Справа № 2а-16510/12/2670
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2018-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

19 вересня 2018 року

м.Київ

справа №2а-16510/12/2670

адміністративне провадження №К/9901/15920/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,

суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.

секретаря судового засідання Віктковської К.М.,

представника відповідача Василенко Г.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 травня 2017 року, ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 червня 2017 року та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2017 року у справі №2а-16510/12/2670 за позовом ОСОБА_3 до Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, де третя особа: Національна комісія, що здійснює регулювання ринків фінансових послуг про визнання протиправним і скасування наказу від 31.10.2012 № 505-к, яким її звільнено з посади заступника директора департаменту юридичного забезпечення, поновлення на вказаній посаді та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 лютого 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2013 року, у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_3 відмовлено у повному обсязі.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17 листопада 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_3 на вищевказані рішення суду першої та апеляційної інстанцій задоволено частково, рішення скасовані, а адміністративну справу № 2а-16510/12/2670 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В ході нового розгляду справи, ОСОБА_3 подала заяву про зміну позовних вимог, з урахуванням якої просила визнати протиправним та скасувати наказ Голови комісії з ліквідації Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України Цая В.М. від 31.10.2012 №505-к "Про звільнення ОСОБА_3 за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з ліквідацією Держфінпослуг", зобов'язати Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг поновити її на рівнозначній посаді у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

За результатом нового розгляду Окружний адміністративний суд міста Києва своєю постановою від 18 травня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2017 року, позов задовольнив наступним чином: визнав протиправним і скасував наказ Голови комісії з ліквідації Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України Цая В.М. від 31.10.2012 № 505-к "Про звільнення ОСОБА_3 за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з ліквідацією Держфінпослуг"; зобов'язав Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, поновити ОСОБА_3 на рівнозначній посаді у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг з 02.11.2012, а також нарахувати та виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.11.2012 по 18.05.2017 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Постанова в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць допущена до негайного виконання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 червня 2017 року судом частково задоволено заяву Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, про роз'яснення судового рішення та роз'яснено, що виконання судового рішення в частині нарахування та виплати заробітної плати позивачу за час вимушеного прогулу за період з 02.11.2012 по 18.05.2017 повинно здійснюватися Державним казначейством України у відповідності із Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" за рахунок держави. Також судом роз'яснено, що стягненню з відповідача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу, з урахуванням загальної кількості робочих днів за період 02.11.2012 по 18.08.2017 у розмірі 509 215,20 грн. (п'ятсот дев'ять тисяч двісті п'ятнадцять) гривень 20 копійок, за вирахуванням всіх необхідних податків та зборів, отриманої допомоги по безробіттю. У задоволенні іншої частини заяви відмовлено.

За наслідками апеляційного перегляду вказаного рішення, ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2017 року ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 червня 2017 року скасовано в частині задоволення заяви Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг та роз'яснення про те, що виконання судового рішення в частині нарахування та виплати заробітної плати позивачу за час вимушеного прогулу за період з 02.11.2012 по 18.05.2017 повинно здійснюватися Державним казначейством України у відповідності із Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" за рахунок держави та відмовлено у задоволенні заяви у цій частині. В іншій частині ухвалу Окружного адміністративного суду м.Києва від 26 червня 2017 року залишено без змін.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати такі рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі. В обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на те, що судами неповно з'ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, а висновки, викладені в оскаржуваних рішеннях, не відповідають обставинам справи. Так, зокрема, скаржник наголошує на тому, що на підставі Указу Президента України від 23.11.2011 №1069/2011 «Про ліквідацію Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України» Держфінпослуг було саме ліквідовано, а тому у нього не виникло обов'язку щодо подальшого працевлашуванння позивача.

У відзиві на касаційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки вважає доводи відповідача безпідставними, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судами попередніх інстанцій було встановлено, що 1 листопада 2012 року, на підставі наказу від 31 жовтня 2012 року № 505-к, ОСОБА_3 звільнено з посади заступника директора департаменту юридичного забезпечення, у зв'язку з ліквідацією Держфінпослуг відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.

При цьому, пропозицій щодо роботи та посад в Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, ОСОБА_3 при звільненні не надходило.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позов суд першої інстанції, з мотивами якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивував своє рішення тим, що у розглядуваному випадку ліквідація юридичної особи публічного права в розумінні пункту 1 статті 40 КЗпП України фактично не відбулася, оскільки функції такої особи були передані Нацкомфінпослуг. При цьому, суд встановив, що штатні розписи попередника і наступника є аналогічними в кількісному і змістовному аспекті, з огляду на що дійшов висновку про протиправність оскаржуваного рішення та наявність правових підстав для задоволення вимог.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог касаційної скарги, з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до другої частини цієї статті звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Поряд із цим, Верховним Судом України в постановах від 04.03.2014 № 21-8а14, від 28.10.2014 № 21-484а14 зауважено, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

При цьому, згідно з частинами другою та третьою статті 36 КЗпП України зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.

З урахуванням наведених правових норм, суди правильно зауважили, що розірвання трудового договору у разі ліквідації підприємства можливе виключно у випадку, якщо відсутня можливість перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Досліджуючи обставини ліквідації Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України (далі за текстом - Держфінпослуг) та надаючи оцінку висновкам судів у цій частині, колегія суддів зазначає наступне.

Законом України від 07.07.2011 № 3610-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо національних комісій, що здійснюють державне регулювання природних монополій, у сфері зв'язку та інформатизації, ринків цінних паперів і фінансових послуг" (далі - Закон № 3610-VI ) були внесені зміни до Закону України 12.07.2001 № 2664-III "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (далі - Закон№2664-III).

Відповідно до Закону № 3610-VI змінено найменування державного органу, з одночасною зміною його підпорядкування.

Зокрема, слова, що вживались в Законі №2664-III "Уповноважений орган", "спеціальний уповноважений орган виконавчої влади що здійснює державне регулювання у сфері регулювання ринків фінансових послуг" в Законі № 3610-VI замінено словами "Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг", у відповідному відмінку.

Поряд із цим, Законом № 3610-VI визначено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацкомфінпослуг) є державним колегіальним органом, підпорядкованим Президенту України, підзвітним Верховній Раді України.

У зв'язку із зазначеними змінами на виконання Закону України № 3610-VI Президентом України було видано Указ від 23.11.2011 №1069 "Про ліквідацію Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України", а також Указ від 23.11.2011 №1070 "Про утворення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг", яким одночасно затверджено Положення про Нацкомфінпослуг.

Водночас, положення статей 27 та 28 Закону №2664-III, які містили основні завдання та повноваження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг та визначає такі завдання і повноваження вже відносно Нацкомфінпослуг, фактично є однаковими.

При цьому, суди правильно звернули увагу на ту обставину, що станом на 01.01.2011 штат Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг становив 293 особи. Департамент юридичного забезпечення мав директора департаменту та заступника директора департаменту та 4 відділи загальною кількістю 24 особи по департаменту, поряд із цим, станом на 01.01.2012 штат Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг був аналогічним зазначеному.

Аналогічна ситуація зі штатом Нацкомфінпослуг і на 2013 рік.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судами попередніх інстанцій зроблено цілком обґрунтований висновок про те, що фактичної ліквідації юридичної особи публічного права (Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг) не відбулося, оскільки змінено лише назву органу та його підпорядкування, при цьому функції і завдання ліквідованого перейшли до новоствореного органу - Нацкомфінпослуг, а штатний розпис ліквідованого є аналогічним штатному розпису новоствореного, в тому числі і в кількісному складі, що свідчить про фактичну реорганізацію та правонаступництво державного органу.

З урахуванням вищевикладеного, а також того, що позивачеві не було запропоновано будь-якої посади в новоствореному Нацкомфінпослуг, колегія суддів вважає правильним висновок судів про протиправність наказу Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 31.10.2012 № 505-к та наявність правових підстав для його скасування, а також необхідність відновлення порушеного права позивача шляхом поновлення на рівнозначній посаді.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що на час прийняття оскаржуваного наказу про звільнення ОСОБА_3 досягла граничного віку перебування на державній службі, з огляду на наступні обставини.

Так, судами встановлено, що позивач перебувала на службі у Державній комісії з регулювання ринків фінансових послуг України з грудня 2003 року, в 2007 році досягла пенсійного віку (55 років).

Чинними на той момент положеннями статті 23 Закону України від 16 грудня 1993 року N 3723-XII «Про державну службу» було передбачено, що граничний вік перебування на державній службі для жінок становить 55 років.

Строк перебування позивача на державній службі було продовжено до 18 травня 2012 року.

Разом з тим, 30.12.2011 набрав чинності Закон України від 9 грудня 2011 року N 4161-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо граничного віку перебування на державній, дипломатичній службі та службі в органах місцевого самоврядування».

Зазначеним законом були внесені зміни до статті 23 Закону України від 16 грудня 1993 року N 3723-XII «Про державну службу» та встановлено, що граничний вік перебування на державній службі становить 65 років, що спростовує наведені вище доводи скаржника.

З приводу посилань скаржника на ту обставину, що 18.05.2017 - у день прийняття рішення судом першої інстанції у даній справі, позивачу виповнилося 65 років, що відповідно до пункту 7 частини першої статті 83 Закону України "Про державну службу" є однією з підстав для припинення державної служби, колегія суддів звертає увагу на те, що, як правильно зазначили суди, позивач підлягає поновленню з дня, наступного за днем її незаконного звільнення, тобто з 02.11.2012, однак наведене не позбавляє позивача права залишити службу у зв'язку з досягненням пенсійного віку.

Також слід враховувати, що спірним наказом позивача було звільнено виключно на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Під час вирішення спору у даній адміністративній справі було встановлено незаконність звільнення позивача з наведених у зазначеній нормі підстав, безумовним наслідком чого є визнання такого наказу протиправним та його скасування. Поряд із цим, встановлена судом незаконність звільнення обумовлює необхідність поновлення порушених прав позивача і не ставиться у залежність від інших факторів, які не стосувалися підстав звільнення, в тому числі щодо віку працівника.

Крім того, відповідно до положень частини другої 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Водночас, колегія суддів вважає, що застосований судом першої інстанції спосіб захисту прав позивача шляхом зобов'язання відповідача провести перерахунок та виплату позивачу грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 20.10.2014 по 18.05.2017 не відповідає приписам статті 2 КАС України. Оскільки належним способом в даному випадку є саме стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розмір якого обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Постанова №100), із зазначенням конкретного розміру заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно з пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Згідно з довідкою Держфінпослуг від 30.01.2013 середньомісячна заробітна позивача плата становить 10 168,00 гривень, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 446,68 грн.

Період вимушеного прогулу становить з 02.11.2012 по 18.05.2017, з яких робочих днів, - 1137, а отже втрачений заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 507875,16 грн., а не 509215,20 грн. як про це зазначив суд першої інстанції в ухвалі про роз'яснення судового рішення.

Крім того, як правильно було зазначено судом апеляційної інстанції зазначення судом першої інстанції у резолютивній частині ухвали від 26 червня 2017 року, що «виконання судового рішення в частині нарахування та виплати заробітної плати позивачу за час вимушеного прогулу за період з 02.11.2012 р. по 18.05.2017 р. повинно здійснюватися Державним казначейством України у відповідності із Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" за рахунок держави», стосується саме порядку виконання рішення суду, а не його роз'яснення, як способу усунення неточностей, що суперечить положенням КАС України.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального та процесуального права під час вирішення заяви про роз'яснення судового рішення, а також обрано неправильний спосіб захисту прав ОСОБА_3 під час вирішення питання про компенсацію останній середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які були лише частково усунуті судом апеляційної інстанції, з огляду на що дійшла висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг, шляхом скасування ухвали Окружного адміністративного суду м.Києва від 26 червня 2017 року, ухвал Київського апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2017 року, постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 травня 2017 року в частині зобов'язання Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг, нарахувати та виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу, з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період 02.11.2012 по 18.08.2017 у розмірі 507 875,16 грн.

Керуючись статтями 3, 341, 344, 349, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг задовольнити частково.

Ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 червня 2017 року про роз'яснення судового рішення, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2017 року про перегляд такої ухвали та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2017 року про перегляд постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 травня 2017 року скасувати скасувати.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 травня 2017 року скасувати в частині зобов'язання Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг нарахувати та виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.11.2012 по 18.05.2017 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, та ухвалити в цій частині нову, якою стягнути з Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг, на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 02.11.2012 по 18.08.2017 у розмірі 507 875,16 грн. (п'ятсот сім тисяч вісімсот сімдесят п'ять) гривень 16 копійок, за вирахуванням всіх необхідних податків та зборів.

В решті постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не оскаржується.

Головуюча суддя: І.Л. Желтобрюх

Судді: О.В. Білоус

Т.Г. Стрелець

Повний текст постанови виготовлено 24 вересня 2018 року.