Справа № 809/1143/18
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2018-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" вересня 2018 р. справа № 809/1143/18

м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Кафарський В.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління поліції охорони в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій та стягнення одноразової грошової допомоги в сумі 23 193,42 грн. та середнього заробітку за весь час затримки виплати одноразової (вихідної) допомоги з 24.04.2018 по день фактичного розрахунку, -

В С Т А Н О В И В:

02.07.2018 представник позивача ОСОБА_2 звернулася в суд в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Управління поліції охорони в Івано-Франківській області (далі - відповідач) про визнання протиправними дій щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні, стягнення одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожні повні дванадцять календарних років служби в сумі 23 193,42 грн. та стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати одноразової (вихідної) допомоги з 24.04.2018 по день фактичного розрахунку.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.07.2018 даний позов залишено без руху у зв'язку з невідповідністю вимогам статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України, а позивачу надано строк для усунення недоліків.

У зв'язку із усуненням недоліків позовної заяви, ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.07.2018 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Позов мотивовано тим, що відповідачем при звільненні позивача не виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, чим допустив протиправну бездіяльність. Позивач вважає, що порушено його право на отримання такої допомоги, передбачене пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 за №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей». Зазначає, що згідно ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України позивачу має бути виплачений його середній заробіток за час затримки належних звільненому працівникові сум по день фактичного розрахунку. Просить позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який подав 09.08.2018. Представник відповідача у відзиві від 08.08.2018 за №1597/43/28 проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві, який міститься в матеріалах справи (а.с. 53-56). Зазначив, що виплата може бути реалізована виключно за наявності у позивача права на пенсію відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Також представник відповідача послався на лист-роз'яснення правового департаменту Національної поліції України від 11.06.2018 за №1721/26/1-2018, згідно змісту якого слідує, що положеннями ч. 1 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» встановлено дві підстави для виплати одноразової грошової допомоги, зазначеним у ній особам, одна з яких - набуття права на пенсію за вказаним Законом. Просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Розглянувши матеріали адміністративної справи в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та відзив на позовну заяву, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ та Національної поліції з 18.03.2007 по 24.04.2018, що підтверджується копією трудової книжки позивача, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 15-16).

Так, наказом №36 від 17.03.2007 позивач прийнятий на службу в органи внутрішніх справ України та 06.11.2015 згідно наказу №99 о/с позивач звільнений зі служби органів внутрішніх справ України (а.с. 17). 07.11.2015 наказом №1 о/с від 07.11.2015 позивач прийнятий на службу до Національної поліції України та 24.04.2018 згідно наказу №50 о/с від 24.04.2018 позивач звільнений зі служби в Національній поліції України (а.с. 17-18).

При звільненні з посади старшого сержанта поліції поліцейського-водія групи реагування Рогатинського районного відділення Управління поліції охорони в Івано-Франківській області, позивачу не виплачено грошову допомогу у розмірі 25% щомісячного грошового забезпечення за 12 повних календарних років служби з підстав, визначених ч. 2 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Позивач 25.04.2018 звернувся до відповідача з листом про розгляд питання виплати йому законодавством України вихідної допомоги, а саме одноразової грошової допомоги в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (а.с. 22).

Відповідач листом від 04.05.2018 за №932/43/28/02-2018 повідомив позивача, що на час звільнення зі служби в поліції, позивач не набув права на пенсію на умовах, визначених ч. 2 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а тому не має права на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні (а.с. 24-25).

Не погоджуючись з оскаржуваною відмовою відповідача, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями Конституції України, Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» від 01.07.1949 за №95, ратифікована Україною від 31.01.1961 (далі - Конвенція №95), Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 за №2262-ХІІ (далі - Закон №2262-ХІІ), Закону України «Про національну поліцію» від 02.07.2015 за №580-VIII (далі - Закон №580-VIII), Постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17.07.1992 за №393 (далі - Постанова №393), Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 за №322-08 (далі - КЗпП України).

Так, згідно преамбули Закону №2262-ХІІ, цей Закон визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, зокрема, в органах внутрішніх справ, Національній поліції та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону №2262-ХІІ, особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Отже, системний аналіз наведених положень Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» дає підстави для висновку, що ч. 2 ст. 9 цього Закону встановлює дві підстави для виплати одноразової грошової допомоги зазначеним у ній особам, зокрема, це особи, які мають право на пенсію та звільнені зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини за наявності вислуги років 10 років і більше.

Аналогічне положення закріплено в абзаці 4 п. 10 Постанови №393, за змістом якої поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Тобто, наведені положення пункту 10 Постанови №393 не пов'язують виплату одноразової грошової допомоги з набуттям особою права на пенсію.

Із аналізу зазначеної норми вбачається, що право на отримання одноразової грошової допомоги, яка має разовий характер, зокрема, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби пов'язане з наявністю десятирічної вислуги та звільненням з передбачених підстав. Зважаючи на вказане, не набуття права на пенсію цих осіб не може нівелювати їх право на отримання зазначеної допомоги, за умови наявності десяти і більше років вислуги.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 17.03.2015 у справі 21-80а15.

Тому суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що позивач не набув права на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні.

Також суд відхиляє посилання відповідача на лист-роз'яснення правового департаменту Національної поліції України від 11.06.2018 за №1721/26/1-2018, оскільки в ньому йдеться про застосування ч. 1 ст. 9 Закону №2262-ХІІ, а не ч. 2 ст. 9 Закон №2262-ХІІ, а також вказаний лист-роз'яснення не має законодавчої сили - він є документом інформаційного характеру.

Суд встановив, що позивач звільнений із Управління поліції охорони в Івано-Франківській області із званням старшого сержанта поліції, підставою для звільнення є п. 7 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням), вислуга років позивача при звільненні в календарному обчисленні становила 12 років 00 місяці 28 днів (а.с. 19).

Тобто, позивач за наведених обставин набув право на виплату йому одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, а тому суд вбачає ознаки протиправної бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні.

Однак, суд не погоджується з числовим значенням суми, яку позивач просить стягнути з відповідача як одноразову грошову допомогу.

Відповідно до довідки про грошове забезпечення позивача, останнім повним відпрацьованим календарним місяцем є березень 2018 року, за який позивачу нарахована сума грошового забезпечення у розмірі 7 330,64 грн.

Виходячи з викладеного, 25 відсотків місячного грошового забезпечення позивача складає 1 832,66 грн. (7 330,64 грн. х 25%).

Отже, одноразова грошова допомога, яка підлягає виплаті позивачу за 12 повних відпрацьованих календарних років становить 21 991,92 грн. (1 832,66 грн. x 12).

Таким чином, враховуючи те, що позивач просить стягнути одноразову грошову допомогу в сумі 23 193,42 грн., то суд дійшов висновку, що вказану позовну вимогу слід задовольнити частково.

Щодо вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час не виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 116 КЗпП Укрїани, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ст. 117 КЗпП Укрїани, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В даному випадку між сторонами присутній спір про розмір належних позивачу виплат, оскільки відповідач не визнає за позивачем права на виплату одноразової грошової допомоги, а тому відповідач має сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати одноразової (вихідної) допомоги з 24.04.2018 по день фактичного розрахунку.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, позивачем частково доведено обставини в обґрунтування своїх позовних вимог щодо протиправності відмови відповідача виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожні повні дванадцять календарних років служби та стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати одноразової (вихідної) допомоги з 24.04.2018 по день фактичного розрахунку, в свою чергу, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про правомірність та обґрунтованість невиплати позивачу одноразової грошової допомоги при його звільненні.

За таких обставин, суд вважає вимоги позивача частково обґрунтованими, а позов таким що підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до частини 1 статті 132 цього Кодексу судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Таким чином, враховуючи, що заявлені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, та те, що позивачем сплачений судовий збір у розмірі 704,80 грн. згідно квитанції №20362301 від 27.06.2018 (а.с. 3), то в силу вимог частини 1 статті 132, частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України за рахунок бюджетних асигнувань Управління поліції охорони в Івано-Франківській області на користь позивача підлягає частковому стягненню сплачений судовий збір у розмірі 528,60 грн.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 ідентифікаційний код НОМЕР_1) до Управління поліції охорони в Івано-Франківській області (вул. Млинарська, 2, м. Івано-Франківськ, 76010, ) про визнання протиправними дій та стягнення одноразової грошової допомоги в сумі 23 193,42 грн. та середнього заробітку за весь час затримки виплати одноразової (вихідної) допомоги з 24.04.2018 по день фактичного розрахунку, - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління поліції охорони в Івано-Франківській області (вул. Млинарська, 2, м. Івано-Франківськ, 76010, ) щодо невиплати ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 ідентифікаційний код НОМЕР_1) вихідної допомоги при звільненні

Стягнути з Управління поліції охорони в Івано-Франківській області (вул. Млинарська, 2, м. Івано-Франківськ, 76010, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 ідентифікаційний код НОМЕР_1) суму невиплаченої одноразової грошової допомоги у розмірі 21 991,92 грн.

Стягнути з Управління поліції охорони в Івано-Франківській області (вул. Млинарська, 2, м. Івано-Франківськ, 76010, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 ідентифікаційний код НОМЕР_1) середній заробіток за весь час затримки виплати одноразової (вихідної) допомоги з 24.04.2018 по день фактичного розрахунку.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління поліції охорони в Івано-Франківській області (вул. Млинарська, 2, м. Івано-Франківськ, 76010, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 ідентифікаційний код НОМЕР_1) сплачений судовий збір в розмірі 528 (п'ятсот двадцять вісм) грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Кафарський В.В.