Справа № 308/6208/17
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2018-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2018 рокуЛьвів№ 876/5252/18

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Качмара В.Я., Старунського Д.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 квітня 2018 року (суддя - Фазикош О.В., м. Ужгород, повне судове рішення складено 24 квітня 2018 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне Управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання неправомірною відмови та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 29.06.2017 звернувся до суду з позовом до Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області про визнання неправомірною відмови у призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII (далі - Закон №3723-XII) та зобов'язання Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області перевести ОСОБА_1 з пенсії за вислугу років на пенсію за віком згідно ст.37 Закону №3723-XII з 20.03.2017 та включити в розрахунок пенсії позивача всі види оплати праці, з яких сплачені страхові внески.

В обґрунтування позову вказує, що з 01.10.1975 проходив службу в органах внутрішніх справ і 30.12.2007, маючи спеціальне звання - полковник внутрішньої служби, що відповідає 4 рангу державного службовця, був звільнений у відставку на підставі пп. «а» п.65 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.1991 №114 (далі - Положення №114). Наголошує, що за весь період проходження служби в органах внутрішніх справ області займав посади, які фінансуються виключно за рахунок коштів державного бюджету. Вказує, що з 11.06.2008 перебуває на обліку в Ужгородському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Закарпатської області та отримує пенсію за вислугу років у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон №2262-XII). При цьому, з 07.11.2008 по 12.04.2009 займав посаду керівника апарату Перечинського районного суду Закарпатської області, з 13.04.2009 по 24.07.2016 займав різні посади в адміністрації Мукачівського міськрайонного суду, з 25.07.2016 до 20.02.2017 перебував на посаді начальника відділу з питань управління об'єктами державного майна Мукачівського міськрайонного суду, з 21.02.2017 призначений на посаду головного спеціаліста із судової статистики відділу діловодства та аналітично-статистичної роботи Закарпатського окружного адміністративного суду, звідки 28.02.2017 позивач звільнився. Згідно Розрахунку стажу державної служби, виданого Мукачівським міськрайонним судом, стаж державної служби ОСОБА_1 станом на 25.07.2016 складав 42 роки. 20.03.2017 позивач подав заяву про призначення йому пенсії відповідно до ст.37 Закону №3723 у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, однак рішенням комісії Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області, викладеним у вкладці №24 до протоколу №28 від 29.03.2017 йому відмовлено у призначенні пенсії, у зв'язку з тим, що за висновком комісії його стаж державного службовця становить 8 років 3 місяці 21 день. З даним рішення позивач не погоджується, вважає його протиправним, таким, що грубо порушує його законні права та інтереси, з огляду на що підлягає скасуванню.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 квітня 2018 року у справі №308/6208/17 позов задоволено частково. Визнано неправомірним дії Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області щодо відмови позивачу у переведенні з пенсії за вислугу років у відповідності до Закону №2262-XII та призначення пенсії за віком відповідно до Закону №3723-XII. Зобов'язано відповідача перевести ОСОБА_1 з пенсії за вислугу років у відповідності до Закону №2262-XII та призначити пенсію державного службовця відповідно до ст.37 Закону №3723-XII з дня його звернення із заявою з 20.03.2017. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що відповідачем правомірно відмовлено позивачу у переведенні з пенсії за вислугу років у відповідності до Закону №2262-XII на пенсію державного службовця, з огляду на відсутність у ОСОБА_1 права на призначення пенсії згідно із ст.37 Закону №3723-XII, оскільки у нього відсутній мінімально необхідний стаж на посадах державної служби - 10 років.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Учасники справи в судове засідання на виклик суду не з'явилися, хоча належним чином були повідомленні про місце та час розгляду справи, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу згідно з п.2 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 з 01.10.1975 проходив службу в органах внутрішніх справ. 30.12.2007 позивач, маючи спеціальне звання - полковник внутрішньої служби, що відповідає 4 рангу державного службовця, був звільнений у відставку на підставі пп. «а» п.65 Положення №114. Вислуга років на день звільнення в органах внутрішніх справ складає 32 роки 02 місяці 29 днів, в календарному обчисленні - 34 роки 03 місяці 12 днів, у пільговому обчисленні для призначення пенсії - 42 роки 08 місяців 24 дні.

З 11.06.2008 позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Закарпатської області та отримує пенсію за вислугу років у відповідності до Закону №2262-XII.

Після оформлення пенсії ОСОБА_1 продовжував працювати займаючи посади державної служби, а саме: з 07.11.2008 по 12.04.2009 керівника апарату Перечинського районного суду Закарпатської області; з 13.04.2009 по 24.07.2016 різні посади в адміністрації Мукачівського міськрайонного суду; з 25.07.2016 до 20.02.2017 начальника відділу з питань управління об'єктами державного майна Мукачівського міськрайонного суду; з 21.02.2017 призначений на посаду головного спеціаліста із судової статистики відділу діловодства та аналітично-статистичної роботи Закарпатського окружного адміністративного суду, звідки 28.02.2017 року звільнився. Відповідно до розрахунку стажу державної служби, виданого Мукачівським міськрайонним судом, стаж державної служби позивача станом на 25.07.2016 становить 42 роки.

20.03.2017 позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії відповідно до ст.37 Закону №3723-XII в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш, як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Рішенням комісії Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області, викладеним у вкладці №24 до протоколу №8 від 29.03.2017, позивачу відмовлено у призначенні пенсії, оскільки, за висновком комісії стаж державного службовця позивача становить 8 років 3 місяці 21 день.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач, з метою захисту свого порушеного права звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Постанова суду першої інстанції мотивована протиправністю дій та рішення відповідача та наявністю підстав для задоволення позову.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції лише частково і зазначає наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на пенсійне забезпечення. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

До 01.05.2016 пенсійне забезпечення державних службовців було врегульоване нормами Закону №3723-XII, з 01.05.2016 набув чинності Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII).

Згідно із п.10 «Прикінцевих та перехідних положень» вищевказаного Закону, державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст.25 Закону №3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону №3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідно до п.12 «Прикінцевих та перехідних положень» вищевказаного Закону, для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст.25 Закону №3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону №3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Основним критерієм, який визначає підстави для зарахування того чи іншого періоду роботи на посаді державного службовця до стажу, який дає право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону №3723-ХІІ, є встановлення за займаною посадою відповідного рангу.

Пунктом 8 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №889-VIII передбачено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності ним Законом обчислюється у порядку та умовах, установлених на той час законодавством, тобто до 01.05.2016.

У відповідності до постанови Кабінету міністрів України від 20.04.2016 №306 «Питання присвоєння рангів державних службовців та співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями» було затверджене «Співвідношення між рангами державних службовців і спеціальними званнями працівників органів внутрішніх справ та осіб рядового і начальницького складу державної кримінально-виконавчої служби», згідно якого спеціальному званню лейтенанта міліції відповідає 9 ранг державного службовця, ст. лейтенанту міліції - 8 ранг, капітану міліції - 7 ранг, майору міліції - б ранг, підполковнику міліції - 5 ранг, а полковнику міліції (полковнику внутрішньої служби) 4 ранг державного службовця.

Окрім цього, відповідно до п.2 «Порядку обчислення стажу державної служби», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 03.05.1994 №283, до стажу державної служби зараховується робота (служба): на посадах державних службовців у державних органах, передбачених у ст.25 Закону України «Про державну службу», а також на посадах, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад державних службовців; на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв'язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів; на посадах керівних працівників і спеціалістів державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР згідно з додатком;на посадах суддів, слідчих, прокурорів, інших службових осіб, яким присвоєно персональні звання, тощо.

Згідно статті 3 наведеного Порядку до стажу державної служби, серед інших, включається також: час військової служби у Збройних Силах та інших військових формуваннях; час служби на посадах рядового та начальницького складу осіб, яким присвоєно встановлені законодавством спеціальні звання міліції, в органах внутрішніх справ, що входили або входять до структури Міністерства внутрішніх справ; час служби в Держспецзв'язку на посадах рядового і начальницького складу та інше.

Пунктом 2.3 ст.2 «Зарахування роботи (служби) в органах внутрішніх справ до стажу державної служби за часів СРСР (до 24.08.91)» «Методики щодо зарахування (включення) до стажу державної служби періодів роботи (служби) колишніх працівників і осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ», затвердженої спільним наказом Головного управління державної служби України та міністерства праці і соціальної політики України від 12.10.2007 №270/551 та постановою правління Пенсійного фонду України від 12.10.2007 №18-10 (далі - Методика), до стажу державної служби зараховуються періоди роботи на посадах керівних працівників і спеціалістів та служби на посадах середнього, старшого і вищого начальницького складу у центральному апараті Міністерства внутрішніх справ СРСР, УРСР та інших республік СРСР, а також в апараті управлінь (самостійних відділів і інших підрозділів) внутрішніх справ - самостійних структурних підрозділів виконавчих комітетів місцевих Рад депутатів трудящих, Рад народних депутатів та апараті управлінь (самостійних відділів і інших підрозділів) внутрішніх справ, які були місцевими органами державного управління Міністерства внутрішніх справ СРСР, УРСР та інших республік СРСР.

За змістом ст.3 «Зарахування (включення) роботи (служби) в органах внутрішніх справ до стажу державної служби за часів незалежності України (з 24.08.91)» цієї ж Методики до стажу державної служби включається час служби осіб, які перебували в кадрах Міністерства внутрішніх справ на посадах рядового чи начальницького складу і яким відповідно до «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української PCP», затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.91 №114, присвоєно спеціальні звання, установлені законодавством (як спеціальні звання міліції, так і внутрішньої служби), за умови, що фінансування заробітної плати за вказаними вище посадами рядового та начальницького складу здійснювалося за рахунок коштів державного або місцевого бюджету.

Відповідно до ст.16 Закону «Про міліцію» особовий склад міліції складається з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції. Статтею 24 цього закону зазначено, що фінансування і матеріально-технічне забезпечення міліції здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно п.2 Положення №114 особам, які перебувають на службі в органах внутрішніх справ, присвоюються такі спеціальні звання:середній начальницький склад- молодший лейтенант міліції - лейтенант міліції - капітан міліції;старший начальницький склад- майор міліції - підполковник міліції - полковник міліції.

Відповідно до п.5 Порядку №283 обчислений відповідно до цього Порядку стаж державної служби застосовується для встановлення державним службовцям надбавки за вислугу років, надання додаткових оплачуваних відпусток та призначення пенсії.

За змістом п.2 Порядку №283, до стажу державної служби зараховується робота (служба): на посадах державних службовців у державних органах, передбачених у ст.25 Закону «Про державну службу», а також на посадах, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад державних службовців; на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів внутрішніх справ; на посадах керівних працівників і спеціалістів державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР згідно з додатком - міністерства і відомства СРСР та УРСР, виконавчі комітети місцевих Рад депутатів трудящих. Рад народних депутатів, їх управління, самостійні відділи, інші структурні підрозділи; на посадах суддів, слідчих, прокурорів, інших службових осіб, яким присвоєно персональні звання; час служби на посадах рядового та начальницького складу осіб, яким присвоєно встановлені законодавством спеціальні звання міліції, в органах внутрішніх справ, що входили або входять до структури Міністерства внутрішніх справ;на посадах спеціалістів Державної кримінально-виконавчої служби (установи виконання покарань, слідчі ізолятори, підрозділи кримінально-виконавчої інспекції), які не мають спеціальних звань.

Згідно пп.1.3 Методики, обчислений відповідно до Порядку №283, стаж державної служби застосовується для встановлення державним службовцям (у даному випадку колишнім особам рядового та начальницького складу і працівникам органів внутрішніх справ, які перебувають на державній службі) надбавки за вислугу років, надання додаткових оплачуваних відпусток та призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу». Час служби в органах внутрішніх справ осіб, яким присвоєно спеціальні звання (як спеціальні звання міліції) зараховується лише на посадах середнього, старшого і вищого начальницького складу.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу, що ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї станом за станом здоров'я і віком громадян України, пов'язані із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

У ст.8 цього ж Закону зазначено, що час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Пунктом «в» ч.3 ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що до стажу роботи зараховується, зокрема, військова служба, незалежно від місця проходження служби.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач з 05.05.1973 по 17.05.1975 перебував на строковій військовій службі, згідно копії трудової книжки. Враховуючи зазначене, відповідач також повинен був зарахувати час проходження позивачем військової служби, що становить 2 роки 13 днів до його стажу державної служби.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України визнається й діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб'єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам. Відповідно до статей 22, 64 Конституції України право на пенсійне забезпечення відповідних категорій громадян встановлене законами України (в тому числі і Законом України «Про державну службу») є таким, що не підлягає звуженню та обмеженню.

Із цього приводу Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації й правовідносини залишалися передбачуваними. Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (правові позиції Конституційного Суду України в таких рішеннях: від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011).

Позивач продовжував працювати після звільнення з органів внутрішніх справ у відставку. Так, він займав посади державного службовця, а саме з 07.11.2008 по 12.04.2009 займав посаду керівника апарату Перечинського районного суду Закарпатської області, з 13.04.2009 по 24.07.2016 займав різні посади в адміністрації Мукачівського міськрайонного суду, з 25.07.2016 до 20.02.2017 перебував на посаді начальника відділу з питань управління об'єктами державного майна Мукачівського міськрайонного суду, з 21.02.2017 призначений на посаду головного спеціаліста із судової статистики відділу діловодства та аналітично-статистичної роботи Закарпатського окружного адміністративного суду, звідки 28.02.2017 позивач звільнився. 21.02.2017 ОСОБА_1 виповнилося 62 роки.Стаж позивача на посадах державної служби після звільнення з органів внутрішніх справ, а саме з 07.11.2008 по 28.02.2017 становить 8 років 3 місяці 21 день.

Отже, на момент звернення до Ужгородського об'єднання управління Пенсійного фонду України Закарпатської області позивач мав стаж державної служби, а саме: служба в органах внутрішніх справ 32 роки 02 місяці 29 днів, час проходження позивачем військової служби, що становить 2 роки 13 днів, перебування на посадах державного службовця після звільнення з органів внутрішніх справ 8 років 3 місяці 21 день.

Відповідно до ч.3 ст.45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

При цьому, суд першої інстанції правомірно відхилив посилання відповідача на п.10 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №889-VIII, оскільки дана норма стосується осіб державних службовців, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менше 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст.25 Закону України «Про державну службу» від 1993 року та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менше як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. При цьому, в п.1 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №889-VIII зазначено, що даний Закон набирає чинності з 01.05.2016. Пункт 10 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №889-VIII стосується осіб державних службовців, які станом на 01.05.2016 займали посади державної служби.

Судом встановлено, що позивач 30.12.2007, маючи спеціальне звання - полковник внутрішньої служби, що відповідає 4 рангу державного службовця, був звільнений у відставку на підставі пп.«а» п.65 Положення №114, тобто до набрання законної сили Законом №889-VIII.

Як передбачено п.12 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №889-VIII для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менше 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст.25 Закону України «Про державну службу» (з наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу України» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Аналізом вищенаведених норм законодавства вбачається необхідність зарахування до стажу державної служби перебування позивача на службі в органах внутрішніх справ та час проходження позивачем військової служби, який не враховано Ужгородським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Закарпатської області.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, 20.03.2017 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про переведення на пенсію державного службовця та надав необхідний пакет документів для призначення пенсії відповідно до Закону №3723-XII, маючи при цьому необхідний стаж державної служби за періоди роботи до набрання чинності Закону №889-VIII. Отже наявні всі підстави для переведення ОСОБА_1 з пенсії за віком на пенсію державного службовця відповідно до ст.37 Закону №3723-XII з дня його звернення, а тому дії відповідача щодо відмови у переведенні позивача на пенсію за нормами Закону №3723-XII є неправомірними і порушене право позивача підлягає відновленню.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).

Згідно із ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об'єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального права, але з порушення норм процесуального права з огляду на наступне.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на правила розподілу судових витрат визначені ст.94 КАС України. Відповідно до ч.1 даної статті, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. Під час судового розгляду встановлено, що матеріали справи не містять доказів понесення позивачем судових витрат.

При цьому, можливості стягнення з суб'єкту владних повноважень судового збору на користь державного бюджету у випадку задоволення позову фізичної особи, яка звільнена від сплати судового збору ні КАС України, ні Законом України «Про судовий збір» не передбачено.

Відтак колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково стягнув з відповідача судовий збір на користь держави.

В силу вимог п.4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.с308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 квітня 2018 року в частині стягнення з Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області за рахунок бюджетних асигнувань на користь держави судового збору в розмірі 1600 грн. скасувати.

В решті рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав визначених пунктом 2 частини п'ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді В. Я. Качмар
Д. М. Старунський
Повне судове рішення складено 25 вересня 2018 року.