Справа № 162/130/18
Суддя: Димарчук Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2018-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2018 року ЛуцькСправа № 162/130/18

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Димарчук Т.М.,

при секретарі судового засідання Гуцалюк І.О.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Піддубного О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в Любешівський районний суд Волинської області з позовом до Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області (далі Любешівська селищна рада, відповідач) про визнання дій при прийнятті рішення № 2-3/20 від 26.01.2018 протиправними; визнання протиправним та скасування рішення № 2-3/20 від 26.01.2018 «Про розгляд заяв громадян про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в смт. Любешів»; зобов'язання Любешівської селищної ради винести повторно на засідання чергової сесії заяву ОСОБА_1 від 12.01.2018 про надання земельної ділянки безоплатно у власність та прийняти рішення «Про надання дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0, 15 га за адресою АДРЕСА_1».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 26.01.2018 Любешівською селищною радою прийняте оскаржуване рішення № 2-3/20 згідно якого відповідач, розглядаючи її заяву про надання земельної ділянки у власність, у зв'язку з відсутністю вільних земельних ділянок, передбачених Генеральним планом смт. Любешів, плану зонування і детального плану території для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в смт. Любешів, вирішив відмовити громадянам згідно з додатком №1 (в тому числі і їй) та поставити їх на черги з отримання земельних ділянок, відповідно до Положення «Про порядок надання земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на території Любешівської селищної ради».

Позивач не погоджується із таким рішенням відповідача та вважає, що воно прийнято протиправно, так як є загальним і стосується семи осіб, із різними вимогами заяв та громадян різних населених пунктів, що свідчить про те, що окремо її заява на сесії ради не розглядалася.

Вказує на те, що згідно з ч.7 ст.118 Земельного кодексу України (далі ЗК України) підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, у вищевказаній статті передбачені виключні підстави відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки, тому відмова, яка вказана в оскаржуваному рішенні - відсутність вільних земельних ділянок, передбачених Генеральним планом смт. Любешів, плану зонування і детального плану території для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в смт. Любешів - не відповідає Закону.

Зазначає, що земельна ділянка АДРЕСА_1, на яку вона претендує, є вільною від забудови, нікому на праві власності не належить і позивач вказаною ділянкою користується більше двадцяти років, тому вказана підстава відмови в оскаржуваному рішенні не відповідає дійсності.

З наведених підстав позивач просила позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 19.04.2018 прийнято справу до провадження та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с. 39).

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та просив їх задоволити. Додатково пояснив, що оскаржуване рішення Любешівської селищної ради підписане неналежною особою - секретарем селищної ради Сергійчуком В.М., в той час, як Любешівський селищний голова Кух О.І. був присутній на сесії ради та брав участь у прийнятті (голосуванні) вказаного рішення. Крім того, згідно архівного витягу з рішення виконавчого комітету Любешівської селищної ради народних депутатів Любешівського району № 48 від 27.05.1994 вбачається, що виконком Любешівської селищної ради народних депутатів вирішив виділити земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку громадянці ОСОБА_1 - АДРЕСА_2 - 1500 кв.м. Зазначив, що це та сама земельна ділянка, якою вже близько двадцяти років користується позивач та бажає отримати її у власність. Також просив стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Любешівської селищної ради витрати позивача на правову допомогу у розмірі 9500 грн.

Відповідач у відзиві на позов його вимог не визнав (а.с.55-57). В обґрунтування своєї позиції зазначив, що позивач не вперше звертається до Любешівської селищної ради з заявою про надання у власність земельної ділянки по АДРЕСА_3. Так, з аналогічними заявами ОСОБА_1 зверталась до відповідача у 2016 та 2017 роках. Рішенням органу місцевого самоврядування № 2-3/20 від 26.01.2018 ОСОБА_1 вкотре відмовлено у задоволенні заяви та поставлено у загальну чергу для отримання земельної ділянки.

Положенням «Про порядок надання земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на території Любешівської селищної ради», затвердженого рішенням Любешівської селищної ради № 4/8 від 29.01.2016 передбачено черговість надання земельних ділянок громадянам. У зв'язку з цим, ОСОБА_1 перебуває у загальній черзі під порядковим номером 101. Не заслуговують на увагу твердження позивача про те, що спірна земельна ділянка перебуває у її довготривалому користуванні, оскільки будь-які документи, які б підтверджували право користування позивача земельною ділянкою у селищній раді та в позивача відсутні.

Крім того, у Любешівській селищній раді в черзі на отримання земельних ділянок під забудову перебуває 66 осіб, які мають статус «учасник бойових дій» та користуються позачерговим правом на одержання земельної ділянки під забудову відповідно до положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Вважає, що Любешівська селищна рада при прийнятті рішення № 2-3/20 від 26.01.2018 діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією та законами України, а тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

У судовому засіданні представник Любешівської селищної ради просив відмовити у задоволенні позову з мотивів та підстав, викладених у відзиві. Додатково пояснив, що рішення Любешівської селищної ради № 2-3/20 від 26.01.2018 підписане секретарем Сергійчуком В.М. правомірно, оскільки у період з 22.01.2018 по 10.02.2018 голова селищної ради Кух О.І. офіційно перебував у додатковій оплачуваній відпустці, а його обов'язки виконував секретар селищної ради - Сергійчук В.М., що підтверджується розпорядженням № 2-в від 18.01.2018. При цьому, зазначив, що бути присутнім на сесії Любешівської селищної ради (так само як і право брати участь у голосуванні за проект рішення) - це є право Куха О.І., так як посада голови селищної ради є виборною. Разом з тим, присутність на сесії голови селищної ради не вказує на відсутність у секретаря Сергійчука В.М. повноважень на підпис рішення, так як останній офіційно виконував обов'язки голови селищної ради. Також просив відмовити у стягненні правової допомоги у розмірі 9500 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Любешівської селищної ради, оскільки позивачем не надано належних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Зокрема, з договору про надання правової допомоги та акту прийому-передачі наданих послуг не можливо встановити обсяг наданих адвокатом послуг та час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг).

Допитана в якості свідка ОСОБА_1 пояснила, що вона більше двадцяти років користується земельною ділянкою по АДРЕСА_3, яку бажає отримати у власність. Протягом 2016-2018 років вона тричі зверталася до відповідача з заявами про надання вказаної земельної ділянки у власність, так як нею не використане конституційне право на передачу земельної ділянки у власність, а також на її утриманні перебуває інвалід І групи - ОСОБА_6. Любешівська селищна рада тричі необгрунтовано та протиправно відмовляла їй у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд мотивуючи тим, що відсутні вільні земельні ділянки, передбачені Генеральним планом смт. Любешів. Крім того, пояснила, що близько двадцяти років тому зверталася до Любешівської селищної ради з проханням виділити цю ж земельну ділянку. Не пам'ятає, чи селищною радою приймалося рішення з цього приводу, однак селищний голова дозволив їй користуватися вказаною земельною ділянкою, яку вона і використовувала для власних потреб.

Суд, заслухавши усні пояснення представників позивача та відповідача (вступне слово), покази свідка, перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв'язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.

12.01.2018 позивач звернулася з заявою до Любешівської селищної ради у якій просила надати безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування господарських будівель і споруд, площею 0, 15 га, яка знаходиться в АДРЕСА_3, перебуває у її довготривалому користуванні, оскільки нею не використане конституційне право на передачу земельної ділянки у власність, а також на її утриманні перебуває інвалід І групи ОСОБА_7 (а.с. 14). До заяви ОСОБА_1 додала копію паспорта НОМЕР_2 від 10.06.1997, копію посвідчення від 24.11.2003, копію довідки МСЕК від 15.01.1997 та копію викопіровки земельної ділянки.

26.01.2018 Любешівською селищною радою сьомого скликання за результатами розгляду заяв громадян ( в тому числі і ОСОБА_1) з посиланням на статті 12, 38-40, 79, 79-1, 90, 91, 116, 118, 122, 125, 126 Земельного кодексу України, статті 25, 50 Закону України «Про землеустрій», Закону України «Про державний земельний кадастр», статті 26, 33, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» прийнято рішення №2-3/20 «Про розгляд заяв громадян про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в смт. Любешів». Вказаним рішенням відповідач, у зв'язку з відсутністю вільних земельних ділянок, передбачених Генеральним планом смт. Любешів, плану зонування і детального плану території для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в смт. Любешів, вирішив відмовити громадянам згідно з додатком №1 (в якому зазначена ОСОБА_1) та поставити їх на черги з отримання земельних ділянок, відповідно до Положення «Про порядок надання земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на території Любешівської селищної ради».

Вважаючи вищевказане рішення відповідача протиправним, позивач звернулася за захистом своїх прав до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить із наступного.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 50 Закону України "Про землеустрій" проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Так згідно з частиною першою статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з положеннями частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки (частина сьома статті 118 ЗК України).

Відповідно до частини восьмої статті 118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Статтею 12 ЗК України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, організація землеустрою.

Положеннями пункту 34 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що питання регулювання земельних відносин, відповідно до закону, вирішується виключно на пленарних засіданнях сільських, селищних, міських рад.

Відповідно до частин першої, другої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Тобто, способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади, з регулювання земельних відносин, є прийняття рішення сесією. Відтак, приписами чинного законодавства встановлено, що розгляд клопотання заінтересованої особи у вирішенні зазначеного питання повинно прийматися у формі рішення, що є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 22 Закону України "Про землеустрій" рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку документації із землеустрою приймається виключно у строки та лише у випадках, передбачених цим Законом та Земельним кодексом України.

Таким чином, відповідач, отримавши заяву позивача щодо надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки у власність, повинен був розглянути її та прийняти у місячний строк за результатом розгляду відповідне рішення: або про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, або про мотивовану відмову у його наданні. Надання дозволу або мотивована відмова у наданні такого дозволу оформляється рішенням відповідно до статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Системний аналіз наведених норм Земельного кодексу України дає суду підстави прийти до висновку про те, що підставою для відмови у наданні дозволу позивачу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проте, в матеріалах справи не міститься будь-яких відомостей (висновків) про невідповідність місця розташування об'єкта (земельної ділянки, на яку претендує позивач) вимогам законів прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, а тому відповідач не дотримав вимог частини сьомої статті 118 ЗК України.

З матеріалів справи вбачається, що відмовляючи ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, відповідач послався на те, що відсутні вільні земельні ділянки, передбачені Генеральним планом смт. Любешів, плану зонування і детального плану території для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в смт. Любешів. Тобто, відповідач відмовив позивачу з підстав, не передбачених законом.

Разом з тим, в судовому засіданні було встановлено, що земельна ділянка, на яку претендує позивач, по АДРЕСА_3 є вільною від забудови і нікому на праві власності не належить. Вказану обставину підтвердили як позивач так і представник відповідача. Таким чином, підстава відмови ОСОБА_1, яка зазначена в оскаржуваному рішенні не відповідає дійсності, а це свідчить про те, що відповідач належним чином не розглянув заяву позивача, не перевірив відповідність місця розташування об'єкта (земельної ділянки, на яку претендує позивач) вимогам законів прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, не з'ясував чи вільна земельна ділянка та відмовив з підстав, не передбачених законом.

При цьому, оскаржуване рішення Любешівської селищної ради правомірно підписане секретарем селищної ради Сергійчуком В.М., на якого офіційно були покладені обов'язки селищного голови у зв'язку з перебуванням Куха О.І. в додатковій оплачуваній відпустці з 22.01.2018 по 10.02.2018, що підтверджується розпорядженням № 2-в від 18.01.2018 «Про надання додаткової оплачуваної відпустки Куху О.І.» (а.с. 137).

Суд звертає увагу, що відповідно до частини другої статті 9 КАС України адміністративна справа розглядається не інакше як за позовною заявою, в межах позовних вимог, а тому суд не надає правової оцінки діям голови селищної ради, який під час відпустки був присутній на засіданні сесії Любешівської селищної ради та брав участь у прийнятті оскаржуваного рішення.

З матеріалів адміністративної справи вбачається, що відповідач не вперше відмовляє ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проектів землеустрою.

Так, рішенням Любешівської селищної ради № 4/38 від 29.01.2016 «Про розгляд заяв громадян про надання земельних ділянок під будівництво житлових будинків в смт. Любешів» з посиланням на статті 12, 123, 124, 125, 126 Земельного кодексу України, ст. ст. 26, 33, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» відмовлено громадянам (у тому числі і ОСОБА_1) у наданні дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність у зв'язку з відсутністю вільних земельних ділянок, передбачених Генеральним планом смт. Любешів, плану зонування і детального плану території для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в смт. Любешів (а.с.58, 59).

Рішенням відповідача від 22.12.2017 ОСОБА_1 відмовлено у наданні безоплатно у власність земельної ділянки площею 0, 2420 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_3, у зв'язку з тим, що передача безоплатно у власність земельної ділянки розміром 0, 2420 га для будівництва і обслуговування житлового будинку суперечить вимогам п.1 г ст. 121 Земельного кодексу України, яким встановлено, що в селищах для будівництва і обслуговування житлового будинку у власність передаються земельні ділянки розміром не більше 0, 1500 га , а також формування земельної ділянки, вказаної у заяві суперечитиме наявній містобудівній документації (а.с. 61)

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини справи та норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що рішення Любешівської селищної ради №2-3/20 від 26.01.2018 в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в смт. Любешів є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

При цьому, суд вказує на те, що обов'язковою ознакою рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, як предмета адміністративного спору, є прямий (безпосередній) вплив рішення дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень на правовий статус фізичної чи юридичної особи, тобто обмеження (порушення) її прав, свобод, покладення на неї обов'язків. Прийняття суб'єктом владних повноважень рішення, як правило, є результатом вчинення ряду дій з дотриманням певної процедури. З огляду на те, що в правовому регулюванні бере участь саме рішення суб'єкта владних повноважень, а не окремі дії, вчинені в процесі здійснення владних повноважень, за результатами яких прийнято рішення, то визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення є достатнім і повним захистом порушених прав та інтересів позивача, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача при прийнятті оскаржуваного рішення суд вважає такими, що не підлягають задоволенню.

Суд також враховує ту обставину, що земельна ділянка, яку бажає отримати у власність позивач, перебуває у її довготривалому використанні. Зокрема, з витягу рішення виконавчого комітету Любешівської селищної ради народних депутатів Любешівського району від 27.05.1994 № 48 слідує, що виконком Любешівської селищної ради народних депутатів згідно поданих заяв вирішив виділити земельну ділянку під будівництво індивідуальних житлових будинків, зокрема, громадянці ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 - 1500 кв.м. Вказана обставина підтверджується архівним витягом № 760/01.22 від 06.09.2018 (а.с. 142).

Суд критично ставиться до пояснень представника відповідача стосовно того, що згідно рішення Любешівської селищної ради від 26.01.2018 №2-3/20 позивача поставлено у чергу для отримання земельної ділянки, оскільки з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 поставлена на чергу ще у грудні 2015 року (а.с. 80), а не в січні 2018 як стверджує відповідач. Крім того, позивача віднесено до загальної черги, тоді як згідно Положення «Про порядок надання земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на території Любешівської селищної ради» затвердженого рішенням сесії Любешівської селищної ради №4/8 від 29.01.2016 ОСОБА_1 користується першочерговим (переважним) правом на одержання земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (пункт 2.4 Положення) так як на її утриманні перебуває інвалід 1 групи - ОСОБА_7.

Щодо позовної вимоги стосовно зобов'язання відповідача повторно розглянути на засіданні чергової сесії заяву ОСОБА_1 від 12.01.2018 про надання земельної ділянки безоплатно у власність та прийняти рішення «Про надання дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0, 15 га за адресою АДРЕСА_1» суд зазначає наступне.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб'єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов'язання судом суб'єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Відповідно до пунктів 2, 4 та 10 частини другої ст. 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об'єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об'єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Враховуючи обставини справи, Любешівська селищна рада, відмовляючи ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0, 15 га за адресою АДРЕСА_1 з підстав, які зазначені в оскаржуваному рішенні, однак не передбачені законодавством, діяла протиправно.

Між тим, надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є адміністративним актом, прийняттю якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура. Видача такого дозволу без необхідних дій суб'єкта владних повноважень в межах адміністративної процедури не гарантує забезпечення прав позивача у передбачений законом спосіб.

В матеріалах справи не містяться докази, що свідчать про відсутність можливості та наміру суб'єкта владних повноважень прийняти обгрунтоване та законне рішення з урахуванням позиції суду про те, що посилання на відсутність вільних земельних ділянок, передбачених Генеральним планом смт. Любешів, плану зонування і детального плану території не є підставою, що передбачена нормами національного законодавства для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є зобов'язання Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області повторно розглянути на засіданні чергової сесії Любешівської селищної ради заяву ОСОБА_1 від 12.01.2018 про надання безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування господарських будівель і споруд, площею 0,15 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1 з урахуванням правової оцінки даного питання викладеної у рішенні суду.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 9 500 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, з наведеного слідує, що необхідними документами для розподілу судових витрат пов'язаних з правничою допомогою адвоката є договір про надання відповідної допомоги та документи, які містять інформацію про обсяг наданих послуг, детальний опис виконаних робіт та їх вартості, здійснення відповідних витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження вартості наданих послуг з правової допомоги адвоката, позивачем надано копію договору про надання правової допомоги від 17.05.2017, копію квитанції до прибуткового касового ордера від 17.05.2017 (без номера) та акт прийому-передачі наданих послуг.

Так, згідно з підпунктом 3.1 пункту 3 (сума договору та порядок розрахунків) договору про надання правової допомоги від 17.05.2017 вбачається, що за надання правової допомоги вказаної у п.1.1 договору визначається за домовленістю сторін і становить 9 500 грн., які сплачуються на дату укладення вказаного договору.

Пунктом 1.1. договору передбачено, що замовник уповноважує виконавця надавати йому правову допомогу в Любешівському районному суді Волинської області, Волинському окружному адміністративному суді по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, визнання протиправним та скасування рішення (а.с. 53)

Таким чином, з вищенаведеного вбачається, що сума 9500 грн. була сплачена як за правову допомогу в Любешівському районному суді Волинської області так і за правову допомогу у Волинському окружному адміністративному суді.

Разом з тим, з акту прийому-передачі наданих послуг слідує, що 9500 грн. сплачено за оформлення адміністративного позову із додатками та направлення його до суду, а також за надання правової допомоги у Волинському окружному адміністративному суді. Тобто, не зрозуміло, за що саме сплачена сума 9500 грн. і чи включена в цю суму правова допомога, яка надавалася адвокатом позивачу в Любешівському районному суді.

Згідно з ч.2 ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При цьому, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обгрунтовані належними та допустимими доказами і наданням, зокрема, розрахунків (калькуляції) вартості правової допомоги, а не лише визначенням загальної вартості наданої допомоги. Такий розрахунок може бути відображений у звіті про виконану роботу, розрахунку чи акті здачі-приймання робіт із конкретизацією кожної вчиненої процесуальної дії.

Враховуючи те, що суду не надано належних та допустимих доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості; детального опису робіт (наданих послуг); часу витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), а вказана лише загальна вартість наданої допомоги (яка сплачена позивачем адвокату як аванс більш як за рік до розгляду справи Волинським окружним адміністративним судом), суд відмовляє у стягненні витрат на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При вирішенні спору судом оскаржуване рішення перевірялось на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд вважає, що відповідач належними та допустимими доказами не довів правомірність рішення Любешівської селищної ради від 26.01.2018 №2-3/20 в частині, шо стосується позивача, а тому позов підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 3 вказаної статті при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, слід присудити на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області здійснені нею судові витрати у розмірі 1409, 60 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 139, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області від 26.01.2018 №2-3/20 "Про розгляд заяв громадян про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в смт. Любешів" в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в смт. Любешів.

Зобов'язати Любешівську селищну раду Любешівського району Волинської області повторно розглянути на засідання чергової сесії Любешівської селищної ради заяву ОСОБА_1 від 12.01.2018 про надання безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування господарських будівель і споруд, площею 0,15 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1 з урахуванням правової оцінки даного питання викладеної в мотивувальній частині рішення суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Присудити на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_4, ідентифікаційний код НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області (44200, Волинська область, Любешівський район, смт. Любешів, вул. Бондаренка, 90А, ) судовий збір у розмірі 1409,60 грн. (одна тисяча чотириста дев'ять гривень 60 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, встановленого статтею 295 КАС України, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 24 вересня 2018 року.

Суддя Т.М. Димарчук