Справа № 500/4625/18
Суддя: Адамов А. С.
Дата ухвалення: 2018-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 500/4625/18
Провадження № 2-а/500/108/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2018 року 14год. 30хв.

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Адамова А.С.,

за участю секретаря Нікітіної Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ізмаїлі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до сержанта поліції ПЛЛ роти 3 батальйону 2 УПП в Одеській області ДПП ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

16.07.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову серії АР №538307 від 03.07.2018 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, про накладення на нього адміністративного стягнення за ст. 126 ч. 1 КУпАП у виді штрафу розміром 425 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що 02.07.2018 року його було зупинено працівниками патрульної поліції. Однак ким саме було зупинено позивачу невідомо, оскільки працівники поліції не представились, а після словесної перепалки використали проти позивача та пасажира ОСОБА_3 спецзасоби (газовий балончик). Після чого витягнули позивача з транспортного засобу та нанесли тілесні ушкодження. Тобто, працівники патрульної поліції не просили предявити водійські права, а майже відразу застосували фізичну силу до нього. По даному факту він звернувся зі скаргою до правоохоронних органів. 07.07.2018 року він по пошті отримав постанову серії АР №538307 від 03.07.2018 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою накладено на нього адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 126 КУпАП у виді штрафу розміром 425 грн. Із зазначеною постановою він не згоден, вважає її протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки постанова не підтверджена жодними доказами вчинення ним адміністративного порушення, посилання на жоден з доказів у винесеній постанові немає. Вважає, що при прийнятті постанови, були грубо порушенні норми КУпАП та його права, у звязку з чим, постанова є незаконною. Так, працівником патрульної поліції допущено порушення вимог КУпАП України, а саме: в постанові про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, не зазначено технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис, порядок та строк оскарження адміністративного стягнення (постанови). Не зазначено про відмову правопорушника від підпису, що не відповідає дійсності, та така відмова не засвідчена підписами понятих. Також, зазначає, що за твердженням поліцейських, ним не було предявлено водійські права працівникам патрульної поліції, однак в постанові все ж таки міститься інформація про його водійські права. Позивач не відмовлявся у наданні необхідних документів.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити у повному обсязі. Позивач зазначив, що поліцейський патрульної поліції зупинив його транспортний засіб та спитав у нього, чи перевозить він м'ясо, та відразу попросив оглянути автомобіль. При зупинці до нього поліцейський не звернувся з проханням предявити документи. Відразу попросив оглянути автомобіль. При огляді автомобілю, позивач попросив поліцейського представитися. На це з боку поліцейського пішла агресія, його вдарили, змусили лягти на підлогу. Нічого поліцейський не пояснював. В автомобілі сидів його брат ОСОБА_3, який через скло показував поліцейському документи, оскільки останній почав стукати у скло та вимагати показати документи. Таким чином, зупинили його безпідставно, побили (били і в машині, і на асфальті), наручники при цьому не застосовували. При ньому протокол не складали, постанову не виносили. Також наголосили, що за ці ж самі дії було складено й протокол за ст.185 КУпАП, тобто має місце подвійна відповідальність за одне й теж саме діяння. Поліцейський після зупинки не просив предявити документи. Та лише після того, як позивача прижали до підлоги, поліцейський зажадав надати йому документи. Однак через те, що позивач був на підлозі, а документи були в автомобілі, в якому злякавшись закрився брат позивача, то ОСОБА_1 сказав, що готовий їх показати та крикнув брату, щоб той показав документи, та брат через скло показав документи, данні яких й були записані поліцейським. Вказаним спростовується твердження поліцейського, що документи не було предявлено. В п.8 оскарженої постанови зазначено, що додається фото і відео, однак відповідач не надає цих матеріалів.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Пояснив, що автомобіль був зупинений із-за карантину, оскільки на той час у вказаному населеному пункті був карантин через африканську чуму свиней, для перевірки на предмет перевозки мяса, а також пізніше було встановлено, що на автомобілі не горів задній габаритний ліхтар. Водій поводився відразу грубо. Після зупинки автомобілю, поліцейський відразу представився та пояснив, що необхідно перевірити автомобіль на наявність перевезення свинини. Попросив відкрити багажник та двері салону автомобіля. Після чого попросив позивача надати документи, однак водій відмовився, посилаючись на незаконність зупинки. Він попередив водія, що якщо він не надасть документи, то він буде затриманий та доставлений до відділу поліції для встановлення особи та складання адміністративних матеріалів. Після цього, ОСОБА_1 відразу передав документи пасажиру, щоб той їх заховав. Після того, як ОСОБА_1 віддав документи пасажиру, він вийшов з автомобіля. На підставі ст. 43 ЗУ «Про національну поліцію» він заломив ОСОБА_1 руку та положив його на підлогу. ОСОБА_1 вибачився та його відпустили, наручники не застосовувалися. Тільки після всього цього, документи були надані пасажиром, а не водієм, що є також порушенням, так як документи на вимогу повинен був надати саме водій. Було вирішено ОСОБА_1 доставити до відділу для складання протоколу за ст.185 КУпАП, а також було запропоновано ОСОБА_1 повезти його до лікарні. Від госпіталізації ОСОБА_1 відмовився. Протокол за ст..185 КУпАП на місці не складався, був складений у відділенні поліції. Спочатку було порушення з боку ОСОБА_1 не предявлення документів на вимогу поліцейського. Потім, оскільки ОСОБА_1 грубо, агресивно поводився, та виражався нецензурною лайкою на адресу поліцейських, було складено ще протокол за ст. 185 КУпАП. Постанова була заповнена відповідно до граф, які зазначені у ній. А окремо граф про вилучені речі, та для зазначення технічних засобів, що використовувалися, бланком не передбачено. Порядок та строк оскарження постанови вказані на інший стороні постанови. Оскільки ОСОБА_1 відмовився отримувати копію постанови, то копію постанови було надіслано йому поштою. Відповідач зазначив, що запис правопорушення за допомогою боді-камери не здійснювався, будь-яких відео-/фото- немає, що пояснюється також особливостями технічного пристрою, на якому велась фіксація. Також поліцейський зазначив, що він під час розгляду справи оцінив відео з реєстратора з автомобіля та прийняв рішення, а пізніше вказане відео самостійно видалилось із реєстратора. Також відповідач подав заяву про розгляд справи без його участі.

У судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_4, інспектор ДПП, якій був присутній в екіпажі патрульної поліції під час зупинки автомобіля позивача. Свідок зазначив, що позивача було зупинено, так як у нього не працював задній габарит. Проїхали вперед, а після повернулися та зупинили автомобіль. Після цього попросили відкрити багажник для перевірки дотримання умов карантину. Так як розпочався конфлікт, то ОСОБА_1 було затримано. Його відвезли до відділу поліції для складення матеріалів, де і була складена оскаржена постанова, так як неможливо було скласти на місці (так як конфлікт та недоцільно, приїхали незнайомі люди та погрожували).

У судовому засіданні свідок ОСОБА_3, який є братом позивача, повідомив, що вони разом з позивачем на його автомобілі їхали з роботи, та назустріч ним в лобову частинку автомобіля підїхала патрульна машина, та вони були змушені зупинитися. Патрульний сказав, що це перевірка на порушення умов карантину та перевезення мяса свині. Патрульний не представився, документи не вимагав, та зажадав відкрити багажник. Після того як притягуваний попросив представитися та пояснити причину зупинки, поліцейський почав вести себе агресивно, засунув руку у вікно, сам відкрив двері та витягнув ОСОБА_1 із машини. У свідка вибили телефон та почали прискати газовим балончиком. Після цього, перелякавшись, свідок закрився в машині та заблокував двері. Поліцейський почав бити в скло та тягнути за ручки, та погрожувати. В той час позивача вже поклали на землю та заломили руки за спину. Через певний час ОСОБА_1 крикнув брату, щоб той у машині показав поліцейським документи, що він і зробив через скло. Спочатку документи ніхто не вимагав, та почали просити документи вже після затримання ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_5, допитана у судовому засіданні пояснила, що раніше не була знайома із позивачем. Зазначила, що бачила, як зупинили авто позивача. Бачила як поліцейські використовували газовий балончик, як поклали позивача на підлогу та кричали, били по авто.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, свідків, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що постановою серії АР №538307 від 03.07.2018 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 126 КУпАП у виді штрафу розміром 425 грн.

У вказаній постанові зазначено, що ОСОБА_1притягнуто до адміністративної відповідальності, у звязку із тим, що водій ОСОБА_1, 02.07.2018 о 23 год. 47 хв. в с. Матроска Ізмаїльського району по вул. Гагаріна, керував транспортним засобом автомобілем ВАЗ, номерний знак НОМЕР_1, у темну пору доби, з непрацюючим заднім лівим ліхтарем та не предявив посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційний документ на ТЗ, ПОСЦПВ, чим порушив п.п.2.1 а, б, ґ, та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП. У графі «копію постанови отримано» - зазначено «відмовився».

Не погоджуючись з правомірністю вказаної постанови позивач звернувся до суду, посилаючись на її протиправність.

Суд погоджується з правовою позицією позивача з огляду на її обґрунтованість.

У відповідності до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов'язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно з ч. 2 ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Статтею 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно ст.252 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність тощо.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 1995 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Згідно п.п. 2.1 а,б,ґ п. 2 Правил дорожнього руху України, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; реєстраційний документ на транспортний засіб (для транспортних засобів Збройних Сил, Національної гвардії, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв'язку, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - технічний талон); поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 КУпАП, керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З огляду на усталену прецедентну практику Європейського суду з прав людини (справи "Гурепка проти України" ("Gurepka v. Ukrain", 06.09.2005, no. 61406/00), "Гурепка проти України (№ 2)" "Gurepka v. Ukraine (no. 2)", 08.04.2010, no. 38789/04), "Лучанінова проти України" ("Luchaninova v. Ukraine", 09.06.2011, no. 16347/02), "Вєренцов проти України" ("Vyerentsov v. Ukraine",11.04.2013, no. 20372/11) та інші), який тлумачить поняття "кримінальний" автономно, тобто незалежно від національної термінології, при розгляді справ про адміністративні правопорушення, національні органи влади мають дотримуватися закріплених у ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантій: бути негайно і детально поінформованим зрозумілою мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього; мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя; допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення.

Для встановлення "обґрунтованості висунутого обвинувачення" у справі мають міститися достатньо переконливі, чіткі і узгоджені між собою докази, які в сукупності доводять винність особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, згідно з принципом доведеності вини "поза розумним сумнівом".

Суд звертає увагу, що сама по собі постанова про притягнення особи до відповідальності не може без підтвердження іншими доказами свідчити про встановлення факту порушення позивачем ПДР. У даному випадку для підтвердження порушення позивачем ПДР відповідач, відповідно до ст. 251 КУпАП, мав би надати, зокрема, відеозапис події із ненаданням притягуваним посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та інших витребуваних документів, а також підтвердження факту непрацюючого заднього ліхтаря.

Однак відеозапис, у якому було б зафіксовано порушення притягуваним ПДР, поліцейським суду не надано та пояснено, що зйомка за допомогою боді-камери взагалі не здійснювалася, а відео, що містилося на реєстраторі патрульного автомобіля вже видалено.

Будь-які інші докази вчинення притягуваним адміністративного правопорушення в матеріалах справи відсутні.

Покази свідка патрульного ОСОБА_4, суд оцінює критично, так як свідок є посадовою особою, яка працює разом з відповідачем, та під час складання адміністративних матеріалів відносно позивача також була присутня в екіпажі відповідача та приймала участь у складенні цих матеріалів, а отже є зацікавленою особою у недопущенні скасування оскарженої постанови. Крім того його покази частково спростовуються іншими доказами по справі та частково розходяться з показами відповідача.

Недопустимим є й зазначення в оскарженій постанові, що до неї додається фото та відео, в той час як такі докази відсутні взагалі, та до постанови не додані.

Суд вважає за необхідне зазначити, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб'єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов'язки для особи, щодо якої він винесений.

Таке рішення суб'єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб'єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб'єкта владних повноважень.

В контексті наведеного слід відмітити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об'єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб'єктом владних повноважень (в даному випадку - інспектором патрульної поліції) при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об'єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

Згідно пунктів 1 та 2 розділу III Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затверджена наказом МВС України від 07 листопада 2015 року № 1395, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, за місцем проживання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за місцем реєстрації транспортного засобу та на місці вчинення адміністративного правопорушення. Постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема статтею 126 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

З аналізу вказаних норм вбачається, що постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності в імперативному порядку повинна бути складена уповноваженою посадовою особою саме на місці вчинення адміністративного правопорушення, а не в іншому місці.

Так, зокрема, судом встановлено, що оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності складена не на місці вчинення правопорушення, а 03.07.2018 року за адресою: м. Ізмаїл, вул. Михайлівська, 27, після спливу певного проміжку часу, що не передбачено нормами діючого законодавства. Наявності обґрунтованих підстав для нескладення її на місці правопорушення відповідачем не доведено.

Крім того, факт ненадання документів спростовується й тим, що данні посвідчення водія позивача зафіксовані у самій оскарженій постанові, а також сам поліцейський у судовому засіданні визнав, що ці документи були предявлені йому братом позивача, у якого вони знаходились під час удержання поліцейським позивача на підлозі. Хибним є твердження відповідача, що надати документи повинен був виключно водій, а отже передавання їх на вимогу поліцейського іншою особою, що знаходилася в автомобілі, є також порушенням ч.1 ст.126 КУпАП.

Отже з огляду на зазначене є безпідставним й твердження відповідача про неможливість складення постанови на місці правопорушення.

При цьому, суд окремо звертає увагу, що в оскарженій постанові також зазначається про встановлення двох порушень. Окрім порушення обовязку щодо предявлення документів на право керування транспортним засобом, визначеного п.п.2.1 Правил дорожнього руху, відповідальність за що передбачена ч.1 ст.126 КУпАП, також позивачу інкримінується рух у темну пору доби з непрацюючим заднім лівим ліхтарем. Однак у постанові не вказано, яку норму законодавства цим порушив позивач та не вказано, яка норма передбачає відповідальність за вказане порушення. В той час як диспозицією ст.126 КУпАП таке порушення не охоплюється, та п.п.2.1 Правил дорожнього руху цими діями не порушуються, вимог щодо справності ліхтарів не містить, будь-яких інших норм законодавства, які порушено позивачем, у постанові не викладено.

Враховуючи викладене, суд доходить до висновку про відсутність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.126 КУпАП, з огляду на відсутність належних доказів зазначеного, а отже безпідставність складення відповідачем оскарженої постанови.

При цьому, безпідставними є посилання позивача на те, що в оскарженій постанові не зазначений порядок та строки її оскарження, так як це твердження спростовується самим текстом постанови, що також визнано представником позивача у судовому засіданні.

Також, суд звертає увагу, що не досліджуються в рамках даного спору питання правомірності складання протоколу за ст.185 КУпАП, так як це виходить за межі предмету доказування по справі про оскарження постанови відповідача.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною 2 ст.2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на викладені вище обставини, суд приходить до висновку про невідповідність оскаржуваної постанови відповідача критеріям, передбаченим ч. 2 ст. 2 КАС України та наявність підстав для задоволення позову про її скасування.

Згідно з ч.1, ч.2 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з ст. 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак відповідач, незважаючи на покладення на нього статтею 77 КАС України обовязку щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, не виконав його та не надав належних та допустимих доказів в підтвердження правомірності своїх дій та оскарженого рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб'єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб'єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб'єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Приймаючи до уваги вищевикладене, з урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 241-246 КАС України, суд,

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (Одеська область, Ізмаїльський район, с. Озерне, вул. 8 Березня, 52, паспорт серії КМ 529527, виданий 26.03.2008 року Ізмаїльським МВ ГУМВС України в Одеській області) до сержанта поліції ПЛЛ роти 3 батальйону 2 УПП в Одеській області ДПП ОСОБА_2 (68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Михайлівська, 27) про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову серії АР №538307 від 03.07.2018 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, щодо накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу розміром 425 грн. за ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване рішення, протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя: А.С. Адамов