Справа № 229/1664/16-а
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2018-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

25 вересня 2018 року

м. Київ

справа №229/1664/16-а

адміністративне провадження №К/9901/7513/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Мороз Л.Л.,

суддів: Гімона М.М., Бучик А.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження за наявними матеріалами у касаційній інстанції адміністративну справу № 229/1664/16-а

за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради Донецької області (далі - Управління соцзахисту) про визнання дій неправомірними та покладення на відповідача зобов'язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2016 року, ухвалену у складі колегії суддів: головуючого судді Ханової Р.Ф., суддів Василенко Л.А., Гайдара А.В. -

ВСТАНОВИВ:

20 травня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправними дії Управління соцзахисту щодо відмови їй у наданні щомісячної адресної грошової допомоги як внутрішньо переміщеній особі для покриття витрат на проживання, в тому числі, на оплату житлово-комунальних послуг, на звернення позивача про поновлення виплати зазначеної допомоги;

- зобов'язати відповідача визнати довідку дійсною, прийняти від позивача заяву та здійснити нарахування щомісячної адресної грошової допомоги як внутрішньо переміщеній особі для покриття витрат на проживання, з моменту припинення (а.с.1-9);

Позов обґрунтовано тим, що не має підстав вважати недійсною довідки від 21 березня 2016 року № про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції (далі - АТО) з мотивів відсутності відмітки на зворотному боці цієї довідки відмітки міграційної служби, оскільки вичерпний перелік підстав для скасування вказаних довідок визначений у статті 12 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VІІ), в якій відсутня така підстава, на яку послався відповідач, відмовляючи у наданні відповідної щомісячної адресної допомоги.

Дружківський міський суд Донецької області постановою від 22 липня 2016 року частково задовольнив позовні вимоги: визнав протиправними дії Управління соцзахисту щодо відмови ОСОБА_1 в наданні щомісячної адресної грошової допомоги як внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг на її звернення до Управління соцзахисту про поновлення виплати зазначеної допомоги.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що довідка 21 листопад 2014 року № видана ОСОБА_1 була дійсна на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 505 «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг» до 25 березня 2016 року, а отже призупинення соціальних виплат відповідачем є протиправним. А відтак, відповідачем необґрунтовано відмовлено позивачам в призначенні щомісячної адресної допомоги, як тимчасово переміщеним особам з району проведення АТО.

Донецький апеляційний адміністративний суд постановою від 30 серпня 2016 року скасував постанову суду першої інстанції, ухвалив нову - про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції керувався тим, що відсутність постанови Кабінету Міністрів України, яка б визначала спосіб реалізації Закону № 1706-VII зі змінами внесеними Законом України від 24 грудня 2015 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 921-VIII), унеможливлювало на час звернення ОСОБА_1 до відповідача вирішити питання про призначення адресної допомоги позитивно на її користь. А оскільки, на час розгляду справи право позивача на отримання зазначеної адресної допомоги відновлене відповідачем, тому предмет позову в частині зобов'язання поновити виплату допомоги з моменту припинення відсутній.

19 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2016 року, а постанову Дружківського міського суду Донецької області від 22 липня 2016 року - залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до вимог статті 4 Закону № 1706-VII в редакції Закону № 921-VIII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що дії безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону № 1706-VII, яка надає вичерпний перелік підстав для скасування такої довідки, тому дії відповідача є протиправними. До того ж скаржниця зазначає, що закони мають вищу юридичну силу над підзаконними нормативно-правовими актами.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 23 вересня 2016 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребував матеріали справи.

10 жовтня 2016 року від відповідача до суду касаційної інстанції надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1, в яких, Управління соцзахисту просить залишити останню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.

Пунктом 4 частини першої розділу VII Перехідних положень КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частини третя статті 3 КАС України).

Верховний Суд, переглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про задоволення касаційної скарги, з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

У справі, яка розглядається, суди встановили, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою України та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 10-11).

Позивач у листопаді 2014 року у зв'язку із проведенням АТО перемістилась у м. Дружківка, де взята на облік до Управління соцзахисту як особа, що перемістилася з тимчасово окупованої території, у зв'язку з чим позивачу видано довідку від 21 листопада 2014 року № (а. с. 13).

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 505 «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг» (далі - постанова № 505) позивачу в серпні 2015 року призначена грошова допомога, яку вона отримувала до 13 березня 2016 року.

У зв'язку зі зміною місця проживання, позивач звернулась до відповідача з метою повідомити про цей факт, на підставі чого її довідка від 21 листопада 2014 року № вилучена та видана нова довідка від 11 березня 2016 року № (а.с.12).

Рішенням відповідача з 13 березня 2016 року позивачу припинено виплату адресної допомоги.

19 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача з заявою про призначення щомісячної адресної допомоги їй, внутрішньо переміщеній особі для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг (а.с. 14-18).

Листом від 29 квітня 2016 року за № Г-248-1.7 позивачу відмовлено у наданні зазначеної допомоги з підстав відсутності на зворотному боці довідки від 11 березня 2016 року № відмітки територіального підрозділу Державної міграційної служби про реєстрацію місця проживання (а.с.19).

Окрім того, суд апеляційної інстанції встановив, що на час розгляду справи в суді першої інстанції комісією з питань призначення (поновлення) соціальних виплат прийнято рішення щодо поновлення позивачу виплати адресної допомоги з моменту припинення. Позивачу здійснені виплати адресної допомоги за період з 16 березня по 30 квітня 2016 року в розмірі 1074 грн, за період з 01 травня по 15 вересня 2016 року в розмірі 1130 грн, що підтверджено Рішенням о призначенні допомоги переміщеним особам на проживання від 14 липня 2016 року.

Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ззгідно з статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 1706-VII (в редакції закону, яка діяла на час виникнення спірних відносин) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Змістом частини першої статті 4 Закону № 1706-VII визначено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені у статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення (частина друга статті 4 Закону № 1706-VII).

Відповідно до частини третьої цієї ж норми Закону № 1706-VII для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Форма заяви затверджується центральним органом виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної політики у сферах зайнятості населення та трудової міграції, трудових відносин, соціального захисту, соціального обслуговування населення, волонтерської діяльності, з питань сім'ї та дітей, оздоровлення та відпочинку дітей, а також захисту прав депортованих за національною ознакою осіб, які повернулися в Україну.

Порядок надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затверджений постановою № 505 (далі - Порядок № 505) передбачає надання грошової допомоги внутрішньо переміщеним особам, які стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад, з дня звернення за її призначенням і виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців (пункт 1 Порядку № 505).

В свою чергу пунктом 1 статті 1 Закону України від 24 грудня 2015 року № 921-VIII довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи було вилучено з переліку документів, до яких вносяться відомості про місце проживання та місце перебування особи, визначених Законом України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон № 1382-IV).

Пунктом 4 частини 2 Розділу І Закону № 921-VIII доповнена перша частина статті 4 Закону № 1706-VII, згідно якої довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Отже, з часу набрання чинності вказаним Законом, а саме з 13 січня 2016 року, проставляння територіальними підрозділами Державної міграційної служби України відмітки про реєстрацію місця проживання осіб, зазначених у довідці, не передбачено законом, оскільки саме Міністерство соціальної політики визначено відповідальним за забезпечення формування та ведення, а на структурні підрозділи з питань соціального захисту населення покладено завдання щодо вирішення питання стосовно видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, реєстрації та постановки її на облік в Єдиній інформаційній базі.

Такий висновок також випливає з того, що вносячи зміни Законом № 921-VIII законодавець виключив пункт 5 частини другої статті 9 Закону № 1706-VII, яким передбачався обов'язок внутрішньо переміщеної особи один раз на 6 місяців з'являтися до відповідного структурного підрозділу уповноваженого органу міграційної політики.

Також, слід зазначити, що Законом України від 10 грудня 2015 року № 888-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг» повноваження з реєстрації місця проживання та місця перебування віднесені до повноважень органів місцевого самоврядування, а не органів Державної міграційної служби України.

Крім того, частина перша статті 12 Закону № 1706-VII встановлює вичерпний перелік підстав для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб, який розширеному тлумаченню не підлягає.

А саме, до вказаних підстав віднесено:

1) подала заяву про відмову від довідки;

2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину;

3) повернулася до покинутого місця постійного проживання;

4) виїхала на постійне місце проживання за кордон;

5) подала завідомо недостовірні відомості.

Однак, такі обставини стосовно позивача у цій справі не настали.

Окрім цього, пунктом 2 розділу ІІ Перехідних положень Закону № 921-VIII визначено необхідність Кабінету Міністрів України протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Разом з тим, Урядом у встановлений вище строк не виконано наведеного обов'язку, а тому видані раніше нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України у період спірних у цій справі правовідносин не узгоджувались з вимогами Законів, якими також врегульовано останні.

Таким чином, з огляду на закріплені у статтях 8, 9 КАС України ( в редакції, яка була чиною на час розгляду справи в апеляційному суді) принципи законності, верховенства права, згідно яких при вирішення спору суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, а відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини забороняється та положень частини третьої статті 7 КАС України (в редакціє, яка дії з 15 грудня 2017 року), згідно з якою, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України, тому суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відсутність постанови Уряду з цього питання, унеможливлювало на час звернення ОСОБА_1 до відповідача вирішити питання про призначення адресної допомоги позитивно на її користь.

За таких обставин, оспорювані дії відповідача, в силу вимог статті 2 КАС України, не можуть вважатися такими, що вчинені на підставі та у спосіб, що визначені законодавством України.

При цьому, колегія суддів зазначає, що за встановленими у справі обставинами, у зв'язку з тим, що право позивача на отримання адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, відновлене відповідачем, тому предмет позову в частині зобов'язання поновити виплату допомоги з моменту припинення відсутній.

Отже, колегія суддів Касаційного адміністративного суду дійшла висновку у цій справі, що правильним є рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, тому постанову апеляційного суду слід скасувати і залишити в силі постанову Дружківського міського суду Донецької області від 22 липня 2016 року, яка відповідає закону з огляду на мотиви викладені у цій постанові.

Відповідно до статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що спричинило скасування ним законної постанови суду першої інстанції.

Керуючись статтями 344, 349, 352, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд.

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2016 року скасувати.

Постанову Дружківського міського суду Донецької області від 22 липня 2016 року - залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз

М.М. Гімон

А.Ю. Бучик ,

Судді Верховного Суду