Справа № 803/230/18
Суддя: Костів Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2018-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2018 рокуЛьвів№ 876/3403/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді Костіва М.В.,
суддів Гулида Р.М., Шавеля Р.М.,
з участю секретаря судового засідання Чигер І.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 березня 2018 року у справі № 803/230/18 за позовом ОСОБА_1 до Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії (суддя І інстанції Плахтій Н.Б., місце ухвалення м. Луцьк, дата складення повного тексту рішення суду І інстанції 20.03.2018),
встановив:

ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з позовом до Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України (надалі відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_1 ), в якому з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог просив визнати протиправною бездіяльність начальника Луцького прикордонного загону щодо невжиття заходів стосовно звільнення позивача з військової служби відповідно до пункту а частини шостої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу у зв`язку із закінченням строку контракту.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому просить скасувати рішення і ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що з 06.09.2013 він проходить військову службу за контрактом, який укладений строком на 3 роки. По закінченню терміну дії контракту ним орієнтовно у перших числах вересня 2016 року подано рапорт начальнику Луцького прикордонного загону про бажання укласти новий контракт про проходження військової служби, який укладено не було. Як пояснили службові особи кадрового підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_2 , дія контракту автоматично продовжується у зв`язку з оголошеним в Україні особливим періодом. 09.10.2017, ознайомившись з матеріалами особової справи, йому стало відомо, що до справи долучено новий контракт про проходження військової служби, який позивач нібито уклав 06.09.2016. Позивач стверджує, що контракт від 06.09.2016 є підроблений, що стверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи, проведеної в рамках кримінального провадження. 11.01.2018 позивач звернувся до начальника Луцького прикордонного загону із рапортом, в якому просив звільнити його з військової служби відповідно до пункту а частини шостої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу у зв`язку із закінченням строку контракту, оскільки термін дії укладеного з ним контракту закінчився 06.09.2016. Проте начальник Луцького прикордонного загону будь-яких дій щодо звільнення позивача з військової служби не вживає, відповіді на рапорт не надав. Таку бездіяльність відповідача позивач вважає протиправною та просить зобов`язати останнього звільнити його з військової служби за вищевикладених підстав. Посилання відповідача на дію особливого періоду в країні є необґрунтованим, оскільки Указами Президента України від 25.03.2016, 24.06.2016 та 26.09.2016 було оголошено демобілізацію, а відтак він підлягав звільненню з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.
Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши доводи апелянта та вивчивши матеріали справи у їх сукупності, апеляційний суд дійшов переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.
Суд встановив та матеріалами справи підтверджується наступне.
06.09.2013 між Навчальним центром Державної прикордонної служби України в особі начальника полковника ОСОБА_2 та громадянином України (військовослужбовцем) ОСОБА_1 був укладений контракт про проходження останнім військової служби в Державній прикордонній службі України строком на 3 роки з 06.09.2013 по 06.09.2016.
До закінчення строку дії контракту 06.05.2016 ОСОБА_1 подав рапорт, в якому просив продовжити термін дії контракту на 3 роки.
На підставі цього рапорта 06.07.2016 начальником Луцького прикордонного загону видано наказ № 148-ос По особовому складу, відповідно до якого наказано укласти новий контракт про проходження військової служби сержантом ОСОБА_1 , дільничним інспектором прикордонної служби 2 категорії відділення дільничних інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_3 І категорії (тип Б), строком на три роки з 06.09.2016 по 05.09.2019.
В матеріалах справи наявний контракт, укладений з ОСОБА_1 про проходження ним військової служби в Державній прикордонній службі України строком на 3 (три) роки з 06.09.2016 по 05.09.2019.
Однак згідно з висновком експерта від 27.12.2017 № 393 за наслідками проведеної судово-почеркознавчої експертизи, призначеної у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.11.2017 за № 0000170, встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 в пунктах 5 та 7 контракту від 06.09.2016 виконані не ним, а іншою особою.
11.01.2018 позивач подав рапорт т.в.о. начальника Луцького прикордонного загону, в якому просив звільнити його з військової служби у зв`язку із закінченням терміну дії контракту 05.09.2016, оскільки контракт, який є в його особовій справі, підписаний не ним, а іншою особою, тобто є недійсним.
За результатами розгляду цього рапорта відповідач листом від 25.01.2018 № 30/1042 повідомив ОСОБА_1 про відсутність належних правових підстав для його звільнення з військової служби.
Також наказом начальника Луцького прикордонного загону від 29.01.2018 №35-ос Про внесення змін були внесені зміни до зазначеного вище наказу від 06.07.2016 № 148-ос та викладено його в такій редакції: «сержанту ОСОБА_1 , дільничному інспектору прикордонної служби 2 категорії відділення дільничних інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби Рівне І категорії (тип Б), на період до оголошення рішення про демобілізацію або до завершення особливого періоду з 6 вересня 2016 року.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-XII (Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно з частиною 1 статті 4 Закону № 2232-XII Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями, зокрема шляхом прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Частинами 1-2 статті 24 Закону № 2232-XII передбачено, що для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації початком проходження військової служби вважається день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо). А закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно з нормами статті 23 Закону №2232-XII для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні, зокрема, для осіб сержантського і старшинського складу - від 3 до 5 років.
Разом з тим, пунктом 2 частини 9 статті 23 Закону № 2232-XII встановлено певні особливості та винятки щодо строку проходження військової служби, а саме даною нормою передбачено, що у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки, а саме з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону.
Тобто відповідно до змісту наведених норм в імперативній формі встановлено, що в разі настання особливого періоду дія контракту автоматично продовжується понад строки, на який його укладено, з моменту оголошення мобілізації.
Відповідно до абзацу 11 частини 1 статті 1 Закону України Про оборону України , від 06.12.1991 № 1932-XII (Закон № 1932-XII) особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Також відповідно до абзаців 4, 5 частини 1 статті 1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію від 21.10.1993 № 3543-XII (Закон №3543-XII) особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
А згідно із частиною 8 статті 4 Закону № 3543-XII з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
Проаналізувавши зміст наведених норм в їх сукупності і взаємозв`язку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з моменту оголошення мобілізації настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, в тому числі щодо особливостей строку дії контрактів військовослужбовців.
Указом Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 Про часткову мобілізацію, затвердженим Законом України від 17.03.2014 № 1126-VІІ, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію; Голові Служби безпеки України, начальнику Управління державної охорони України, Голові Служби зовнішньої розвідки України, вищому командуванню Національної гвардії України, керівникам центральних органів виконавчої влади, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту, перевести підпорядковані військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту на організацію та штати воєнного часу.
А указами Президента України від 06.05.2014 № 454/2014, від 21.07.2014 № 607/2014, від 14.01.2015 № 15/2015, які були затверджені Законами України від 06.05.2014 № 1240-VІІ, від 22.07.2014 № 1595-VІІ та від 15.01.2015 № 113-VІІІ відповідно, також оголошувались та проводились часткові мобілізації.
Також пунктом 5 Указу Президента України від 14.01.2015 року № 15/2015 зобов`язано Кабінет Міністрів України, зокрема перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь повна готовність.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що з моменту прийняття Президентом України Указу від 17.03.2014 № 303/2014 Про часткову мобілізацію в Україні настав особливий період, зокрема, Збройні Сили України та інші військові формування України переведені на функціонування в умовах особливого періоду, а в подальшому Указом Президента України від 15.01.2015 року №113-VІІІ переведено національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду. Особливий період в Україні діє і по теперішній час.
Також, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги посилання позивача на ту обставину, що Указами Президента України від 25.03.2016, 24.06.2016, 26.09.2016 прийнято рішення про демобілізацію, оскільки вказані укази стосувались звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, а не військовослужбовців, які проходять службу за контрактом (як у випадку з ОСОБА_1 ).
Таким чином, враховуючи, що, як зазначено вище, строк дії укладеного ОСОБА_1 06.09.2013 контракту закінчився 05.09.2016, тобто під час дії особливого періоду в Україні, відтак, як правильно встановив суд першої інстанції, у ІНФОРМАЦІЯ_2 , де проходив службу позивач, були законні підстави для автоматичного продовження строку дії цього контракту понад встановлені строки.
Щодо посилання позивача на ту обставину, що наявний в матеріалах його особової справи знаходиться контракт, укладений строком на 3 роки з 06.09.2016 по 05.09.2019, який він не підписував, що підтверджено висновком експерта, колегія суддів зазначає наступне.
Дані обставини розслідуються в межах зазначеного вище кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.11.2017 за № 0000170.
При цьому, відповідач, встановивши факт неукладання з позивачем нового контракту, наказом від 29.01.2018 № 35-ос вніс зміни до наказу від 06.07.2016 № 148-ос, яким передбачив продовження дії попереднього контракту на період до оголошення рішення про демобілізацію або до завершення особливого періоду з 06.09.2016, про що зроблено відповідну відмітку в контракті від 06.09.2013.
В свою чергу, ОСОБА_1 не оскаржував зазначеного наказу начальника Луцького прикордонного загону від 29.01.2018 № 35-ос, отже, він є чинним і підлягав виконанню, як і сам контракт із внесеними змінами.
Також колегія суддів враховує, що, як зазначено вище, ОСОБА_1 06.05.2016 подав рапорт, в якому висловив бажання продовжити військову службу за контрактом і, незважаючи на непідписання нового контракту, про що він повинен був знати, з моменту закінчення строку дії попереднього контракту продовжував фактично проходити військову службу та будь-яких рапортів щодо неукладення з ним нового контракту до вищого керівництва не подавав, озвучив керівництву це питання лише у жовтні 2017 року, тобто більше ніж через рік після закінчення строку дії попереднього контракту, а із рапортом про звільнення звернувся лише 11.01.2018.
При цьому, як зазначено вище, в цей період для проходження позивачем військової служби були законні підстави, а саме існування в Україні особливого періоду.
Щодо правомірності незадоволення відповідачем рапорта позивача про звільнення зі служби від 18.01.2018 року колегія суддів зазначає таке.
ОСОБА_1 просив звільнити його з військової служби відповідно до пункту а частини 6 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, саме у зв`язку із закінченням строку контракту.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, підстави звільнення військовослужбовців з військової служби під час дії особливого періоду визначені частиною 8 статті 26 Закону № 2232-XII перелік яких є вичерпним.
Водночас пунктом 2 Прикінцевих положень Закону №1769-VIII встановлено, що право на звільнення з військової служби набувають військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, дію якого було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої статті 23 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.
Отже, внесеними Законом №1769-VIII змінами (дата набуття чинності 07.01.2017) передбачено право військовослужбовців за контрактом на звільнення в період дії особливого періоду в разі, якщо контракт був продовжений понад встановлені строки та військовослужбовець прослужив не менше 18 місяців з дати такого продовження.
Таким чином. Як правильно встановив суд першої інстанції, відповідно до вимог наведених норм право на звільнення з військової служби у ОСОБА_1 настало б не раніше 06.03.2018.
При цьому, загальні підстави звільнення військовослужбовців з військової служби, передбачені частиною 6 статті 26 Закону № 2232-XII, підлягають застосуванню з врахуванням частини восьмої статті 26 даного Закону, оскільки як зазначено судом в Україні діє особливий період.
Враховуючи наведені вище обставини та норми законодавства, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що Луцький прикордонний загін не допускав протиправної бездіяльності щодо невжиття заходів по звільненню ОСОБА_1 відповідно до пункту а частини 6 статті 26 Закону № 2232-XII у зв`язку із закінченням строку контракту, оскільки на момент подання позивачем рапорту строк дії контракту з моменту його продовження понад встановлені строки ще не закінчився.
А тому вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності начальника Луцького прикордонного загону щодо невжиття заходів стосовно звільнення позивача з військової служби відповідно до пункту а частини шостої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу у зв`язку із закінченням строку контракту, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Керуючись ст.ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 березня 2018 року у справі № 803/230/18 без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя М. В. Костів
судді Р. М. Гулид
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 24.09.2018 року