Справа № 810/629/18
Суддя: Кузьмишина О.М.
Дата ухвалення: 2018-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/629/18 Суддя (судді) першої інстанції: Терлецька О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

Суддів: Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.,

за участю секретаря судового засідання Пушенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 10.05.2018 р. за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області про зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області, в якому просить суд зобов'язати Управління соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області поновити виплату ОСОБА_2, щомісячної адресної допомоги у розмірі 820 грн., для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг з вересня 2017 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач своїми діями, які полягають у невиплаті та неперерахуванні щомісячної адресної допомоги, грубо порушив охоронювані Конституцією та Законами України права позивача, тим самим позбавивши єдиного джерела для покриття витрат для проживання, в тому числі можливості оплачувати житлово-комунальні послуги.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10.05.2018 р. в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що відповідач правомірно відмовив позивачу у задоволенні його заяви у наданні щомісячної адресної допомоги як внутрішньо переміщеній особі, оскільки не підтверджено місце фактичного проживання в Ірпінському регіоні.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 10.05.2018 р. та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

07 серпня 2017 року позивач подав до відповідача заяву про призначення щомісячної адресної допомоги особі, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в т.ч. на оплату житлово-комунальних послуг.

29 серпня 2017 року з управління соціального захисту населення Вишгородської райдержадміністрації надійшла до Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області справа позивача та атестат, згідно якого слідує, що допомога позивачеві виплачена по 31.08.2017 включно.

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 05 вересня 2017 року №1671 соціальний інспектор Федорова О.І. під час перевірки фактичного місця проживання/перебування позивача склала акт, згідно якого позивача не було на місці, на телефонні дзвінки позивач не відповідав, було залишено повідомлення.

Позивач до Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області не з'явився, зазначену в заяві інформацію про фактичне місце проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи не підтвердив.

18 вересня 2017 року Комісія з питань здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при виконавчому комітеті Ірпінської міської ради рішенням від 18.09.2017 №34 відмовила позивачеві у надані щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеній особі, оскільки не підтверджено місце фактичного проживання в Ірпінському регіоні.

Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області листом від 20.11.2017 №12128 повідомило позивача про вказану вище відмову.

Вважаючи дії, які полягають у невиплаті та неперерахуванні щомісячної адресної допомоги, неправомірними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами спору, суд першої інстанції виходив із наступного.

Механізм призначення (відновлення) внутрішньо переміщеним особам виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг (далі - соціальні виплати) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування визначено постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. № 365 (далі - Порядок № 365).

Відповідно до п. 7 вказаного Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого для призначення (відновлення соціальних виплат структурний підрозділ з питань соціального захисту населення за власною ініціативою або за зверненням органів, що здійснюють соціальні виплати протягом 15 робочих днів з дня отримання відповідної заяви внутрішньо переміщеної особи або з дня надходження звернення від органів, що здійснюють соціальні виплати, проводить перевірку достовірності зазначеної в заяві інформації про фактичне місце проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до п.8 Порядку № 365 за результатами проведення перевірки структурним підрозділом з питань соціального захисту населення складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї за формою, встановленою Мінсоцполітики, який підписується всіма повнолітніми внутрішньо переміщеними особами та у визначених законодавством випадках - їх законними представниками, а також представниками структурного підрозділу з питань соціального захисту населення.

Відповідно до п. 9-1 Порядку № 365 у разі відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування представник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення робить відповідний запис в акті обстеження матеріально-побутових умов сім'ї та надає внутрішньо переміщеній особі письмове повідомлення про необхідність протягом трьох робочих днів з дати складення акта обстеження матеріально-побутових умов сім'ї з'явитися до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення для проходження фізичної ідентифікації.

Структурний підрозділ з питань соціального захисту населення протягом трьох робочих днів з дня складення акта обстеження матеріально-побутових умов сім'ї (крім осіб, зазначених в абзаці другому пункту 7 цього Порядку) та отримання електронної справи отримувача соціальної виплати вносить на розгляд комісій з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворених районними, районними у мм. Києві і Севастополі держадміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - комісії), подання про призначення (відновлення) або про відмову в призначенні (відновленні) відповідної соціальної виплати.

Питання щодо призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам можуть також розглядатися комісіями, утвореними районними. - районними у мм. Києві і Севастополі держадміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 р. № 848 "Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива" (ЗП України. 1996 p., № 2, ст. 76; Офіційний вісник України, 2000 p., № 5, ст. 178), за умови включення до складу таких комісій представників органів, що здійснюють соціальні виплати.

Комісія розглядає подання про призначення (відновлення) або про відмову у призначенні (відновленні) відповідної соціальної виплати протягом п'яти робочих днів з дня отримання такого подання.

За результатами розгляду подання з урахуванням акта обстеження матеріально-побутових умов сім'ї або інших документів, визначених в абзаці другому пункту 7 цього Порядку, комісія приймає рішення про призначення (відновлення) або відмову у призначенні (відновленні) соціальної виплати.

Відповідно до п.13 Порядку 365 комісія, крім підстав відмови у призначенні (відновленні) соціальної виплати, передбачених законодавством, може відмовити заявникові у призначенні (відновленні) такої виплати в разі його відсутності за фактичним місцем проживання/перебування, зазначеним у заяві про призначення (відновлення) соціальної виплати.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 05 вересня 2017 року №1671 соціальний інспектор Федорова О.І. під час перевірки фактичного місця проживання/перебування позивача склала акт, згідно якого позивача не було на місці, на телефонні дзвінки позивач не відповідав, було залишено повідомлення.

Позивач до Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області не з'явився, зазначену в заяві інформацію про фактичне місце проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи не підтвердив.

18 вересня 2017 року Комісія з питань здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при виконавчому комітеті Ірпінської міської ради рішенням від 18.09.2017 №34 відмовила позивачеві у надані щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеній особі, оскільки не підтверджено місце фактичного проживання в Ірпінському регіоні.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що для призначення (відновлення) виплати адресної допомоги, позивачу необхідно було підтвердити своє фактичне місце проживання.

Однак, такі висновки суду першої інстанції, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що зроблені з порушенням норм матеріального права з огляду на наступне.

Так, постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 29.06.2017 р. по справі № 826/12123/16, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2018 р., визнано нечинними пункти 7, 8, 9, 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 р. № 365 та абз. 10 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" від 5 листопада 2014 р. № 637. Резолютивну частину постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.06.2017 року у справі N 826/12123/16 опубліковано в інформаційному бюлетені "Офіційний вісник України" від 17 липня 2018 року N 54.

Вищевказаною постановою було встановлено для внутрішньо-переміщених осіб ряд додаткових вимог під час проведення процедури призначення (відновлення) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування та запроваджено контроль за здійсненням таких виплат.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, а також беручи до уваги те, що встановлення таких додаткових вимог як, зокрема, перевірка фактичного місцезнаходження внутрішньо-переміщеної особи при отриманні (поновленні) соціальних виплат є дискримінаційною та обмежує права останньої у реалізації її права на пенсійне та соціальне забезпечення, що стало підставою для скасування такої вимоги, колегія суддів приходить до висновку про те, що відмова позивачу у відновленні виплати щомісячної адресної допомоги з підстав не підтвердження його фактичного місцепроживання, є протиправною.

Колегія суддів також звертає увагу, відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції не врахував, що позивач зареєстрований за адресою: селище Гостомель, АДРЕСА_1 (згідно відмітки у паспорті), чим фактично і підтверджується його місцепроживання.

В судовому засіданні представник позивача зазначила, що виплата щомісячної адресної допомоги позивачу була відновлена, проте в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують наведений факт.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Delcourt v. Belgium» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Hoffmann v. Germany» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто, Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Відповідно до Рішення Європейського суду з прав людини Справа "Олександр Волков проти України"(Заява N 21722/11), Страсбург, 9 січня 2013 року, остаточне 27 травня 2013 року йдеться про незалежність і безсторонність органів, які розглядають заяву та достатність такого перегляду та якість закону.

Пунктом 135 визначено, що «Суд зазначає, що незгода заявника з обраною процедурою є питанням тлумачення національного права, що перш за все є компетенцією національних органів. Проте Суд повинен перевірити, чи відповідає спосіб, в який тлумачиться та застосовується національне законодавство, принципам Конвенції, як вони тлумачаться у світлі практики Суду (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії (N 1)" [ВП], заява N 36813/97, пп. 190 та 191, ECHR 2006-V)».

Пунктом 175 визначено «Проте Суд визнає, що у певних сферах може бути важко формулювати закони з високою чіткістю, а певний рівень гнучкості навіть може бути бажаним, щоб дати національним судам змогу застосовувати право у світлі своєї оцінки того, які заходи необхідні за конкретних обставин кожної справи (див. рішення від 27 травня 1996 року у справі "Гудвін проти Сполученого Королівства", п. 33, Reports 1996-II). Логічним наслідком принципу загального застосування законів є те, що законодавчі акти не завжди є чітко сформульованими. Необхідність уникати надмірної жорсткості у формулюваннях та відповідати обставинам, що змінюються, означає, що багато законів неминуче мають більшою або меншою мірою нечіткі формулювання. Тлумачення та застосування таких актів залежить від практики (див. рішення у справі "Гожелік та інші проти Польщі" [ВП], заява N 44158/98, п. 64, ECHR 2004-I»).

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області відмовила позивачеві у призначенні (відновленні) щомісячної адресної допомоги особі, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в т.ч. на оплату житлово-комунальних послуг з 01.09.2017 року протиправно, а тому адміністративний позов слід задовольнити.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (ч. 1 ст. 317 Кодексу).

Таким чином, оскільки судом першої інстанції під час вирішення справи порушено норми матеріального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 травня 2018 року скасувати та прийняти нове, яким адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області про зобов'язання вчинити дії, - задовольнити.

Зобов'язати Управління соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області поновити виплату ОСОБА_2 щомісячної допомоги в розмірі 820,00 гривень для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг з моменту зупинення, а саме: з вересня 2017 року.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: Л.О. Костюк

О.Є.Пилипенко

Повний текст постанови виготовлено 19.09.2018 р.