Справа № 826/7333/18
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2018-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 вересня 2018 року № 826/7333/18

Окружний адміністративний суд міста Києва, у складі судді Мазур А.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1

до Державної фіскальної служби України

про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної фіскальної служби України , в якому просив суд визнати протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію №864/В/99-99-13-02-03-14/ІПК від 03.03.2018.

Разом з тим, позивач заявив клопотання про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.05.2018 відкрито провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду.

У судовому засіданні, що відбулося 13.09.2018 суд відповідно до вимог ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказана податкова консультація є протиправною, оскільки не містить опис питань, викладених у заяві від 29.01.2018, крім того, не містить висновків контролюючого органу щодо практичного застосування абз. 3 ч. 5 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

У відзиві на позовну заяву, відповідач зазначив, що звернення позивача було розглянуто та, з урахуванням фактичних обставин, викладених у зверненні, було надано індивідуальну податкову консультацію №864/В/99-99-13-02-03-14/ІПК від 03.03.2018.

Розглянувши подані сторонам документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що відповідач у відзиві та в податковій консультації описав процедуру нарахування єдиного соціального внеску для роботодавців, які виплачують дохід фізичним особам не за основним місцем роботи та зазначено, що відповідачем при наданні індивідуальної податкової консультації не враховано особливості роботи адвоката.

ОСОБА_1 згідно наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №5023 має право на заняття адвокатською діяльністю.

Також, відповідно до довідки форми №4-ОПП ОСОБА_1 перебуває на обліку, як платник податку, на обліку у ДПІ у Оболонському районі м. Києва ДПС.

29.01.2018 позивач звернувся до Головного управління ДФС у м. Києві із заявою про надання індивідуальної податкової консультації, в якій просив роз'яснити: чи вважається отриманням адвокатом гонорару (винагороди) від здійснення незалежної професійної діяльності за договорами цивільно-правого характеру, який одночасно є найманим працівником за трудовим договором, доходом не за останнім місцем роботи та чи застосовується правило абз. 3 ст. 8 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» до доходу отриманого адвокатом не за основним місцем роботи.

21.02.2018 Головне управління ДФС у м. Києві повідомило позивача про продовження строку розгляду звернення.

03.03.2018 Державною фіскальною службою України надано позивачу індивідуальну податкову консультацію, в якій зазначено, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність і отримує дохід від такої діяльності зобов'язана визначити базу нарахування єдиного внеску роботодавцем. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

04.04.2018 позивач звернувся до Голови Державної фіскальної служби із скаргою щодо ненадання податкової консультації, вказавши, що податкові органи не надали відповіді на поставлені в заяві питання.

23.04.2018 Державна фіскальна служба України листом №5851/13/99-99-13-02-03-14 відповіла на скаргу ОСОБА_1, зазначивши, що йому було надано податкову консультацію з питань нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Позивач, не погодившись із вказаною індивідуальною податковою консультацією , оскаржив її до адміністративного суду.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регламентовано Податковим кодексом України.

Відповідно до підпунктів 14.1.172 та 14.1.172-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі ПК України) податкова консультація індивідуальна податкова консультація та узагальнююча податкова консультація, що надаються в порядку, передбаченому цим Кодексом; індивідуальна податкова консультація роз'яснення контролюючого органу, надане платнику податків щодо практичного використання окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, та зареєстроване в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій.

За змістом ст. ст. 52-53 ПК України встановлено, що за зверненням платників податків контролюючі органи надають їм безоплатно індивідуальні податкові консультації з питань практичного застосування окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 25 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.

Податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію.

За вибором платника податків консультація надається в усній, письмовій або електронній формі. Консультація, надана в письмовій або електронній формі, обов'язково повинна містити опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, вказаних у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства.

Платник податків може оскаржити до суду надану йому індивідуальну податкову консультацію як правовий акт індивідуальної дії, викладений в письмовій або електронній формі, який, на думку такого платника податків, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору.

Скасування судом індивідуальної податкової консультації є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Тобто, з вищевказаного вбачається, що податкова консультація є правовим актом індивідуальної дії, який містить правову позицію контролюючого органу з урахуванням фактичних обставин, вказаних у зверненні платника податків, із застосуванням конкретних норм податкового законодавства, в межах його повноважень.

Так, відповідно до п.41.1. ст.41 ПК України, контролюючими органами є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову, державну митну політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, законодавства з питань сплати єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, його територіальні органи.

Приписами ч. 1-2 ст. 12 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010, завданнями центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, є забезпечення адміністрування єдиного внеску шляхом його збору, ведення обліку надходжень від його сплати та здійснення контролю за сплатою єдиного внеску. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, здійснює контроль за додержанням законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати єдиного внеску.

Пунктом 2 частини першої 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010 (далі - Закон №2464-VI) передбачено, що єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VI, застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до пункту 5 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VI (база нарахування єдиного внеску), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов'язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Разом з тим, відповідно до п.1 ч.1 ст. 7 Закону №2464-VI , платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно п.1 ч.1 ст. 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

На підставі вищевикладеного можна зробити висновок, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Однак, згідно із ст. 7 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» несумісною з діяльністю адвоката є: робота на посадах осіб, зазначених у пункті 1 частини першої статті 4 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції"; військова або альтернативна (невійськова) служба; нотаріальна діяльність; судово-експертна діяльність.

Отже, з вказаного вбачається, що адвокат має право поєднувати адвокатську діяльність із трудовими відносинами, якщо вони не стосуються випадків, зазначених у частині першій статті 7 Закону.

У зв'язку із цим, у разі здійснення адвокатом своєї адвокатської діяльності одночасно у кількох організаційно-правових формах, на нього покладається обов'язок сплати єдиного соціального внеску, як самозайнятою особою, так і єдиного соціального внеску з доходу за основним місцем роботи.

З огляду на вказане, позивач зазначив у своїх поясненнях, що у 2017 році він одночасно перебував у трудових відносинах із підприємством, яке сплачувало єдиний соціальний внесок та був зареєстрований як самозайнята особа, яка також сплачувала єдиний соціальний внесок.

Вказана ситуація створила подвійних обов'язок позивача сплачувати єдиний внесок за рахунок доходу за основним місцем роботи та не за основним місцем роботи, тому, з урахуванням зазначених обставин, та з метою правильного оподаткування, останній звернувся за консультацією до податкових органів.

Зі змісту наданої відповідачем консультації вбачається, що останній описав загальний порядок нарахування єдиного соціального внеску, посилаючись на положення ст. 4, 7 Закону Закону №2464-VI.

Суд зазначає, що визначальним для правильного оподаткування у даному випадку є саме роз'яснення податковим органом порядку нарахування єдиного внеску на отриманий дохід адвоката за цивільно-правовим договором (гонорар) та за основним місцем роботи (заробітна плата).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що індивідуальна податкова консультація №864/В/99-99-13-02-03-14/ІПК від 03.03.2018 відображає загальне трактування норм Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" та не розкриває зміст порушених позивачем у заяві від 29.01.2018 питань. Таким чином, відповідачем не роз'яснено чи є гонорар адвоката, який одночасно є найманим працівником за трудовим договором, доходом не за основним місцем роботи та чи застосовується абз. 8 ч.5 ст. 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" до доходу отриманого не за основним місцем роботи (гонорару).

Разом з тим, податкове законодавство України ґрунтується, зокрема, на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (п.4.1.4 пп. 4.1 ст.4 Податкового кодексу України).

Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010 не врегульовано відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та здійснення незалежної професійної діяльності.

А із системного аналізу його норм вбачається, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування. Вказана мета досягається шляхом регулярної сплати мінімального страхового внеску.

Таким чином, в розумінні Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010 позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього регулярно нараховує та сплачує роботодавець в розмірі не менше мінімального, крім того позивач є особою, що має право провадити адвокатську діяльність, зокрема у періоди, коли він був найманим працівником, а не самозайнятою особою.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладені обставини та проаналізувавши надані сторонами пояснення, суд приходить до висновку, що індивідуальна податкова консультація, надана позивачу листом №864/В/99-99-13-02-03-14/ІПК від 03.03.2018 не відповідає встановленим у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріями правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, порушує права та законні інтереси позивача, які підлягають до судового захисту шляхом скасування відповідного рішення суб'єкта владних повноважень.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з ч.1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно із ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню повністю.

Згідно із ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати стягуються на користь позивача.

Керуючись ст. 2, 4, 5, 9, 12, 77, 90, 241-246, 250, 255 Окружний суд міста Києва,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (04213, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію Державної фіскальної служби України (04053, м. Київ, Львівська пл., 8, ) , викладену у листі №864/131/99-99-13-02-03-14/ІПК від 03.03.2018.

Присудити ОСОБА_1 (04213, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Державної фіскальної служби України (04053, м. Київ, Львівська пл., 8, ) понесені судові витрати у сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.С. Мазур