Справа № 800/427/17 (800/369/16)
Суддя: Анцупова Т.О.
Дата ухвалення: 2018-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

20 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 800/427/17 (800/369/16)

провадження № П/9901/109/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Анцупової Т. О.,

суддів: Гімона М. М., Коваленко Н. В., Мороз Л. Л., Стародуба О. П.,

за участю секретаря судового засідання - Яроша Д. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного провадження адміністративну справу № 800/427/17 (800/369/16) за позовом ОСОБА_2 до Президента України Порошенка Петра Олексійовича та Верховної Ради України, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_13, ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_7, ОСОБА_16, ОСОБА_6, ОСОБА_17, ОСОБА_5, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_11 про зобов'язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

1. У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з позовною заявою, у якій з урахуванням уточнень від 21 липня 2016 року, просив:

1.1. Зобов'язати Президента України Порошенка П. О.:

- подати до Верховної Ради України законопроект про визнання таким, що втратив чинність Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016 року за № 1401-VIII (далі - Закон № 1401-VIII);

- підготувати і внести до Верховної Ради України нові законопроекти про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) та про судоустрій і статус суддів, які не будуть порушувати конституційні права і свободи громадян України та передбачатимуть виборність суддів народом.

1.2. Визнати нечинним рішення Верховної Ради України від 02 червня 2016 року про прийняття Закону № 1401-VIII та зобов'язати Верховну Раду України:

- на найближчому пленарному засіданні ухвалити рішення про визнання таким, що втратив чинність Закону № 1401-VIII;

- підготувати і розглянути нові законопроекти про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) та про судоустрій і статус суддів, які не будуть порушувати конституційні права і свободи громадян України та передбачатимуть виборність суддів.

1.3. Судові витрати покласти на відповідачів.

2. Позовна заява мотивована тим, що у зв'язку із прийняттям Закону № 1401-VIII, Президентом України та Верховною Радою України допущено порушення норм Конституції України та обмежено право позивача на справедливе правосуддя. Позивач вважає, що у зв'язку з прийняттям Верховною Радою України і підписанням Президентом України Закону № 1401-VIII були обмежені або скасовані його права і свободи, визначені ст. 5, 8, 38, 59, 64, 71 Конституції України, що у силу ст. 22 Конституції України не допускається.

3. Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 26 липня 2016 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі у частині вимоги про визнання нечинним рішення Верховної Ради України про прийняття Закону № 1401-VIII.

4. У запереченнях проти адміністративного позову представники Верховної Ради України та Президента України вказували, що Верховна Рада України під час розгляду та прийняття законів і Президент України під час розробки і внесення до парламенту законопроектів, підписання законів чи утримання від їх підписання не виконують владних управлінських функцій, а реалізують свої конституційні дискреційні повноваження щодо законодавчої (законотворчої) діяльності, а відтак дана справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. У зв'язку з наведеним просили закрити провадження у справі.

5. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30 січня 2017 року клопотання представників Верховної Ради України та Президента України задоволено, провадження у справі закрито. Роз'яснено позивачу, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

6. Постановою Верховного Суду України від 12 вересня 2017 року ухвалу Вищого адміністративного суду України від 30 січня 2017 року скасовано, а справу направлено до цього ж суду на новий розгляд. Ухвалу судді Вищого адміністративного суду України від 26 липня 2016 року залишено без змін.

7. Скасовуючи ухвалу від 30 січня 2017 року на направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд України виходив з того, що обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що, приймаючи Закон № 1401-VIII, Верховна Рада України та Президент України порушили його конституційні права і свободи, які передбачені ст. 5, 8, 38, 59, 64, 71 Конституції України, у той час як Вищий адміністративний суд України, ухвалюючи рішення, обмежився лише тим висновком, що спір належить до юрисдикції Конституційного Суду України. При цьому суд не врахував суті позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідачів, не дав оцінки доводам позивача щодо його порушених прав, викладених у його позовній заяві, та за наслідками розгляду не прийняв відповідне рішення.

8. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та розпочав роботу Верховний Суд.

9. Підпунктом 5 п. 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що позовні заяви та апеляційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, які подані до Вищого адміністративного суду України як суду першої або апеляційної інстанції та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ПРОЦЕС РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

10. 22 січня 2018 року вказану справу було передано на розгляд Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду (суддя-доповідач Анцупова Т.О.), яка ухвалою від 29 січня 2018 року прийнята до провадження та призначена до розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін на 01 березня 2018 року.

11. Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2018 року задоволено клопотання ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_14 про проведення судового засідання у справі за їх участі в режимі відеоконференції.

12. У судовому засіданні 01 березня 2018 року, Верховним Судом задоволено клопотання ОСОБА_11 про залучення його до участі у розгляді справи в якості третьої особи та відкладення розгляду справи. Залучено ОСОБА_11 до участі у розгляді справи в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача. Для ознайомлення третьої особи ОСОБА_11 з матеріалами справи, розгляд справи відкладено на 05 квітня 2018 року.

13. Ухвалами Верховного Суду від 29 березня 2018 року та від 30 березня 2018 року задоволено клопотання ОСОБА_2 та ОСОБА_14 про проведення судового засідання у справі в режимі відеоконференції.

14. Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2018 року зупинено провадження у даній справі до вирішення питання щодо відводу суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду: Анцупової Т. О., Бучик А. Ю., Гімона М. М., Коваленко Н. В., Стародуба О. П., який заявила ОСОБА_5

15. Ухвалою судді Верховного Суду Берназюка Я. О. від 12 квітня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_5 про відвід колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, визначеної для розгляду цієї справи.

16. Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року провадження у справі поновлено та призначено її розгляд на 10 травня 2018 року.

17. 10 травня 2018 року Судом у цій справі для надання ОСОБА_2 письмової заяви про відвід суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Коваленко Н. В. та Кравчука В. М. оголошено перерву.

18. Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2018 року визнано необґрунтованою заяву ОСОБА_2 про відвід судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Коваленко Н. В. та зупинено провадження у справі до вирішення питання про розгляд заяви про відвід судді Коваленко Н. В. іншим суддею.

19. Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2018 року задоволено заяву ОСОБА_2, ОСОБА_14, ОСОБА_3, ОСОБА_7 про відвід судді Кравчука В. М.

20. Ухвалою судді Верховного Суду Данилевич Н. А. від 04 липня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про відвід судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Коваленко Н. В. від участі у розгляді цієї справи.

21. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 липня 2018 року у зв'язку із задоволенням заяви ОСОБА_2, ОСОБА_14, ОСОБА_3, ОСОБА_7 про відвід судді Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду Кравчука В. М., який входив до складу колегії судів у справі № 800/427/17 (800/369/16), здійснено заміну судді Кравчука В. М. Для розгляду справи № 800/427/17 (800/369/16) визначено судову колегію у складі суддів: Анцупова Т. О. (головуючий суддя), Гімон М. М., Коваленко Н. В., Мороз Л. Л., Стародуб О. П.

22. Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2018 року провадження у справі поновлено та призначено її розгляд на 20 вересня 2018 року.

23. Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2018 року, постановленою у судовому засіданні, відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 від 14 грудня 2017 року про прийняття до розгляду заяви про зміну позовних вимог від 22 вересня 2016 року.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

24. 02 червня 2016 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» № 1401-VII, проект якого до парламенту внесено Президентом України. 28 червня 2016 року Закон № 1401-VIII підписано Главою держави та оприлюднено 29 червня 2016 року на офіційному веб-сайті та у газеті Верховної Ради України «Голос України».

25. ОСОБА_2 вважаючи, що у зв'язку із прийняттям Закону № 1401-VIII Президентом України та Верховною Радою України допущено порушення норм Конституції України та обмежено його право на справедливе правосуддя, звернувся до суду з позовом, в якому заявив позовні вимоги про зобов'язання відповідачів підготувати і розглянути законопроекти про внесення змін до Конституції України.

26. На думку позивача, правовідносини щодо розроблення законопроектів, внесення їх на розгляд Верховної Ради України та їх безпосередній розгляд парламентом є публічно-правовими та належать до юрисдикції адміністративних судів. Відповідачі це заперечують.

ПОВЕДІНКА УЧАСНИКІВ СПРАВИ

27. Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду справа розглядалась у відкритому судовому засіданні в режимі відео-конференції. Перше засідання відбулося 01 березня 2018 року, останнє - 20 вересня 2018 року.

28. Упродовж розгляду справи позивачем та третіми особами були заявлені відводи шістьом суддям, у п'яти випадках відводи були визнані судом необґрунтованими. Судді Коваленко Н.В. відвід заявлявся повторно, що значно вплинуло на строки розгляду справи.

29. Упродовж слухання справи судом неодноразово робились зауваження позивачу та третім особам щодо поведінки та неповаги до суду, зокрема на засіданнях 1 березня 2018 року, 5 квітня 2018 року, 20 вересня 2018 року

30. Позивач і треті особи, здебільшого, не відповідали по суті правових питань, поставлених судом, перетворюючи судове засідання у політичні дебати.

31. Представники відповідачів у судовому засіданні 20 вересня 2018 року не з'явилися. 19 вересня 2018 року до Верховного Суду надійшло клопотання апарату Верховної Ради України про розгляд справи у відсутності представника Верховної Ради України у зв'язку з перебуванням його на лікарняному.

КЛОПОТАННЯ СТОРІН ПРО ЗАКРИТТЯ ПРОВАДЖЕННЯ У СПРАВІ

32. 14 лютого 2018 року від представника Президента України до суду надійшло клопотання про закриття провадження у справі. Клопотання обґрунтовано тим, що справа в частині позовних вимог про зобов'язання Президента України розробити та внести до Верховної Ради України законопроекти не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, оскільки відповідачі у спірних правовідносинах не виконували владних управлінських функцій, а реалізовували свої власні дискреційні повноваження щодо законодавчої (законотворчої) діяльності.

33. 21 лютого 2018 року до суду надійшло клопотання представника Верховної Ради України про закриття провадження у справі. Клопотання обґрунтовано тим, що здійснюючи передбачені Конституцією України повноваження законотворчості, Верховна Рада України не виконує управлінські функції по відношенню до тих суб'єктів, прав, свобод і інтересів яких стосуються прийняті нею закони, у зв'язку з чим не відповідає поняттю суб'єкта владних повноважень, яке міститься у ст. 4 КАС України, що виключає можливість розгляду таких справ у порядку адміністративного судочинства у зв'язку із відсутністю предмета судового захисту.

34. У судовому засіданні позивач та треті особи заперечували проти вказаних клопотань та просили відмовити у їх задоволенні.

ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ

Щодо адміністративної юрисдикції

35. Заслухавши зміст клопотань про закриття провадження у справі, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, колегія суддів дійшла висновку, що клопотання представників відповідачів підлягають задоволенню, а провадження у справі підлягає закриттю з таких підстав.

36. Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

37. Згідно із п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

38. Адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України).

39. Відповідно до ст. 266 КАС України правила щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності, зокрема, Верховної Ради України та Президента України, поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: 1) законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України, указів і розпоряджень Президента України; 2) законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України.

40. Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні №19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року, відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб'єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

41. Отже, захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право особи у публічно-правових відносинах з відповідачем і саме при здійсненні ним чітко визначених чинним законодавством владних управлінських функцій.

42. Сукупність повноважень суду щодо розгляду та вирішення справ є юрисдикцією суду. У ч. 3 ст. 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

43. Ознаки «юридичного спору» в контексті юрисдикції адміністративного суду визначено у п. 2 ч. 1 ст. 4 та ст. 19 КАС України.

44. Однією з ознак такого спору є те, що хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. За змістом цього правового положення, першою ознакою публічно-правового спору є участь сторони, яка здійснює публічно-владні управлінські функції.

45. Зміст поняття «публічно-владної управлінської функції» у законодавстві не розкрито. У контексті предмету спору, зокрема, необхідно з'ясувати, чи належать до публічно-владних управлінських функцій відносини щодо розроблення Президентом України законопроектів, внесення їх на розгляд Верховної Ради України та їх безпосередній розгляд парламентом.

46. Відповідно до принципу поділу державної влади в Україні, закріпленому в ст. 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України.

47. Згідно із ст. 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

48. До повноважень Верховної Ради України належить прийняття законів (п. 3 ч. 1 ст. 85 Конституції України).

49. Відповідно до Розділу ІV Регламенту Верховної Ради України, затвердженого Законом України від 10 лютого 2010 року № 1861-VI (далі - Регламент) стадіями законодавчої процедури є: вияв законодавчої ініціативи, реєстрація законопроекту, розгляд законопроекту, прийняття закону, його підписання і оприлюднення.

50. Згідно із ст. 93 Конституції України право законодавчої ініціативи у Верховній Раді України належить Президентові України, народним депутатам України та Кабінету Міністрів України.

51. Порядок внесення, реєстрації, оформлення та розгляду законопроектів врегульовано розділом ІV Регламенту «Законодавча процедура» з урахуванням особливостей розгляду законопроектів про внесення змін до Конституції України, встановлених главою 26 розділу V Регламенту.

52. Окремі правила розгляду законопроектів про внесення змін до Конституції України, зокрема щодо обов'язкової наявності відповідного висновку Конституційного Суду України для розгляду такого законопроекту, наведено у ст. 159 Конституції України.

53. У абзацах 3, 4 п. 2 мотивувальної частини Рішенні Конституційного Суду України від 17 жовтня 2002 року №17-рп/2002 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення положень ст. 75, 82, 84, 91, 104 Конституції України (щодо повноважень Верховної Ради України) зазначено, що Верховна Рада України визначена в ст. 75 Конституції України парламентом є єдиним органом законодавчої влади в Україні. Як орган державної влади Верховна Рада України є колегіальним органом, який складають чотириста п'ятдесят народних депутатів України. Повноваження Верховної Ради України реалізуються спільною діяльністю народних депутатів України на засіданнях Верховної Ради України під час її сесій. Визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони. Верховна Рада України здійснює законодавчу владу самостійно, без участі інших органів.

54. Учасниками законодавчого процесу на його відповідній стадії, а отже, учасниками законотворчості, є визначені в частині першій ст. 93 Конституції України суб'єкти права законодавчої ініціативи у Верховній Раді України - зокрема, Президент України. Реалізація права законодавчої ініціативи і права вето означає лише участь відповідних органів у здійсненні власне парламентської функції законотворчості.

55. У мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 27 березня 2002 року № 7-рп/2002 визначено, що за змістом положень ст. 85, 91 Конституції України Верховна Рада України приймає закони, постанови та інші правові акти. Вони є юридичною формою реалізації повноважень єдиного органу законодавчої влади в Україні та, відповідно до ч. 2 ст. 147, ч. 1 ст. 150 Конституції України, є об'єктом судового конституційного контролю.

56. Аналіз наведених правових норм та висновків Конституційного Суду України свідчить про те, що народні депутати України та Президент України є суб'єктами законодавчої процедури, оскільки в конституційних межах беруть участь у правовідносинах, пов'язаних із розглядом, ухваленням та набранням чинності законів України. У вказаних правовідносинах вони здійснюють законодавчу діяльність, і не виконують владних управлінських функцій.

57. Така правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена у постанові Верховного Суду України від 28 лютого 2017 року (справа № П/800/482/16).

57. Виходячи з наведеного, та з урахуванням того, що позивач фактично просить зобов'язати Верховну Раду України та Президента України розробити, внести законопроекти та ухвалити за наслідками їх розгляду рішення, такі вимоги не підлягають розгляду у адміністративному суді, оскільки відповідачі у цьому випадку не здійснюють відносно позивача владних управлінських функцій. Такі дії та прийняті на їх реалізацію рішення не є (не можуть бути) управлінськими, а тому не підпадають під контроль суду адміністративної юрисдикції.

Щодо аргументів позивача про порушення його прав, передбачених ст. 5, 8, 38, 59, 64, 71 Конституції України

59. У судовому засіданні, при вирішенні клопотань про закриття провадження у справі, головуючим, водночас, було поставлене питання щодо стверджуваних позивачем порушень його прав і свобод, передбачених вказаними статтями Конституції України.

ОСОБА_2 пояснив про порушення його права, передбаченого, на його думку, ст. 38, 71 Конституції України обирати суддів.

Третя особа ОСОБА_5 пояснила, що порушення її прав, передбачених ст. 5, 8, 38, Конституції України при прийнятті Закону № 1401-VIII, на її думку, полягає у тому, що за відсутності референдуму вона не може зійснювати своє волевиявлення, обирати суддів та позбавлено можливості на судовий захист.

Третя особа ОСОБА_11 пояснив про порушення його права полягає у тому, що після внесення змін до Конституції України Законом № 1401-VIII , представництво фізичних осіб у суді здійснюється виключно адвокатами.

Третя особа ОСОБА_6 пояснив про порушення його права обирати суддів.

60. Водночас, колегія суддів звертає увагу на безпідставність тверджень позивача та третіх осіб, що діями Президента України та Верховної Ради України при прийнятті Закон № 1401-VIII у порушення вимог ст. 22 Конституції України були обмежені його права передбачені ст. 5, 8, 38, 59, 64, 71 Конституції України, з огляду на наступне.

61. Частина 1 ст. 5 Конституції України визначає, що носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

62. Згідно із ст. 38 Конституції України громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

63. Відповідно до ст. 71 Конституції України вибори до органів державної влади та органів місцевого самоврядування є вільними і відбуваються на основі загального, рівного і прямого виборчого права шляхом таємного голосування. Виборцям гарантується вільне волевиявлення.

64. Як встановлено зі змісту позовних вимог ОСОБА_2 та їх обґрунтування, останній вважає, що зміст ст. 5, 38, 71 Конституції України у їх взаємозв'язку свідчить про те, що він має право на своєму виборчому окрузі обирати конкретного кандидата в судову владу (суддя).

65. Водночас, після прийняття Закону № 1401-VIII ст. 128 Конституції України визначає, що призначення на посаду судді здійснюється Президентом України за поданням Вищої ради правосуддя, що на думку позивача, позбавило його конституційного права обирати судову владу.

66. Однак, колегія суддів звертає увагу, що у ч. 1 ст. 129 Конституції України закріплено принцип, відповідно до якого суддя, здійснюючи правосуддя, має бути незалежним та повинен керуватись верховенством права.

67. Згідно ч. 5 ст. 124 Конституції України народ безпосередньо бере участь у здійсненні правосуддя через присяжних.

68. Беручи до уваги, що посада судді не є представницькою, а навпаки суддя при здійсненні правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, твердження позивача та третіх осіб щодо порушення їх права на обрання конкретного кандидата на посаду судді шляхом голосування є безпідставними.

69. При цьому, Конституцією України та законами України як до прийняття Закону № 1401-VIII, так і після його прийняття норм, які б передбачали можливість обрання конкретного кандидата на посаду судді шляхом прямого народного волевиявлення, не існувало.

70. Щодо посилання позивача на порушення його прав і свобод, передбачених ст. 8 Конституції України, колегія суддів зазначає наступне.

71. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

72. У зв'язку з прийняттям Закону № 1401-VIII, нова редакція ч. 3 ст. 124 Конституції України, передбачає, що «юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення», у той час, як визначення «юридичний спір» Конституція України не містить, що на думку позивача, дає можливість судді на власний розсуд визначати чи підпадає скарга під визначення «юридичний спір» чи ні, у зв'язку із чим позивач може бути позбавлений можливості звертатися до суду для захисту своїх конституційних прав і свобод.

73. Водночас, згідно п. 3.1.1. Висновку Конституційного Суду України від 20 січня 2016 року № 1-в/2016 у справі за зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) вимогам ст. 157 і 158 Конституції України вказано, що підвідомчість судам категорій справ, визначених у запропонованій у законопроекті про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) редакції першого речення ч. 3 ст. 124 Конституції України, кореспондується з іншими нормами щодо судового захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема ч. 1, 2 ст. 55, ч. 1 ст. 62 Конституції України.

74. Відтак, Конституційним Судом України не було встановлено обмежень прав і свобод людини і громадянина, передбачених у ст. 8 Конституції України у зв'язку з прийняттям Закону № 1401-VIII.

75. Позивач та треті особи також стверджують, що у зв'язку з прийняттям Закону № 1401-VIII обмежено їх право, передбачене у ст. 59 Конституції України.

76. Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

77. Водночас, на думку ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_11, доповнення тексту Конституції України ст. 131-2, згідно якої виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення, позбавляє його права бути вільним у виборі захисника своїх прав, що суперечить вимогам ст. 59 Конституції України. Вказує, що користуватися послугами адвоката він не може, оскільки не має можливості їх оплатити.

78. Однак, такі твердження позивача є помилковими, оскільки ст. 59 Конституції України наголошує на тому, що кожен має право саме на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, така правнича допомога (професійна) надається безоплатно.

79. Зміст права на безоплатну правову допомогу, порядок реалізації цього права, підстави та порядок надання безоплатної правової допомоги, державні гарантії щодо надання безоплатної правової допомоги визначає Закон України від 02 червня 2011 року № 3460-VI «Про безоплатну правову допомогу».

80. Конституційний Суд України у Висновку від 20 січня 2016 року № 1-в/2016 у справі за зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) вимогам ст. 157 і 158 Конституції України, вказав, що пропонована законопроектом про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) для доповнення Конституції України ст. 131-2 не передбачає скасування чи обмеження прав і свобод людини і громадянина.

81. Щодо посилання позивача на порушення його прав і свобод, передбачених ст. 64 Конституції України, колегія суддів зазначає наступне.

82. Згідно ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені ст. 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

83. На думку позивача, у порушення ст. 64 Конституції України у зв'язку з прийняттям Закону № 1401-VIII, відповідачами були обмежені його конституційні права передбачені ст. 59 Конституції України.

84. Однак, колегія суддів такі висновки позивача вважає безпідставними, з огляду на те, що під час розгляду справи встановлено, що у зв'язку з прийняттям Закону № 1401-VIII, відповідачами права позивача передбачені ст. 59 Конституції України не порушувалися.

85. Водночас, згідно пояснювальної записки до проекту Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» зміни до Конституції України були необхідними у першу чергу для утвердження незалежності судової влади, зокрема шляхом її деполітизації, для посилення відповідальності судової влади перед суспільством, а також для запровадження належних конституційних засад кадрового оновлення суддівського корпусу. Метою цих заходів була практична реалізація принципу верховенства права і забезпечення кожному права на справедливий судовий розгляд справи незалежним і безстороннім судом. Прийняття законопроекту мало сприяти реалізації повномасштабної судової реформи та оновленню суддівського корпусу відповідно до суспільних очікувань і згідно з європейськими стандартами, відновленню довіри громадян до судової гілки влади, а також забезпеченню належного функціонування прокуратури, адвокатури та системи виконання судових рішень.

86. Конституційним Судом України у Висновку у справі за зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності доопрацьованого законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) вимогам ст. 157 і 158 Конституції України від 30 січня 2016 року № 2-в/2016 визнано таким, що відповідає вимогам ст. 157 і 158 Конституції України, доопрацьований законопроект про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) (реєстр. № 3524) в редакції від 26 січня 2016 року, текст якого викладено у пункті 1 мотивувальної частини Висновку.

87. Вказаний Висновок Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання, остаточним і не може бути оскаржений.

88. Законопроект про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) отримав схвальні відгуки Європейської Комісії «За демократію через право» (Венеціанська Комісія) та 18 грудня 2015 року Венеціанська Комісія під час пленарного засідання затвердила Меморандум Секретаріату щодо відповідності Проекту Закону «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» остаточному висновку Комісії від 26 жовтня 2015 року.

89. Відтак, посилання позивача на те, що діями Президента України та Верховної Ради України при прийнятті Закон № 1401-VIII були обмежені його права передбачені ст. 5, 8, 38, 59, 64, 71 Конституції України є безпідставними.

90. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

91. Зважаючи на обставини, у зв'язку з якими ОСОБА_2 звернувся до адміністративного суду із позовом, зміст позовних вимог і наведене вище правове регулювання цих правовідносин суд вважає, що провадження у справі підлягає закриттю.

92. Водночас, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 13 березня 2018 року (справа № 800/554/17) поняття «спір, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити у світлі ч. 3 ст. 124 Конституції України в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

93. Оскільки позовні вимоги позивача та зміст спірних правовідносин не мають ознак юридичного спору, а стосуються вираження громадської позиції позивача, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані дії відповідачів не підлягають оскарженню в судах.

94. Відповідно до ч. 2 ст. 238 КАС України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

95. Частиною 6 ст. 143 КАС України встановлено, що у випадку постановлення ухвали про закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду або ухвалення рішення про задоволення позову у зв'язку з його визнанням суд вирішує питання про розподіл судових витрат не пізніше десяти днів з дня ухвалення відповідного судового рішення, за умови подання учасником справи відповідної заяви і доказів, які підтверджують розмір судових витрат.

96. Вирішуючи питання розподілу між сторонами судових витрат, Суд враховуючи положення ч. 6 ст. 143 КАС України та відсутність заяви позивача про розподіл судових витрат (повернення судового збору), приписи ч. 2 ст. 238 цього Кодексу застосуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 22, 143, 238, 241 - 246, 256, 266, 295 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання представника Верховної Ради України та представника Президента України про закриття провадження у справі задовольнити.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Президента України Порошенка Петра Олексійовича та Верховної Ради України, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_13, ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_7, ОСОБА_16, ОСОБА_6, ОСОБА_17, ОСОБА_5, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_11 про зобов'язання вчинити певні дії - закрити.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ст. 256 КАС України та може бути оскаржена впродовж п'ятнадцяти днів з дня виготовлення її повного тексту.

Апеляційна скарга на ухвалу Верховного Суду подається безпосередньо до Великої Палати Верховного Суду.

Головуючий Т. О. Анцупова

Судді М. М. Гімон

Н. В. Коваленко

Л. Л. Мороз

О. П. Стародуб