 2016 року, згідно якого обов'язки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Дарницького району м. Києва поширюються лише на приміщення навчального закладу площею 304,8 кв. м. та орендар має право використовувати його лише за призначенням на умовах цього договору та не передбачає оренди земельної ділянки, на якій можливо було б облаштувати майданчик для дитячих колясок. Наданий позивачем фотоматеріал з текстом «Вхід з колясками заборонено» не може прийматися судом як доказ, оскільки він не має вказівки про те, що таке розпорядження видано саме адміністрацією КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Дарницького району м. Києва.

Відповідачі у встановлений судом строк відзивів на позовну заяву не надали, ухвалу суду про відкриття провадження у справі отримали (відповідач1 - 06.07.2018; відповідач2 - 05.07.2018), що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Положеннями ст.49 Конституції України визначено, що кожен має право на охорону здоров'я, медичну допомогу та медичне страхування.

Охорона здоров'я забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально-економічних, медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм.

Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування. У державних і комунальних закладах охорони здоров'я медична допомога надається безоплатно; існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена. Держава сприяє розвиткові лікувальних закладів усіх форм власності.

Держава дбає про розвиток фізичної культури і спорту, забезпечує санітарно-епідемічне благополуччя.

Правові, організаційні, економічні та соціальні засади охорони здоров'я в Україні, що регулюють суспільні відносини у цій сфері з метою забезпечення гармонійного розвитку фізичних і духовних сил, високої працездатності і довголітнього активного життя громадян, усунення факторів, що шкідливо впливають на їх здоров'я, попередження і зниження захворюваності, інвалідності та смертності, поліпшення спадковості регулюються, зокрема, Законом України «Основи законодавства України про охорону здоров'я визначають» (далі по тексту - Закон №2801-ХІІ).

Положеннями ст.3 Закону №2801-ХІІ визначено наступні поняття: заклад охорони здоров'я - юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, що забезпечує медичне обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників;медичне обслуговування - діяльність закладів охорони здоров'я та фізичних осіб - підприємців, які зареєстровані та одержали відповідну ліцензію в установленому законом порядку, у сфері охорони здоров'я, що не обов'язково обмежується медичною допомогою, але безпосередньо пов'язана з її наданням.

Відповідно до ст. 4 Закону №2801-ХІІ основними принципами охорони здоров'я в Україні є, зокрема: визнання охорони здоров'я пріоритетним напрямом діяльності суспільства і держави, одним з головних чинників виживання та розвитку народу України; дотримання прав і свобод людини і громадянина в сфері охорони здоров'я та забезпечення пов'язаних з ними державних гарантій; рівноправність громадян, демократизм і загальнодоступність медичної допомоги та інших послуг в сфері охорони здоров'я.

Тобто, кожному гарантується рівне право на отримання медичної допомоги та інших послуг у сфері охорони здоров'я і ніхто не може бути обмежений у цих правах.

Так, з позовних вимог вбачається, що позивачі просять визнати протиправними дії Департаменту охорони здоров'я Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) та Київської міської ради щодо заборони входу батькам з візочками до приміщень КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Голосіївського району м. Києва, КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Святошинського району м. Києва, КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Дарницького району.

Проте, в матеріалах справи відсутні жодні належні та допустимі докази на підтвердження вчинення відповідачами оскаржуваних дій щодо заборони входу батькам з візочками до приміщень третіх осіб. Натомість, з копії листа Департаменту охорони здоров'я Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 21 лютого 2018 року №081-2273/10 вбачається, що за інформацією районних у місті Києві державних адміністрацій в закладах охорони здоров'я (амбулаторіях), що входять до сфери управління районних у місті Києві державних адміністрацій, для дитячих візочків передбачені спеціальні майданчики. Крім того, всі входи до закладів охорони здоров'я облаштовано пандусами для зручності батьків з дітьми у візочках.

Судом не приймаються у якості належних та допустимих доказів наявні в матеріалах справи фотокопії об'яв (а.с. 16-21), оскільки вони не містять інформацію щодо предмета доказування, а з долучених до матеріалів справи фотокопій неможливо встановити наявність протиправних дій відповідачів щодо заборони входу до приміщень третіх осіб з візочками.

Крім того, в матеріалах справи відсутні жодні докази на підтвердження звернення позивачів щодо порушення їх прав на вхід до приміщень КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Голосіївського району м. Києва, КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Святошинського району м. Києва, КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Дарницького району батькам з візочками.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позивачами не доведено наявності протиправних дій відповідачів щодо заборони входу батькам з візочками до приміщень КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Голосіївського району м. Києва, КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Святошинського району м. Києва, КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Дарницького району, а отже позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про зобов'язання Департамент охорони здоров'я Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) та Київську міську раду облаштувати приміщення КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Голосіївського району м. Києва, КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Святошинського району м. Києва, КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Дарницького району майданчиками для дитячих колясок, суд зазначає наступне.

Наказом Держбуду України від 4 січня 2001 року №2 введені у дію з 1 квітня 2001 року Державні будівельні норми «Будинки і споруди. Заклади охорони здоров'я» ДБН В.2.2-10-2001 (далі по тексту - ДБН В.2.2-10-2001), які поширюються на проектування нових і реконструкцію існуючих будинків і споруд усіх типів закладів охорони здоров'я незалежно від їх відомчого підпорядкування і форм власності, а також приміщень медичного призначення, вбудованих чи таких, що входять до складу інших типів будинків. Вимоги цих Норм є обов'язковими для юридичних та фізичних осіб-суб'єктів інвестиційної діяльності на території України незалежно від їх відомчого підпорядкування і форм власності.

Відповідно до п. 2.23 ДБН В.2.2-10-2001 перед головним входом в поліклініки для дітей і роздавальні молочних кухонь необхідно передбачати майданчики для дитячих колясок із розрахунку 10 м2 на 100 відвідувань за зміну або 1000 порцій, але не менше 20 м2.

Тобто, ДБН В.2.2-10-2001 передбачено необхідність передбачити наявність майданчиків для дитячих колясок перед закладами охорони здоров'я, у тому числі і перед КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Голосіївського району м. Києва, КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Святошинського району м. Києва, КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Дарницького району.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, перед КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Голосіївського району м. Києва наявний передбачений ДБН В.2.2-10-2001 майданчик для дитячих колясок, що підтверджено позивачами в адміністративному позові, з урахуванням чого позовні вимоги ОСОБА_1 в частині зобов'язання Департамент охорони здоров'я Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) та Київську міську раду облаштувати приміщення КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Голосіївського району м. Києва майданчиками для дитячих колясок не підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про зобов'язання Департамент охорони здоров'я Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) та Київську міську раду облаштувати приміщення КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Святошинського району м. Києва, КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Дарницького району майданчиками для дитячих колясок, суд вертає увагу на наступне.

У постанові від 15 грудня 2015 року (справа № 800/206/15 Верховний Суд України висловив наступну правову позицію: обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі, встановити, чи є порушення відповідного права або інтересу (встановити факт порушення).

Тобто, встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковим під час судового розгляду.

Таким чином, підставами для визнання протиправним рішення чи дії/бездіяльності суб'єкта владних повноважень є невідповідність рішення чи дій/бездіяльності вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу.

При цьому, обов'язковою умовою визнання протиправними рішення чи дій/бездіяльності є наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі та якщо таке порушення відбулось у сфері публічно-правових відносин.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Вказана правова позиція викладена в ухвалах ВАС України від 14 березня 2017 року у справі № 810/3931/16 та від 27 вересня 2017 року у справі № 813/2398/16.

З адміністративного позову вбачається, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оскаржують бездіяльність щодо не облаштування майданчиків для дитячих колясок перед КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Святошинського району м. Києва, КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Дарницького району.

Однак, позивачами жодними належними та допустимими доказами не доведено суду, що вони фактично та об'єктивно потерпають чи потерпали від обмеження або порушення іншим чином їх прав оскаржуваною бездіяльністю, оскільки в матеріалах справи відсутні жодні докази на підтвердження звернення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідачів з вимогою виконання п. 2.23 ДБН В.2.2-10-2001.

Між тим, в розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд має бути справедливим та безстороннім.

При цьому, жодним чином певні бажання позивачів щодо облаштування майданчиків для дитячих колясок перед КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Святошинського району м. Києва, КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Дарницького району, суд при розгляді спору не позиціонує як несуттєві.

У зв'язку з недоведеністю існування порушених прав, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У відповідності до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Тобто, спірним правовідносинам, що можуть бути предметом розгляду в адміністративних справах, повинні бути притаманні такі ознаки як порушення прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, що вчинені обов'язково у сфері публічно-правових відносин.

Відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, що відносяться до сфери публічно-правових відносин та порушують права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Слід зазначити, що право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантується кожному (в тому числі юридичним особам) статтею 55 Конституції України.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до частини 1 статті 6 цього ж Закону усім суб'єктам правовідносин гарантується захист їх прав і законних інтересів незалежним і неупередженим судом.

Зазначений принцип полягає у захисті порушеного права від порушення, що вже відбулося, тобто в наявності матеріально - правового інтересу позивача відносно дій (бездіяльності) суб'єкта владних повноважень.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

З урахуванням наведених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені, невизнані права, свободи чи інтереси такої особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У даному спорі, судом не встановлено з боку відповідача вчинення протиправних дій або допущення протиправної бездіяльності відносно позивача, а тому, в суду відсутні підстави для зобов'язання суб'єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Так, суд зазначає, що позивачі станом на дату звернення до суду не зверталися до відповідачів з відповідними заявами чи скаргами стосовно облаштування майданчиків для дитячих колясок перед КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Голосіївського району м. Києва, КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Святошинського району м. Києва, КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Дарницького району та, як наслідок, відсутні будь-які рішення відповідачів по вказаному питанню.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав та інтересів.

У даному випадку, позивачами не наведено доводів та не надано відповідних доказів, а судом не встановлено порушення прав, свобод та законних інтересів ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у зв'язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, з урахуванням обставин зазначених вище, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 77, 78, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова