Справа № 810/1088/18
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2018-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: №810/1088/18 Головуючий у 1-й інстанції: Виноградова О.І.
Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Лічевецького І.О., Мельничука В.П.

за участю секретаря Данилюк Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області

на рішення Київського окружного адміністративного суду від 01 червня 2018 року

у справі №810/1088/18 (розглянутої в порядку письмового провадження)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріола-Модуль ЛТД»

до відповідача Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області

про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ріола-Модуль ЛТД» звернулось до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 23.11.2017 № та від 23.11.2017 №.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, про протиправність спірних податкових повідомлень-рішень. Вважає, що відповідачем безпідставно зроблено висновок про безтоварність проведених фінансово-господарських операцій з ТОВ "ХАРДІФАСТ" та ТОВ "А Класс". Позивачем зазначено, що господарські операції між позивачем та його контрагентами були реальними.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 01 червня 2018 року позов задоволено в повному обсязі. Визнані протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 23.11.2017 № , № .

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Головне управління Державної фіскальної служби у Київській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відповідачем було обґрунтовано та правомірно прийнято податкові повідомлення-рішення від 23.11.2017 № , №, яким встановлено завищення від'ємного значення суми податку на додану вартість в розмірі 24 999,99 грн. та завищено бюджетне відшкодування податку на додану вартість на 16 666,66 грн. та нараховано штрафні санкції у розмірі 8 333,33 грн.

Відзив (заперечення) на апеляційну скаргу позивачем не надано.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення суду першої інстанції й відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом при винесенні рішення норм процесуального та матеріального права.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги заперечував та просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити з огляду на її необґрунтованість та безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанову суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 315, ст.316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до наказу № 1914 від 20.10.2017 Головним управлінням Державної фіскальної служби у Київській області було проведено документальну позапланову виїзну перевірку правомірності нарахування ТОВ «Ріола-Модуль ЛТД» сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок у банку за серпень 2017 року.

За результатом проведення перевірки Головним управлінням Державної фіскальної служби у Київській області складено Акт перевірки від 06.11.2017 №5977/10-36-12-09/21650831.

Проведеною перевіркою встановлено порушення позивачем вимог п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого безпідставно сформовано податковий кредит по податку на додану вартість на суму 24 999,99 грн. по ТОВ "ХАРДІФАСТ" за серпень 2017 року у сумі 8333,33 грн., по ТОВ "А Класс" за серпень 2017 року - 16 666,66 грн.; та п. 200.4, п.200.1 ст. 200 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено суму бюджетного відшкодування, заявленого на рахунок платника у банку по декларації за серпень 2017 року по ТОВ "А Класс" на 16 666, 66 грн. та суму від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на 24 999,99 грн.

На підставі висновку Акту перевірки прийнято податкові повідомлення-рішення:

- № , яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за серпень 2017 року у сумі 16 666,66 грн. та застосовано штрафні санкції у сумі 8333,33 грн.;

- № , яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення з податку на додану вартість за серпень 2017року у сумі 24 999,99 грн.

Не погоджуючись з прийнятим відповідачем податковими повідомленнями-рішеннями товариство звернувся до суду з зазначеним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, прийшов до висновку, про необґрунтованість дій відповідача та протиправність прийнятих податкових повідомлень-рішень оскільки наявними матеріалами у справі підтверджено факт реальності здійснення господарських операцій позивача з ТОВ "ХАРДІФАСТ" та ТОВ "А Класс".

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи виходячи з наступного.

В силу приписів абз. 1 п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Тобто, наведені правові норми Кодексу дозволяють платнику податку формувати витрати у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, витрати. При цьому, неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

Відповідно до п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У даній податковій накладній зазначаються в окремих рядках обов'язкові реквізити, перелік яких наведений у п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України. Правовий статус податкової накладної закріплений в положеннях норм ст. 201 цього Кодексу.

Досліджуючи питання пов'язаності придбаних позивачем робіт/послуг з його господарською діяльністю, необхідно зазначити наступне.

Відповідно до визначення частини першої статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає господарську діяльність як діяльність особи, що пов'язану з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямовану на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Як вбачається з акту перевірки, податкові повідомлення-рішення були прийняті відповідачем, у зв'язку з тим, що на його думку, позивачем було безпідставно сформовано податковий кредит за серпень 2017 року по господарським взаємовідносинам з ТОВ "ХАРДІФАС" та ТОВ "А Класс"..

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 16 березня 2017 року між позивачем (генпідрядник) та ТОВ "А Класс" (субпідрядник) було укладено договір субпідряду № 03-03/2017.

Згідно з вимогами п. 1.1. вказаний договір укладено на виконання договору генерального підряду № 2016/1 від 15 серпня 2016 року щодо будівництва сучасного лікувально-діагностичного комплексу Національної дитячої спеціалізованої лікарні "ОХМАТДИТ", укладеного між Державним підприємством "Укрмедпроектбуд" та позивачем.

Відповідно до вимог п. 1.2 договору № 03-03/2017 субпідрядник зобов'язувався за завданням генпідрядника на свій ризик виконати опоряджувальні роботи в будівлі, роботи з влаштування фінішного опорядження, а генпідрядник зобов'язувався прийняти належним чином виконані роботи та оплатити їх згідно з договором.

Згідно з п. 1.3 названого договору, місцезнаходження об'єкта будівництва: м. Київ, вул. Чорновола, 28/1.

В підтвердження настання реальних наслідків за вказаним правочином, позивачем надано копії:

- договірної ціни, згідно з якою було визначено вартість витрат (т. 1 а.с. 64-65, 69-70);

- додаткових угод, згідно з якими було внесено зміни до основного договору (т. 1 а.с. 66-68);

- довідок про вартість виконаних робіт, згідно з якими визначено вартість виконаних робіт та витрати (т. 1 а.с. 71, 77);

- актів приймання виконаних робіт, згідно з якими було субпідрядником передано, а генпідрядником прийнято виконані роботи (т. 1 а.с. 72-76, 78-114);

- виконавчої та організаційно-технічної документації, згідно з якою здійснювалося виконання договору (т. 3 а.с. 1 "б"-10);

- актів на закриття прихованих робіт, згідно з якими було пред'явлено до закриття певні роботи (т. 3 а.с. 11-24);

- загального журналу робіт, в якому зазначено перелік виконаних робіт (т. 3 а.с. 84-97);

- оборотно-сальдових відомостей (т. 3 а.с. 238-240);

- податкових накладних від 04 серпня 2017 року № 1 на загальну суму 50 000 грн., з яких ПДВ - 8333,33 грн., та від 11 серпня 2017 року № 2 на загальну суму 50 000 грн., з яких ПДВ - 8333,33 грн. (т. 4 а.с. 49-52).;

- загального журналу робіт, журнал відвідувачів ІТР/робітників (пропускного режиму) за серпень та вереснь 2017 року.

Оплата за виконані роботи була здійснена згідно з платіжними дорученнями (т. 4 а.с. 36-37).

Таким чином господарські операції між ТОВ «Ріола-Модуль ЛТД» та ТОВ «А Класс» за були реальними і відбувались згідно умов Договору між вказаними контрагентами і на його умовах. Виконання позивачем названого договору призвело до зміни його майнового стану.

Крім того на час укладення та виконання договору контрагент позивача здійснював господарську діяльність, що підтверджується копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців стосовно ТОВ "А Класс" (т. 4 а.с. 39-43).

Наведене свідчить про реальність укладення та виконання договору № 03-03/2017 між позивачем та ТОВ "А Класс".

Як становлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 11 жовтня 2016 року між позивачем (генпідрядник) та ТОВ "ХАРДІФАСТ" (субпідрядник) було укладено договір субпідряду № 11/10-2016-01..

Згідно з вимогами п. 1.1. вказаного договору субпідрядник зобов'язувався за завданням генпідрядника на свій ризик виконати опоряджувальні роботи в будівлі: роботи з влаштування високоякісного штукатурення стін по бетону, газоблоку, кірпичу сумішами МП-75 з механізованим нанесенням суміші штукатурними станціями при товщині шару до 20 мм, улаштування перегородок на металевому однорядному каркасі з обшивкою гіпсокартонними листами або гіпсоволокнистими плитами, високоякісне штукатурення укосів гіпсовими сумішами МП-75, установлення перфорованих штукатурних кутиків, а генпідрядник зобов'язувався прийняти належним чином виконані роботи та оплатити їх згідно з договором (т. 1 а.с. 116).

Відповідно до з п. 1.2 названого договору, місцезнаходження об'єкта будівництва: м. Київ, вул. Чорновола, 28/1.

В підтвердження настання реальних наслідків за вказаним правочином, позивачем надано копії:

- договірної ціни, згідно з якою було визначено вартість витрат (т. 1 а.с. 132-133, 149-150, 155-156, 160-161, 165-166);

- додаткових угод, згідно з якими було внесено зміни до основного договору (т. 1 а.с. 136-144, 147-149, 151-154, 157-159, 162-164);

- довідок про вартість виконаних робіт, згідно з якими визначено вартість виконаних робіт та витрати (т. 1 а.с. 145-146, 167);

- акти приймання виконаних робіт, згідно з якими було субпідрядником передано, а генпідрядником прийнято виконані роботи (т. 1 а.с. 168-248, т. 2 а.с. 1-5);

- актів на закриття прихованих робіт, згідно з якими було пред'явлено до закриття певні роботи (т. 3 а.с. 25-44, 46, 53-55, 57-59, 61-64, 67-68, 72);

- виконавчої та організаційно-технічної документації, згідно з якою здійснювалося виконання договору (т. 3 а.с. 45, 47-52, 56, 60, 65-66, 69-71);

- загального журналу робіт, в якому зазначено перелік виконаних робіт (т. 3 а.с. 98-119);

- оборотно-сальдових відомостей (т. 3 а.с. 241-242);

- податкової накладної від 18 серпня 2017 р. № 3 на загальну суму 50 000 грн.., з яких ПДВ - 8333,33 грн.. (т. 4 а.с. 53);

- - загального журналу робіт, журнал відвідувачів ІТР/робітників (пропускного режиму) за серпень та вереснь 2017 року.

Оплата за виконані роботи була здійснена згідно з платіжними дорученнями (т. 4 а.с. 38).

Таким чином господарські операції між ТОВ «Ріола-Модуль ЛТД» та ТОВ «Хардіфаст» за були реальними і відбувались згідно умов Договору між вказаними контрагентами і на його умовах.

Крім того на час укладення та виконання договору контрагент позивача здійснював господарську діяльність, що підтверджується копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців стосовно ТОВ "ХАРДІФАСТ" (т. 4 а.с. 44-48).

З огляду на зазначене укладення та виконання позивачем вказаних договорів дійсно мало місце та вони був вчинений з метою здійснення господарської діяльності. Виконання зазначених договорів призвело до зміни його майнового стану позивача.

Таким чином, господарські операції між ТОВ «Ріола -Модуль ЛТД» та ТОВ "ХАРДІФАСТ" й ТОВ "А Класс" були реальними і відбувались згідно умов Договору між вказаними контрагентами і на його умовах.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, контрагент позивача - ТОВ «А Класс» () крім іншого здійснює діяльність у сфері будівництво житлових і нежитлових будівель, 01.09.2010 взято на облік як платник податків Державною податковою інспекцією у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві.

В свою чергу, контрагент позивача - ТОВ «Хардіфаст» () здійснює діяльність у сфері будівництво житлових і нежитлових будівель, будівництво інших споруд, підготовчі роботи на будівельному майданчику, електромонтажні роботи, монтаж водопровідних мереж, систем опалення та кондиціювання, інші будівельно-монтажні роботи. З 14.04.2016 взято на облік як платник податків Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві.

Надаючи оцінку обставинам справи, суд першої інстанції правомірно здійснив ретельне дослідження первинних документів, складених на реалізацію спірних договорів та цілком об'єктивно звернув увагу на достатність доказів підтверджуючих фактичне виконання договорів субпідряду.

У відповідності до статті 67 Господарського кодексу України господарські відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. При цьому підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. Тобто, підприємства, зокрема, мають право здійснювати свою діяльність через посередників за договорами найму, комісій, субпідряду та інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, а також здійснювати свою діяльність з використанням власних чи орендованих основних фондів.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що господарські операції позивача здійснювалися в межах звичайної господарської діяльності обох підприємств, є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Проведення господарських операцій суб'єкта господарювання, за змістом статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік. Згідно частини 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» на даних бухгалтерського обліку базується фінансова, податкова, статистична та інша звітність. Таким чином первинні документи по відображенню господарчих операцій є основою для податкового обліку.

Разом з цим, відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції. Якщо ж певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 24.01.2018 у справі № №2а-4259/12/1070.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог та скасування податкових повідомлень-рішень від 23.11.2017 № , яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за серпень 2017 року у сумі 16 666,66 грн. та застосовано штрафні санкції у сумі 8333,33 грн.; № , яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення з податку на додану вартість за серпень 2017року у сумі 24 999,99 грн.

За правилами частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, який відповідачем в даному випадку не виконано.

Надані докази були оцінені судом першої інстанції, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Крім того, було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що відповідає вимогам статті 86 КАС України.

Доводи та висновки відповідача викладені у акті перевірки щодо нереальності господарських операцій позивача з контрагентом є такими, що ґрунтуються на припущеннях податкового органу та не підтверджені відповідними доказами, так як судом першої інстанції встановлено, що факт здійснення господарських операцій позивача із контрагентом підтверджений наданими позивачем під час перевірки первинними документами.

Крім того необхідно зазначити, що згідно акту перевірки податкового органу контрагенти позивача на момент укладення та виконання договорів були зареєстровані як платники податків, мали відповідні трудові ресурси, а вид діяльності контрагентів відповідав предмету укладенихї угод.

Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Вирішуючи податкові спори, Європейський суд застосовує ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 04.11.50 р., що була ратифікована Україною 17.07.1997 р. і набула чинності для України 11.09.1997 р. (далі - «Протокол № 1»), який гарантує право на повагу власності та передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. При цьому термін «майно» має автономне для Європейського Суду значення, яке не залежить від кваліфікації цього терміну у праві України, та у контексті податкових справ може включати правомірне очікування повернення надміру сплаченого податку, відшкодування податку на додану вартість або права на податкову пільгу, вирахування для цілей податку на додану вартість та податку на прибуток, оспорювання податкового зобов'язання тощо.

Так, у справах «Інтерсплав» проти України» (2007 рік), «Булвес АТ» проти Болгарії» (2009 рік) та «Бізнес Супорт Центр» проти Болгарії» (2010 рік) податковими органами України та Болгарії платники ПДВ були позбавлені права на податковий кредит / бюджетне відшкодування у зв'язку з виявленням зловживань з боку їх постачальників, спрямованих на незаконне бюджетне відшкодування ПДВ.

Проаналізувавши справу «Інтерсплав» проти України», Європейський суд дійшов висновку, що право на відрахування (відшкодування) податку також може визнаватися «власністю» особи та відзначив, що перешкоджання відшкодуванню (відрахуванню) ПДВ могло бути виправдане, лише якщо б у податковому правопорушенні був замішаний сам платник.

Зокрема, у висновку в справі «Булвес АТ» проти Болгарії» Європейський суд вказав, що платник (позивач) не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку. На думку Європейського суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника (позивача), що порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності з огляду на таке. Європейський суд визнав, що, оскільки компанія (позивач) в повному обсязі і своєчасно виконала свої обов'язки з дотримання встановлених державою норм стосовно сплати податку на додану вартість, не мала способів для забезпечення виконання податкових обов'язків постачальником і не знала про невиконання останнім своїх обов'язків, вона могла правомірно очікувати отримання вигоди від застосування одного з основних правил системи оподаткування ПДВ, а саме - визнання права на відрахування вхідного ПДВ, який був сплачений постачальнику. Більше того, тільки після пред'явлення такого податку до відрахування та проведення податковими органами зустрічної перевірки постачальника могло бути встановлено, чи виконав постачальник свій обов'язок щодо подання звітності з ПДВ у повному обсязі. Таким чином, Європейський суд визнав, що право компанії (позивача) на пред'явлення вхідного ПДВ до відрахування утворило, щонайменше, «правомірне очікування» того, що їй буде надана ефективна можливість реалізувати своє майнове право, яке могло бути прирівняне до «майна» у розумінні статті 1 Протоколу № 1 (п. 57 рішення). Європейський суд окремо відзначив, що компанія (позивач) не мала абсолютно ніяких повноважень відстежувати, контролювати і забезпечувати виконання постачальником його обов'язків щодо складання та подання звітності з ПДВ, а також обов'язки по сплаті ПДВ та інших зобов'язань. Відповідно, Європейський суд визнав, що, незважаючи на повне виконання своїх обов'язків, компанія (Позивач) була поставлена в несприятливе становище через неясність щодо того, чи може вона відрахувати сплачений постачальнику вхідний ПДВ, оскільки визнання чи невизнання права на відрахування податку також залежало від висновків податкових органів з приводу того, чи своєчасно виконав постачальник свої обов'язки з поданням звітності з ПДВ та інші обов'язки (п. 69 рішення). Європейський суд погодився з тим, що, коли держава (відповідач) має інформацію про зловживання з боку певної фізичної або юридичної особи (контрагента), вона може вживати відповідних заходів щодо попередження, припинення чи покарання таких зловживань. Однак, якщо національна влада (відповідач) за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи (позивача) у зловживанні, пов'язаному зі сплатою ПДВ, який нараховується з операцій в ланцюжку поставок, або будь-яких вказівок на поінформованість про таке порушення, все ж карає одержувача (позивача), який повністю виконав свої обов'язки, за дії або бездіяльність постачальника, то влада (відповідач) виходить за рамки розумного і порушує справедливий баланс, який має бути дотриманий між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності (п. 70 рішення).

Аналогічних висновків Європейський суд дійшов й у справі «"Бізнес Супорт Центр" проти Болгарії».

Наведена вище судова практика дозволяє стверджувати, що відповідач неправомірно позбавив позивача права на податковий кредит з ПДВ, оскільки відповідачем не було встановлено та не було доведено:

- невиконання позивачем власних обов'язків (вимог законодавства України) щодо формування та документального підтвердження оспорюваних витрат;

- обов'язку та можливості для позивача забезпечити виконання вимог законодавства України своїми контрагентами;

- обізнаність позивача про невиконання контрагентами вимог законодавства;

- безпосередню (пряму) участь та / або поінформованість позивача у порушеннях третіх осіб та / або у зловживаннях, пов'язаних зі сплатою податків.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що операції позивача з його контрагентом здійснені в межах господарської діяльності, є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій, а факт надання послуг за спірним договором, використання позивачем отриманого товару та оплати їх вартості підтверджується документально, господарські операції належним чином відображено у бухгалтерському і податковому обліку позивача та його податковій звітності, а право позивача на віднесення понесених витрат до складу податкового кредиту та врахування при формуванні прибутку підтверджується представленими суду первинними фінансово-господарськими документами та наявністю очевидного зв'язку витрат з господарською діяльністю позивача.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 01 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст.329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: В.П. Мельничук

І.О. Лічевецький

Повний текст постанови виготовлено 20 вересня 2018 року.