Справа № 826/15089/17
Суддя: Кучма А.Ю.
Дата ухвалення: 2018-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Кучма А.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Кучми А.Ю.

суддів: Коротких А.Ю., Бєлової Л.В.

за участю секретаря: Тищенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.07.2018 (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 (з урахуванням уточненої позовної заяви) про зобов'язання відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації внести необхідні зміни до реєстраційного обліку та поновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 за адресою: квартира АДРЕСА_1.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.07.2018 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що дії відповідача щодо зняття позивача з реєстрації місця проживання були вчинені на підставі документів, що не передбачені Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та Правил реєстрації місця проживання, тому є протиправними.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації були відсутні правові підстави для зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_3 за адресою: квартира АДРЕСА_1, оскільки позивач не зверталась з відповідною заявою, водночас ОСОБА_4 не мав підстав діяти, як її представник.

Позиція відповідача обґрунтована тим, що оскаржувану реєстраційну дію проведено відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №207 «Про затвердження правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органам реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру».

Позиція третіх осіб обґрунтована тим, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду, оскільки реєстраційна дія відбулась 21.12.2016, про що позивачу стало відомо 15.03.2017.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданого 30.01.2006 відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної власності ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4 в рівних долях.

Згідно з договором дарування, укладеного 09.11.2012 між ОСОБА_9, ОСОБА_3 як дарувальниками, та ОСОБА_4, ОСОБА_5 як обдарованими, ОСОБА_4 набув право власності на 1/10 частини, ОСОБА_5 - 5/10 частин квартири АДРЕСА_1.

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 29.09.2014, відповідно до якого ОСОБА_4 успадкував після смерті свого батька ОСОБА_6 1/5 частину квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до інформаційної довідки від 07.12.2017 №106608243 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 в розмірі 1/2 часток, та ОСОБА_4 в розмірі 1/2 часток.

ОСОБА_4 14.12.2016 звернувся до начальника відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації з заявою про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_3 у зв'язку з тим, що вона втратила право користування житловим приміщенням відповідно до договору дарування частини квартири від 09.11.2012 №4474 за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі вищевказаної заяви, відповідачем було знято позивача з реєстрації місця проживання за адресою: квартира АДРЕСА_1, про що було повідомлено листом №102-102/ТІ-334-738 від 15.03.2017.

Позивач, вважаючи вищевказані дії відповідача протиправним, звернулась з даним адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог дійшов до висновку, що зняття з реєстрації місця проживання позивача відповідає вимогам ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п. 26 «Правил реєстрації місця проживання», оскільки з відповідною заявою звернулась особа, якій належить на праві власності частка квартири за адресою: АДРЕСА_1, водночас позивач згідно з договором дарування відчужила свою частку в зазначеній квартирі.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч.1 ст. 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

При цьому, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовий спір має свою особливість суб'єктного складу - участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сам по собі цей факт не дає підстав ототожнювати з публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за участю суб'єкта владних повноважень.

Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб'єкта владних повноважень, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Натомість, однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства..

Таким чином, аналіз змісту статті 19 ЦПК України та статті 19 КАС України дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосувати виключно формальний критерій - встановлення суб'єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб'єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_3, як користувач житлового приміщення, а саме: квартири АДРЕСА_1, оскаржує дії відповідача щодо зняття її з реєстрації місця проживання з даної квартири.

Так, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно частини 1 статті 321 вказаного Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

За змістом статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі заяви особи, паспорту або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть.

Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право власності або користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Спірні правовідносини в даному випадку стосуються права користування та розпорядження майном, а саме квартирою, якою користується позивач.

Отже, предметом спірних правовідносин є майнові права позивача на квартиру номер №56 у будинку №10 по вулиці Беретті в місті Києві, а вимоги до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації є похідними від них.

Таким чином, в даному випадку вбачається спір про право, який підлягає розгляду за правилами ЦПК України, публічно-правовий спір відсутній.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постановах від 16.05.2018 (справа № 337/2535/2017) та від 20.06.2018 (справа № 808/6982/15).

Відтак, позовні вимоги, за відсутності публічно-правового спору, не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, а провадження в справі підлягає закриттю.

Суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув і ухвалив судове рішення з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст.319 КАС України постанова суду першої інстанції скасовується, а провадження в справі закривається з підстав встановлених ст.238 КАС України, зокрема згідно п.1 ч.1 ст.238 КАС України, коли справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст. ст. 238, 242, 243, 251, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.07.2018 - скасувати.

Провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 закрити.

Роз'яснити позивачу його право на звернення до суду для захисту своїх прав в порядку цивільного судочинства.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 24.09.2018.

Головуючий-суддя: А.Ю. Кучма

Судді: А.Ю.Коротких

Л.В. Бєлова