Справа № 161/16725/17
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2018-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2018 рокуЛьвів№ 876/5234/18

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Качмара В.Я., Старунського Д.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 квітня 2018 року (суддя - Олексюк А.В., м. Луцьк) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції про визнання протиправним рішення та зобов'язання призначити та виплатити одноразову грошову допомогу,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 30.10.2017 звернувся до суду з позовом до Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції про визнання протиправним рішення комісії Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення або інвалідності осіб рядового та начальницького складу, оформленого протоколом від 26.06.2017 №3-17, яким позивачу відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги, та зобов'язання відповідача призначити і виплатити одноразову грошову допомогу у відповідності до п.4 ч.1 ст.97 Закону України «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VIII). В обґрунтування позову вказує, що з 18.01.2000 по 16.04.2016 проходив службу в органах Державної пенітенціарної служби України в званні старшого прапорщика внутрішньої служби на посаді молодшого інспектора-кінолога відділу режиму і охорони Луцького СІЗО управління Державної пенітенціарної служби України у Волинській області та з 16.04.2016 його звільнено зі служби через хворобу. Відповідно до свідоцтва про хворобу від 25.03.2016 №89 встановлено, що захворювання позивача пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ та з 06.04.2017 йому встановлено третю групу інвалідності. Враховуючи наведені обставини позивач звернувся у встановленому порядку до відповідача із заявою щодо призначення та виплати одноразової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення або інвалідності осіб рядового та начальницького складу, однак відповідачем у призначенні такої грошової допомоги позивачу відмовлено з огляду на те, що з моменту звільнення зі служби до встановлення групи інвалідності пройшло більш, як шість місяців, що не відповідає вимогам п.4 ч.1 ст.97 Закону №580-VIII. Такі дії відповідача вважає протиправними, такими, що суперечать вимогам чинного законодавства, а також порушують його конституційні права на отримання належного соціального забезпечення.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 квітня 2018 року у справі №161/16725/17 позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на імперативну норму п.4 ч.1 ст.97 Закону №580-VIII, якою чітко визначено, що право на отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення або інвалідності осіб рядового та начальницького складу настає при сукупності двох обставин - захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ та визначення інвалідності внаслідок цього захворювання протягом шести місяців після звільнення його з органів внутрішніх справ. Враховуючи той факт, що з дати звільнення позивача зі служби (16.04.2016) до встановлення групи інвалідності (06.04.2017) минуло більше шести місяців, що не відповідає вимогам встановленим Законом №580-VIII, вважає, що підстав для призначення одноразової грошової допомоги немає. Окрім цього відповідач зауважив, що комісія Західного міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції з розгляду питань щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення або інвалідності осіб рядового і начальницького складу не наділена виключним правом виплати та нарахування грошової допомоги, а тільки направляє матеріали на розгляд Міністерству юстиції України.

Позивач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим, прийнятим з врахуванням всіх обставини справи та таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Учасники справи в судове засідання на виклик суду не з'явилися, хоча належним чином були повідомленні про місце та час розгляду справи, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу згідно з п.2 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 з 18.01.2000 по 16.04.2016 проходив службу в органах Державної пенітенціарної служби України в званні старшого прапорщика внутрішньої служби на посаді молодшого інспектора-кінолога відділу режиму і охорони Луцького СІЗО управління Державної пенітенціарної служби України у Волинській області.

Відповідно до наказу Луцького слідчого ізолятору управління Державної пенітенціарної служби України у Волинській області від 14.04.2016 №24/ОС-16 «По особовому складу» старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_1, молодшого інспектора-кінолога відділу режиму і охорони Луцького СІЗО управління Державної пенітенціарної служби України у Волинській області звільнено зі служби з органів кримінально-виконавчої служби на підставі п.2 ч.1 ст.77 Закону №580-VIII (через хворобу).

Довідкою про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках від 20.02.2017 Серії 12 ААА підтверджується 50 відсотковий ступінь втрати працездатності позивача.

Згідно із Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА позивачу на підставі первинного огляду встановлено третю групу інвалідності з 06.04.2017 та зазначено про те, що захворювання пов'язане із проходженням служби в органах внутрішніх справ.

На підставі наведених обставин позивачем подано заяву із проханням оформити матеріали, необхідні для виплати одноразової грошової допомоги, у зв'язку із встановленням третьої групи інвалідності та визначенням ступеня втрати працездатності на 50%, оскільки подія, що спричинила захворювання настала у період проходження позивачем служби у Державній пенітенціарній службі України.

Як випливає зі змісту листа відповідача від 05.10.2017 №4/373, подані позивачем матеріали розглянуті комісією Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення або інвалідності осіб рядового та начальницького складу, в результаті чого прийнято рішення відмовити у призначенні одноразової грошової допомоги, керуючись пп.4 п.1 ст.97 Закону №580-VIII, оскільки після звільнення зі служби 16.04.2016 до встановлення групи інвалідності 06.04.2017, минуло більше ніж шість місяців.

Наведені твердження відповідають висновку, зазначеному у витязі протоколу засідання комісії Західного міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення або інвалідності осіб рядового та начальницького складу від 26.06.2017 №3-17.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач, з метою захисту свого порушеного права звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що Західне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції як орган, у якому проходив службу позивач, відмовляючи у проведенні останньому виплати одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, діяв не у спосіб та не в порядку, що визначені чинним законодавством, а тому рішення комісії Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення або інвалідності осіб рядового та начальницького складу, оформленого протоколом від 26.06.2017 №3-17 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.97 Закону №580-VIII є протиправним.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, є помилковими, такими, що суперечать нормам матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про державну кримінально - виконавчу службу України» (далі - Закон №2713-IV), правовою основою діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України є Конституція України, цей та інші закони України, акти Президента України і Кабінету Міністрів України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти Міністерства юстиції України.

Відповідно до ч.5 с.23 Закону №2713-IV на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

07.11.2015 набрав чинності Закон №580-VIII. До набрання чинності вказаним Законом порядок виплати одноразової грошової допомоги було врегульовано нормами ст.23 Закону України «Про міліцію» (далі - Закон №565-XII) та «Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 (далі - Порядок №850).

Відповідно до ч.6 ст.23 Закону №565-XII, у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов'язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров'я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

Відповідно до п.3 Порядку №850, грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов'язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Згідно з п.5 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII (набрав чинності 07.11.2015) визнано таким, що втратив чинність Закон №565-XII.

Разом з тим, за змістом абз.3 п.15 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону, право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Так, відповідно до Закону №580-VIII, розділом IX встановлено основи соціального захисту поліцейських. Право отримання одноразової грошової допомоги передбачено ст.97 цього Закону.

Згідно з ч.2 ст.97 Закону №580-VIII, порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.

Пунктом 4 ч.1 ст.97 Закону №580-VIII (в редакції Закону на момент звернення позивача із заявою) визначено, що одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням ним служби в поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

Відповідно до пп. «б» п.4 ч.1 ст.99 Закону №580-VIII, розміри одноразової грошової допомоги поліцейським, а в разі їх загибелі (смерті) - особам, які за цим Законом мають право на її отримання, визначаються виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату, у разі визначення поліцейському внаслідок причин, зазначених у пункті 4, інвалідності IIІ групи - 70 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату.

З метою врегулювання питання щодо порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, відповідно до статей 97-101 Закону №580-VIII, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.01.2016 №4 затверджено «Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського» (далі - Порядок №4; у редакції чинній на момент виникнення спірних відносин), який визначає механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 12.09.2016 №916, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України за №1277/29409 від 22.09.2016, пункту 5 Розділу 1 Порядку №4 доповнено пп.4, яким передбачено призначення поліцейському одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності, чи втрати працездатності, яка виникла внаслідок отриманого поліцейським захворювання або поранення (контузії, травми, каліцтва) під час проходження служби в органах внутрішніх справ.

Згідно з п.1 Розділу ІІ Порядку №4, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення поліцейському інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Із матеріалів справи встановлено, що право позивача на отримання одноразової грошової допомоги виникло 06.04.2017, в результаті захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Суд апеляційної інстанції вважає помилковими висновки суду першої інстанції який вказав, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги згідно Порядку №850.

Як зазначалось раніше, згідно з п.15 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII, за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб.

Право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом №565-XII, зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом №580-VIII.

Системний аналіз зазначеного пункту дозволяє суду зробити висновок про те, що дія такої норми поширюється на осіб, останнім місцем роботи яких є органи міліції.

Натомість, останнім місцем служби позивача є Державна кримінально-виконавча служба України. Згідно з ч.5 ст. 23 Закону №2713-IV (в редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби), на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом №580-VIII, а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для поліцейських. На працівників кримінально-виконавчої служби поширюються умови оплати праці, передбачені для працівників Національної поліції, які не мають спеціальних звань.

Так, наказом Луцького слідчого ізолятору управління Державної пенітенціарної служби України у Волинській області від 14.04.2016 №24/ОС-16 «По особовому складу» старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_1, молодшого інспектора-кінолога відділу режиму і охорони Луцького СІЗО управління Державної пенітенціарної служби України у Волинській області звільнено зі служби з органів кримінально-виконавчої служби на підставі п.2 ч.1 ст.77 Закону №580-VIII (через хворобу).

Встановлені фактичні обставини дають підстави для висновку, що право позивача на отримання одноразової грошової допомоги виникло у період дії Закону №580-VIII. У зв'язку з цим необхідно зауважити, що позивачу підлягає нарахуванню і виплаті одноразова грошова допомога у розмірі, передбаченому Законом №580-VIII, оскільки підстави для її виплати виникли у позивача під час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України, на осіб рядового і начальницького складу якої поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України №580-VIII, а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для поліцейських. Таким чином, одноразова грошова допомога позивачу має визначатись на підставі норм Закону №580-VIII та Порядку №4.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі №554/155/17 та від 21 лютого 2018 року у справі №127/8696/17, які відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України повинні враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Як встановлено судом, фактичною підставою для відмови в призначенні одноразової грошової допомоги позивачу слугувало перевищення шестимісячного строку встановлення інвалідності з дати звільнення зі служби.

Позивачем жодних доказів звернення до комісії МСЕК протягом шести місяців після звільнення зі служби для встановлення групи інвалідності не надано, не встановлено таких і в ході судового розгляду даної справи.

Враховуючи те, що між датою звільнення позивача зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України 16.04.2016, та датою встановлення групи інвалідності 06.04.2017 пройшло більше шести місяців, правові підстави для призначення позивачу одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності на умовах, визначених Законом №580-VIII відсутні.

Така позиція підтверджується і висновком Верховного Суду у постанові від 25.05.2018 по справі №П/811/642/17.

Суд звертає увагу також на приписи статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якими передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Вказане свідчить про те, що права особи, в тому числі, щодо отримання соціальних виплат, не є абсолютними, а держава, в свою чергу, може впроваджувати певні обмеження, шляхом відповідного їх закріплення на законодавчому рівні. В даному випадку, одним із таких обмежень є встановлений законодавцем шестимісячний термін, протягом якого особа може реалізувати гарантоване їй право щодо виплати належної грошової допомоги.

Отже, аналіз усіх вищенаведених положень дозволяє суду дійти висновку про те, що відповідач, відмовляючи позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги діяв у спосіб та в межах, встановлених законом, а відтак, вимоги даної позовної заяви є безпідставними, необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Апеляційний суд акцентує увагу на тому, що відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. В ході розгляду справи відповідачем в повній мірі доведено правомірність вчинених ним реєстраційних дій.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Враховуючи викладене, оцінивши зібрані докази у сукупності, судова колегія приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги відповідача являються підставними і обґрунтованими та спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 квітня 2018 року скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції про визнання протиправним рішення та зобов'язання призначити та виплатити одноразову грошову допомогу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав визначених пунктом 2 частини п'ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді В. Я. Качмар
Д. М. Старунський
Повне судове рішення складено 25 вересня 2018 року.