Справа № 667/1092/16-а
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2018-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

25 вересня 2018 року

м. Київ

справа №667/1092/16-а

адміністративне провадження №К/9901/14449/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Мороз Л.Л., Бучик А.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2016 року (суддя Бітов А.І.) про повернення апеляційної скарги на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 17 червня 2016 року у справі №667/1092/16-а за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м.Херсоні про зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Херсонського міського суду Херсонської області від 17 червня 2016 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м.Херсоні про зобов'язання вчинити певні дії закрито.

Не погодившись з цим судовим рішенням, 21 червня 2016 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу у цій справі. Одночасно подано клопотання про звільнення від сплати судового збору, яке вмотивовано неможливістю його сплати у зв'язку зі скрутним матеріальним становищем - внаслідок протиправних дій відповідача з утримання 20% від мінімальної суми 949 грн. без судового рішення, виплачується пенсія у розмірі 759грн., що є меншим за прожитковий мінімум.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2016 року у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору відмовлено, апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків -тридцять днів з моменту отримання копії даної ухвали суду.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 1 вересня 2016 року апеляційну скаргу повернуто апелянту, у зв'язку з невиконанням вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

Не погодившись з ухвалою суду про залишення апеляційної скарги без руху, 11 серпня 2016 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що залишаючи його апеляційну скаргу без руху, суд відмовив йому у доступі до правосуддя, оскільки судом вказано на необхідність сплати судового збору у розмірі 1378грн. в той час, як матеріалами справи підтверджено, що ним отримується пенсія у розмірі 759грн. на місяць. Тобто маючи достовірні відомості про те, що майновий стан позивача не дозволяє йому сплатити судовий збір у такому розмірі, суд унеможливив і перешкодив йому захистити свої порушені права. На думку скаржника, суд допустив дискримінацію позивача по майновій ознаці, що є грубим порушенням статті 3 Конституції України, статті 6 Європейської конвенції з прав людини та норм статті 2 КАС України.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанцій норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Частиною шостою статті 187 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній на час звернення з апеляційною скаргою) передбачено, що до апеляційної скарги додається документ про сплату судового збору.

Згідно з частиною третьою статті 189 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній на час звернення з апеляційною скаргою) до апеляційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 187 цього Кодексу, застосовуються правила статті 108 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 108 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено (в редакції чинній на час звернення з апеляційною скаргою), що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтею 106 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, у якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб їх усунення і встановлюється строк, достатній для усунення недоліків.

Пунктом 1 частини третьої статті 108 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній на час звернення з апеляційною скаргою) встановлено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху.

Отже, ухвала про залишення апеляційної скарги без руху має містити не лише виявлені недоліки, але й спосіб їх усунення. Невиконання належним чином вмотивованої ухвали у спосіб визначений судом тягне за собою наслідок у вигляді повернення такої скарги.

Як вбачається з ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху, суд послався на те, що наведені скаржником у клопотанні обставини не свідчать про наявність підстав для звільнення від сплати судового збору, передбачених ст.88 КАС України та ст.8 Закону України «Про судовий збір». При цьому, ухвала суду не містить правової оцінки тим обставинам (аргументам), які зазначені позивачем в клопотанні про звільнення від сплати судового збору, а саме, що він є пенсіонером, ветераном праці, а внаслідок протиправних дій органу Пенсійного фонду щодо утримання 20% з пенсії, отримує пенсію у розмірі 759грн., що значно менше за розмір прожиткового мінімуму. Саме такі дії і є предметом спору, який виник між сторонами і переданий на вирішення суду.

Таким чином, суд фактично не дослідив обставин, зазначених скаржником і формально пославшись на те, що наведені скаржником у клопотанні обставини не свідчать про наявність підстав для звільнення від сплати судового збору, не вказав, які обставини і докази на підтвердження рівня майнового стану має надати позивач, враховуючи, що оцінка таким доказам надається саме судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ст.90 КАС України).

Суд касаційної скарги вважає за необхідне звернути увагу на практику Європейського суду з прав людини, за якою вимога сплатити судовий збір не обмежує право заявників на доступ до правосуддя, оскільки судовий збір є певним обмежувальним заходом, який попереджає подання необґрунтованих та безпідставних позовів та перенавантаження судів.

Разом з тим, Європейський Суд неодноразово, а зокрема у справі «Георгел і Георгета Стоїческу проти Румунії», наголошував на тому, що судовий збір має бути «розумним», тобто таким, що, з урахуванням фінансового положення заявника, може бути ним сплачений. Адже невиправдано великий їх розмір, який не враховує фінансове положення заявників, а розраховується на основі певного відсотка від суми, що є предметом розгляду справи, може бути розцінений як такий, що непропорційно обмежує право на доступ до правосуддя.

Також Європейський Суд неодноразово вказував на необхідність дотримання з однієї сторони балансу між інтересом держави у стягненні судового збору за розгляд справи, та з іншої - правом заявника на доступ до правосуддя, зокрема, правом представити свою позицію по суті та захистити інтереси в суді. Для того, щоб гарантувати такий справедливий баланс, та, власне, зберегти безперебійне функціонування судової системи, суди мають можливість звільнити від судового збору тих заявників, які можуть довести свою погану фінансову ситуацію.

Отже, при оцінюванні розміру судового збору слід обов'язково враховувати питання фінансової спроможності заявника його сплатити, а також обставини конкретної справи та стадію провадження.

Кодекс адміністративного судочинства України, а так само і Закон України «Про судовий збір» передбачають можливість звільнення від сплати судового збору, зменшення, відстрочення або розстрочення сплати судового збору в залежності від майнового стану особи. Тобто, визначено єдиний критерій для застосування таких пільг при сплаті судового збору - майновий стан особи.

У справі «ФК Мретебі проти Грузії» Європейський суду з прав людини розглядав питання законності відмови Верховного Суду Грузії від звільнення від сплати судового збору заявника (футбольного клубу), та відмітив, що Верховний Суд неналежним чином дослідив аргументи заявника, не вказав, чи достатньо наданих йому доказів на підтвердження фінансової неможливості сплатити судовий збір та не витребував доказів, яких, на його думку, не вистачало. Верховний Суд просто зазначив, що ніяких підстав для надання звільнення від судового збору не існувало.

У цій справі Суд назвав відмову Верховного Суду звільнити заявника від сплати судового збору, без відповідного обґрунтування, «безпідставним» обмеженням права останнього на доступ до правосуддя та зазначив, що, на його переконання, відмова у звільненні була зумовлена виключно бажанням Верховного Суду поповнити державний бюджет.

Отже, з урахуванням значного збільшення ставок судового збору, питання перевірки реальної спроможності заявників сплатити судовий збір набуває особливої актуальності та має детально перевірятися судами у випадку, якщо заявники ставлять питання про звільнення, зменшення та/чи розстрочення/відстрочення сплати судового збору.

Виходячи з вищенаведеного, при розгляді таких справ судам слід належним чином обґрунтовувати свої рішення про задоволення чи відмову у розстроченні/відстроченні/зменшенні чи взагалі звільненні від сплати судового збору. При цьому простого зазначення «не надано доказів на підтвердження майнового стану» недостатньо.

Відповідно до частини першої статті 353 КАС підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом апеляційної інстанції було допущено порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконної ухвали суду, у зв'язку з чим касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала апеляційного суду - скасуванню з направленням справи до апеляційного суду для продовження розгляду.

При цьому вимоги касаційної скарги про скасування рішення суду першої інстанції задоволенню не підлягають, оскільки таке рішення в апеляційному порядку ще не переглядалося.

Керуючись статтями 345, 353, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2016 року про повернення апеляційної скарги у справі №667/1092/16-а скасувати.

Справу №667/1092/16-а направити до апеляційного суду для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик ,

Судді Верховного Суду