Справа № 813/4956/17
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2018-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2018 рокуЛьвів№ 876/3251/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Хобор Р.Б., Гінди О.М.

за участю секретаря судового засідання Сердюк О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Концерну «Містшляхбуд» на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 березня 2018 року, ухвалене суддею Коморним О.І., 15:41:49 год, м. Львів, дата складання повного тексту рішення 23 березня 2018 року, у справі за позовом Концерну «Містшляхбуд» до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

20.12.2017 року позивач Концерн «Містшляхбуд» звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Львівській області, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача від 13.07.2017р. №, яким зменшено на 501 448,00 грн. суму податкового зобовязання та зменшено на 496 782,00 грн. суму податкового кредиту за платежем податок на додану вартість.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що господарські операції між Концерном «Містшляхбуд» та ТзОВ «Західтрансбуд», ТзОВ «Сорбіс Інвестбуд» не носили реального характеру і на переконання суду, складені позивачем первинні документи з його контрагентами не є допустимими доказами господарських операцій, які у них зафіксовані.

Так, згідно акта надання послуг №420 від 30.12.2016 року ТзОВ «Сорбіс Інвестбуд» надав позивачеві послуги автокрана В/п 40тн. в кількості 190 маш. год., а згідно акта надання послуг №419 від 30.12.2016 року ТзОВ «Сорбіс Інвестбуд» - послуги автокрана В/п 63 тн. в кількості 84 маш. год. Однак, з договору, укладеного позивачем з ТзОВ «Сорбіс Інвестбуд» та вказаних актів неможливо встановити, які саме роботи виконували вказані крани, де виконувалися роботи, які номерні знаки автокранів, що надавали послуги, хто від позивача підписав акти про прийняття таких послу, як такі послуги використані позивачем у власній господарській діяльності. Доказів оплати ТзОВ «Сорбіс Інвестбуд» отриманих послуг позивачем не надано, що вказує на відсутність змін в майновому стані позивача.

Крім того, жодних доказів того, як придбаний товар перевозився, хто його отримував, де він зберігався до передачі 31.12.2016 року ТзОВ «Західтрансбуд» матеріали справи не містять.

Наявність у позивача лише документів, які відповідно до податкового законодавства необхідні для віднесення певних сум до податкового кредиту, зокрема виданих конрагентами податкових накладних, сама по собі не є підставою для їх включення до складу валових витрат та податкового кредиту, якщо судом встановлено, що господарських правовідносин у дійсності не було.

На думку суду першої інстанції роботи в дійсності виконані самим позивачем з однією метою отримати податкову вигоду шляхом формування валових витрат (зменшити оподатковуваний дохід) та безпідставно отримати відшкодування з Державного бюджету України. А відсутність судового рішення про визнання недійсними правочинів між позивачем і його контрагентамисама по собі не свідчить про реальність виконання правочинів,у кладення правочину не є доказом його виконання. Відтак, установлення факту недійсності правочину, який опосередковує відповідну господарську операцію, не є необхідною умовою для визначення податковим органом зобовязань платнику податків у разі, якщо буде встановлено відсутність реального вчинення цієї господарської операції.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, вважаючи його ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, Концерн «Містшляхбуд» оскаржив його, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 березня 2018 року та прийняти нову постанову, якою повністю задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що висновки податкового органу про відсутність реальних господарських операцій, викладені в акті перевірки є безпідставними. Відповідач не наводить в акті перевірки обставини, які б вказували на безтоварність операцій. Висновки податкового органу ґрунтуються лише на даних інформаційних систем та актах перевірок деяких з контрагентів, а не аналізу суті та наслідках господарських операцій, які мали місце у перевіряємому періоді, що не може бути безумовною підставою для висновків про відсутність фактичного виконання спірних договорів. Відповідач не посилається в акті на докази, які б свідчили про узгодженість дій позивача з контрагентами з метою незаконного отримання податкової вигоди. Згідно змісту акту ГУ ДФС у Львівській області не здійснювало зустрічні звірки, не встановлювало повний перелік постачальників, не здійснювало належного аналізу руху товару, виклало вибірково в акті перевірки факти та обставини, які отримав з електронних баз даних.

Апелянт стверджує, що факт належного документального підтвердження господарських операцій підтверджується наданими суду первинними документами, які містять необхідні для цілей оподаткування відомості про зміст та обсяг спірних операцій, а також бухгалтерськими документами, в яких прослідковується оприбуткування переданих і придбаних товарів/робіт/послуг. Всі ці документи також надавалися відповідачу під час проведення податкової перевірки. При цьому, в акті перевірки від 23.06.2017 року № 829/13-01-14-02/35047482 висновки про порушення позивачем вимог податкового законодавства ґрунтуються виключно на припущеннях.

Відповідач не надав суду першої інстанції жодного доказу на підтвердження своїх доводів про нереальність господарських операцій з контрагентами ТзОВ «Західтрансбуд» та ТзОВ «Сорбіс Інвестбуд» за період грудень 2016 року, січень 2017 року.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено судом першої інстанції, видно з матеріалів справи, що на підставі направлення від 12.06.2017 року №4019, наказу від 09.06.2017 року №2336, виданих ГУ ДФС у Львівській області, згідно з п.п.16.1.5 і 16.1.7 п.16.1 ст.16, п.п.20.1.2 п.20.1 ст.20, п.1,3 абз.3 п.73.1 ст.73, п.п.78.1.1 п.78.1 ст.78 ПК України, відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку Концерну «Містшляхбуд» по взаємовідносинах із ТзОВ «Сорбіс Інвестбуд» за період грудень 2016 року, січень 2017 року, за результатами якої складено Акт перевірки №829/13-01-14-02/35047482 від 23.06.2017 року.

Згідно висновків Акта проведеною перевіркою Концерну «Містшляхбуд» по взаємовідносинах із ТзОВ «Сорбіс Інвестбуд» за період: грудень 2016 року, січень 2017 року встановлено порушення:

1. п.п.44.1 ст. 44, п.п. 134.1.1 п.134.1 ст. 134 ПК України від 02.12.2010 р. № 2755-VІ (із внесеними змінами та доповненнями) та вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» від 16.07.1999р. № 996-ХІV (із змінами та доповненнями), в результаті чого Концерном «Містшляхбуд» неправомірно враховано при визначенні фінансового результату до оподаткування за 2016 рік:

- доходу від реалізації товарів та послуг (у ряд. 2000), отриманого відповідно до документів, що проведені, як реалізовані на адресу ТзОВ «Західтрансбуд», на загальну суму 2 507 242,50 грн., в тому числі у грудні 2016 року на суму 2 507 242,0 грн.;

- витрат (у ряд. 2050) від списання вартості товару та послуг, відповідно до представлених документів Концерном «Містшляхбуд», проведених як нібито придбаних у контрагента ТзОВ «Сорбіс Інвестбуд» на загальну суму 2 483 909,50 грн., в тому числі у грудні 2016 року на суму 2 483 909,50 грн.;

2. п.185.1 ст.185 та п. 187.1 ст.187 ПК України від 02.12.2010 р. №2755-VI (із внесеними змінами та доповненнями) Концерном «Містшляхбуд» завищено податкове зобовязання з податку на додану вартість в результаті відсутності реального вчинення господарських операцій з ТзОВ «Західтрансбуд» на загальну суму 501 448 грн., в тому числі за грудень 2016 року у сумі 501 448 грн.;

3. пп. «а» п 198.1 та абз.1 і 2 пп. 198.3 ст. 198 ПК України від 02.12.2010 р. № 2755-VІ (із внесеними змінами та доповненнями) Концерном «Містшляхбуд» завищено податковий кредит з податку на додану вартість в результаті відсутності реального вчинення господарських операцій з ТзОВ «Сорбіс Інвестбуд» на загальну суму 496 782 грн., в тому числі за грудень 2016 року у сумі 496 782 грн.

На підставі акта перевірки відповідачем винесено оспорюване податкове повідомлення-рішення від 13.07.2017 року № НОМЕР_1, яким позивачу зменшено на 501 448 грн. суму податкового зобовязання та зменшено на 496 782 грн. суму податкового кредиту за платежем податок на додану вартість.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно КВЕД основними видами господарської діяльності Концерну «Містшляхбуд» є будівельно-монтажні роботи, інші спеціальні будівельні роботи, виготовлення виробів з бетону для будівництва.

Встановлено, що між Концерном «Містшляхбуд» та ТзОВ «Сорбіс інвестбуд» укладено договір поставки №06/06 від 06.06.2016 року, відповідно до якого ТзОВ «Сорбіс Інвестбуд» (постачальник), а Концерн «Містшляхбуд» (покупець). Згідно договору постачальник зобовязується передати товари у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти товар та сплатити за нього на умовах договору.

Згідно додатку №1 до договору №06/06 від 06.06.2016 року постачальник буде вважатися таким, який виконав зобовязання з поставки товару, якщо він поставив товар за адресою: вул.Городоцька,166, м. Львів та у с.Заріччя Старосамбірського району Львівської області.

Крім того, між ТзОВ «Сорбіс інвестбуд» (виконавець) та Концерном «Містшляхбуд» (замовник) укладено договір №01/09 від 01.09.2016 року про надання послуг. Згідно умов договору виконавець зобовязується надати замовнику послуги автокрана В/п 63тн. та В/п 40тн., а замовник зобовязується прийняти і оплатити надані послуги.

Також, між Концерном «Містшляхбуд» (виконавець) та ТзОВ «Західтрансбуд» (замовник) укладено договір надання послуг від 01.10.2016 року. Згідно умов договору виконавець зобовязується надати замовнику послуги автокрана В/п 63тн. та В/п 40тн., а замовник зобовязується прийняти і оплатити надані послуги.

Між Концерном «Містшляхбуд» (постачальник) та ТзОВ «Західтрансбуд» (покупець) укладено договір поставки №01/2010 від 01.10.2010 року, згідно якого постачальник зобовязується надати товари у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти товар та сплатити за нього на умовах договору.

Позивачем на підтвердження реальності господарських операцій представлено договори, податкові накладні, видаткові накладні, отримані від ТзОВ «Сорбіс інвестбуд» (№№ 421, 423, 424 від 30.12.2016 року), акти надання послуг, отриманих від ТзОВ Сорбіс інвестбуд» (№№ 419,420 від 30.12.2016 року, картка рахунку 631 по взаєморозрахунках з ТзОВ «Сорбіс інвестбуд» за період з 01.12.2016 року по 31.01.2017 року, журнал ордер і відомість по рахунку 201 «Сировина й матеріали» за період з 01.122.2016 року по 31.01.2017 року, картка рахунку 943 за період з 01.12.2016 року по 31.01.2017 року, видаткові накладні на реалізацію матеріалів ТОВ «Західтрансбуд»: №РН-0000022, №РН-0000023, №РН-0000043, №РН-0000236, №РН-0000500, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31.12.2016 року №ОУ-0000022, укладених з ТзОВ «Західтрансбуд», податкові накладні, картка рахунку 361 по взаєморозрахунках з ТзОВ «Західтрансбуд» за період з 01.12.2016 року по 31.01.2017 року.

Відповідно до пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК (тут та далі в редакції чинній на час винесення спірних правовідносин), господарська діяльність діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно пункту 44.1, пункту 44.2 статті 44 Кодексу, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Підпунктом 14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України встановлено, що податковий кредит це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду.

Із змісту п.198.1 ст.198 ПК України вбачається, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п.198.2 ст.198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно із п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст.201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 ст.201 цього Кодексу.

Згідно із п.201.7 ст.201 ПК України податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Відповідно до п.201.10 ст.201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту з ПДВ наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку.

При цьому, для формування податкового кредиту мають значення податкові накладні та інші первинні документи, які, виходячи з наведеного, видаються на підтвердження реально вчиненої операції. Однак, наявність податкових накладних є необхідною, але не безумовною підставою для отримання платником податку права на податковий кредит з податку на додану вартість.

Отже, наявність законодавчо визначених обставин для формування податкового кредиту та валових витрат, зокрема податкових накладних, виписаних платником податку, є обов'язковою, для визнання правомірності формування таких за умови, якщо відомості в таких документах відповідають дійсності, і якщо господарські операції мали реальний характер та придбані товари (роботи, послуги) використовувалися в господарській діяльності платника податку.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України від 16 липня 1999 року №996-ХIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі Закон № 996-ХIV).

Статтею 1 Закону 996-ХIV встановлено, що господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

Первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення (ст.1 Закону № 996-ХIV).

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов'язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Згідно із частинами першою та другою ст.9 Закону №996-ХIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

На підтвердження реального виконання договірних зобов'язань та руху активів в процесі здійснення господарських операцій позивачем надано первинні документи, які засвідчують реальність виконаних господарських зобовязань.

Висновки відповідача щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства ґрунтуються на твердженні, що видаткові накладні покупця Концерну «Містшляхбуд» підписані особами, які неможливо ідентифікувати, у видаткових накладних не вказано номера довіреностей, їхня дата, не представлено прибуткових ордерів, які б підтверджували факт оприбуткування товару та не встановлено, хто був перевізником товару, ким він приймався (по договору поставки №06/06 від 06.06.2016 р., договір надання послуг №01/09 від 01.09.2016р.).

Колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає, що судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, тобто з презумпції економічної виправданості дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності платника. Поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов'язань. А відтак платник не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Посилання апелянта на недоліки в оформлення первинних документів колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки окремі недоліки в оформленні первинних документів у даному разі не перешкоджають встановленню змісту спірних господарських операцій та у своїй сукупності містять необхідні для оподаткування відомості господарських операцій позивача.

Ненадання до перевірки інформації про транспортування товарів, ненадання товарно-транспортної накладної не може свідчити про ймовірно фіктивну господарську операцію.

На думку колегії суддів суду апеляційної інстанції, товарно-транспортні накладні не є документами первинного бухгалтерського обліку, на підставі яких проводиться оприбуткування товару.

Разом з тим, зі змісту акту перевірки вбачається, що висновок щодо відсутності фактичного здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами ґрунтується на підставі інформаційних баз АС «Податковий блок», АІС «Облік платників і платежів», Єдиного державного реєстру податкових накладних, Системи автоматизованого співставлення податкових зобовязань та податкового кредиту з ПДВ в розрізі контрагентів на рівні ДФС України, без дослідження первинних контрагентів позивача.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції звертає увагу на те, що висновок про безтоварність господарської операції може ґрунтуватись на належних, допустимих і достатніх доказах і не може ґрунтуватись на припущеннях. Податковий орган при вирішенні справи не обґрунтовував позицію щодо безтоварності господарських операцій та не довів суду шляхом надання відповідних доказів (в силу п.83.1 ст.83 ПК України: документи, визначені цим Кодексом; податкова інформація; експертні висновки; судові рішення; інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на органи державної податкової служби) даної обставини.

Разом з тим, колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає, що порушення контрагентами позивача податкової дисципліни, зафіксовані в акті перевірки, не можуть бути підставою для висновків про нездійснення господарської операції за умови наявності документів, що підтверджують реальність господарської операції.

Доводи контролюючого органу про відсутність матеріально-технічних ресурсів у контрагентів позивача, як на підставу неможливості фактичного здійснення вказаних господарських операцій, не підтверджені жодними доказами, а зводиться лише до констатації вказаних фактів у акті перевірки.

На думку колегії суддів суду апеляційної інстанції факт виконання поставок/надання послуг за зазначеними вище зобов'язаннями підтверджується документально; господарські операції належним чином відображено у бухгалтерському і податковому обліку позивача та його податковій звітності; право на формування податкового кредиту з податку на додану вартість підтверджується податковими накладними.

Також, відповідачем не надано доказів того, що суми сплаченого (нарахованого) позивачем податку, у зв'язку з придбанням послуг, не підтверджені податковими накладними або останні оформлені з порушенням вимог закону.

Аналіз наданих позивачем документів первісного бухгалтерського обліку дає можливість стверджувати про реальність здійснення господарських операцій за зазначеним договорами укладеними між позивачем та його контрагентами.

Відповідачем не надано доказів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, щодо наявності запису про виключення з реєстру контрагентів позивача на момент укладення чи виконання договору або відсутності у них статусу платника ПДВ.

Крім того, колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26.02.2018 року (справа №876/2676/18), яке було залишено без зміни постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2018 року, була надана оцінка господарським операціям по ланцюгу постачання між ТзОВ «Сорбіс інвестбуд», Концерном «Містшляхбуд» та ТзОВ «Західтрансбуд», за результатами чого визнано їх дійсність.

Згідно ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 1 ст.77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Згідно із ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку колегії суддів суду апеляційної інстанції, відповідачем не доведено правомірності прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення.

Приписи п.4 ч.1 ст.317 КАС Українивизначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при постановленні рішення помилково застосовано норми матеріального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи, у звязку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду - скасувати.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Концерну «Містшляхбуд» задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 березня 2018 року у справі №813/4956/17 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов Концерну «Містшляхбуд» до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 13.07.2017 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_1
судді ОСОБА_2
ОСОБА_3
Повне судове рішення складено 21.09.2018р.