Справа № 804/4009/18
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2018-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 вересня 2018 року Справа № 804/4009/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Юхно І.В, розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про зобов'язання вчинити певні дії, -
01 червня 2018 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі, у якому позивач просить суд:
- зобов'язати Лівобережне об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі поновити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1) виплату раніше призначеної пенсії за віком, нарахувавши її у розмірі згідно з діючим законодавством з 27.02.2018 року.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено наступне:
- ОСОБА_1 є громадянкою України, з 2005 року перебувала на обліку управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі міста Дніпра і отримувала пенсію за віком;
- з 2013 року позивач постійно мешкає в державі Ізраїль, де перебуває на консульському обліку, що підтверджується паспортом громадянки України для виїзду за кордон із відповідною відміткою про виїзд на постійне проживання за кордон з зазначенням країни виїзду;
- позивач на підставі ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» одноразово отримала пенсійну виплату за 6 місяців наперед у зв'язку з виїздом за кордон на постійне місце проживання;
- з 2013 року пенсійні нарахування та виплати пенсії на ім'я позивача відповідачем припинились;
- 23.02.2018 року позивачем поштою було направлено до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі заяву про поновлення виплати раніше призначеної пенсії за віком, але відповіді не було надано;
- згідно поштового відправлення відповідач отримав заяву позивача про поновлення виплати пенсії з відповідними документами 27.02.2018 року, а тому поновлення виплати пенсії повинно здійснюватися саме з вказаної дати;
- із визнання неконституційними положень п. 2 ст. 49 та другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» 07 жовтня 2009 року зникли перешкоди для реалізації мого права на пенсійне забезпечення, мною подано заяву про поновлення виплати пенсії, а відповідач ігнорує прохання позивача відновити виплату пенсії з 27.02.2018 року, тобто з дня звернення, а тому право позивача на пенсійне забезпечення підлягає захисту в судовому порядку;
- днем початку перебігу строку звернення до адміністративного суду позивач вважає 27.02.2018 року, оскільки цією датою відповідачем було отримано заяву позивача щодо поновлення виплати раніше призначеної пенсії.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 червня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито в адміністративній справі спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи. (а.с.2-3).
Відповідач позов не визнав, 12 липня 2018 року надав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.21-24), в якому зазначив таке:
- 23.02.2018 року позивачем направлено заяву щодо поновлення виплати пенсії на території України;
- позивачу для поновлення виплати пенсії на території України не має законних підстав, оскільки позивач звернулася не особисто та бланк заяви не відповідає умовам порядку, не надала документів, підтверджуючих постійне місце проживання (реєстрації) в Україні;
- Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області діє в межах повноважень, згідно діючого законодавства.
13 липня 2018 року в зв'язку з відсутністю у матеріалах справи відомостей щодо отримання позивачем копії ухвали про відкриття провадження від 05.06.2018 року на адресу позивача було повторно направлено копію зазначеної ухвали.
У період з 20 серпня 2018 року до 04 вересня 2018 року включно суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Юхно І.В. не здійснювала судочинство у зв'язку з перебуванням у щорічній відпустці.
Станом на 05 вересня 2018 року до суду надійшло рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідно до якого позивачем отримано ухвали про відкриття провадження у справі 23.08.2018 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2018 року відповідача у справі - Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі замінено на правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області (а.с.95).
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
23 лютого 2018 року на адресу Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі ОСОБА_1 направлено заяву, відповідно до якого позивач просила поновити виплату пенсії за віком (а.с.15-16).
Листом Лівобережного відділу обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області «Про розгляд звернення» від 16.03.2018 року №424/02-06/21 позивача повідомлено, що заява щодо поновлення виплати пенсії за віком не підлягає розгляду, оскільки позивач звернулась за поновленням виплати пенсії не особисто і не надаєте документів, підтверджуючих постійне місце проживання (реєстрації) в Україні, для поновлення виплати пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не має законних підстав (а.с.86).
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.
Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Отже, суд вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень (дій) суб'єктів владних повноважень, суд зобов'язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення (дії) на їх відповідність усім зазначеним вимогам.
За приписами статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Частиною другою статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-VI (далі - Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в редакції, яка діяла на час звернення позивача із заявою) передбачено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.
Пунктом 1.5 розділу І Порядку №22-1 заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім'ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.
Відповідно до пункту 4.1 розділу ІV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2). Заяви про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії й поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів. Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.
За положеннями 4.2 розділу ІV Порядку №22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).
З матеріалів вбачається, що заява ОСОБА_1 від 23.02.2018 року про поновлення виплати пенсії не відповідає додатку 2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».
Таким чином, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області правомірно зазначено у листі від 16.03.2018 року №424/02-06/21, що зазначена заява позивача не підлягає розгляду.
Доказів звернення позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою, встановленої Порядком №22-1 форми, до суду надано не було.
При цьому, суд звертає увагу, що пунктом 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.
Згідно з частиною четвертою вказаної статті у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Враховуючи вищевикладене, оскільки позивач не звертався до органу Пенсійного фонду із заявою, встановленої Порядком №22-1 форми, суд не вбачає підстав для визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною. До того ж, позивач не оскаржує будь-яку бездіяльність відповідача.
Таким чином, у суду також відсутні підстави для зобов'язання відповідача поновити ОСОБА_1 виплату раніше призначеної пенсії за віком, нарахувавши її у розмірі згідно з діючим законодавством з 27.02.2018 року.
За положеннями частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до положень статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з частинами першої та четвертої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до приписів статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в адміністративному позові доводи позивача є такими, що не підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 9, 73-77, 86, 139, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
На підставі положень статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.
Суддя І.В. Юхно