Справа № 826/5136/18
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 вересня 2018 року № 826/5136/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України у місті Києві та просить суд:

визнати протиправними дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України у місті Києві щодо переведення позивача з пенсії за вислугу років на пенсію за віком і її перерахунку та зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України у місті Києві призначити позивачу і провести виплату пенсії за віком із застосуванням середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України, за три роки, що передують року звернення за призначенням пенсії за віком, тобто за 2014-2016 роки (3 764,40 гривень), та коефіцієнта страхового стажу, визначеного з урахуванням величини оцінки одного року страхового стажу, що дорівнює 1,35%, підвищивши її розмір на 15 відсотків розміру пенсії, обчисленого відповідно до статті 27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 27 вересня 2017 року, відповідно до статей 29,40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням виплачених сум;

стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 02 липня 2014 року їй було призначено пенсію за вислугу років. 27 вересня 2017 року, після досягнення пенсійного віку (58 років) позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком. Для обчислення пенсії за віком відповідачем було застосовано показник середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України за 2011-2013 роки (2 700,98 гривень).

17 січня 2018 року позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком із застосуванням середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України, за три роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, тобто за 2014-2016 роки (3 764,40 гривень), та коефіцієнта страхового стажу, визначеного з урахуванням величини оцінки одного року страхового стажу, що дорівнює 1,35 %.

Однак листом від 21 лютого 2018 року відповідач листом № 10361/05 відмовив у задоволенні заяви позивача, оскільки її було переведено з пенсії за вислугу років на пенсію за віком.

Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 30 березня 2018 року відкрито провадження у справі №826/5136/18та розгляд справи визначено у порядку спрощеного позовного провадження (без виклику сторін).

Відповідач відзив на позовну заяву не надав, про розгляд справи належним чином повідомлений.

Частиною шостою статті 162 КАС України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ухвалою суду від 06.08.2018 року задоволено заяви представника Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві та ОСОБА_1, замінено у справі №826/5136/18 відповідача - Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України у м. Києві його правонаступником - Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві (, 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16).

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 з 07 серпня 1979 року по 26 червня 2014 року працювала у сфері охорони здоров'я на різних посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років.

На даний час позивач є пенсіонером (пенсійне посвідчення від 05 серпня 2014 року серії НОМЕР_1) та перебуває на обліку в Центральному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України у місті Києві.

З 02 липня 2014 року позивачу було призначено пенсію за вислугу років.

27 вересня 2017 року, у зв'язку із досягненням пенсійного віку (58 років) позивач звернулась до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України у місті Києві із заявою про призначення пенсії за віком.

До заяви позивачем додано необхідні для призначення пенсії за віком документів.

ОСОБА_1 зазначила, що за рекомендацією працівника відповідача нею було підписано заяву про переведення з одного виду пенсії на інший, тобто з пенсії за вислугу років на пенсію за віком.

Для обчислення пенсії за віком відповідачем було застосовано показник середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України за 2011-2013 роки (2 700,98 гривень).

17 січня 2018 року позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком із застосуванням середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України, за три роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, тобто за 2014-2016 роки (3 764,40 гривень), та коефіцієнта страхового стажу, визначеного з урахуванням величини оцінки одного року страхового стажу, що дорівнює 1,35 %.

Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України у місті Києві листом від 21 лютого 2018 року № 10361/5 повідомлено позивача про відмову у задоволенні заяви про перерахунок пенсії, оскільки її було переведено з пенсії за вислугу років на пенсію за віком, що стало підставою для застосування показника середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України за 2011-2013 роки (2 700,98 гривень). Відповідачем водночас зазначено, що заявник не має права на підвищення до пенсії, відповідно до пункту 3 статті 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки до переведення на пенсію за віком позивач вже отримувала пенсію за вислугу років.

На думку позивача, відповідачем порушено вимоги чинного законодавства.

Позивач вважає дії відповідача щодо переведення її з пенсії за вислугу років на пенсію за віком, відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» помилковим, та таким, що не ґрунтується на приписах чинного законодавства, оскільки по досягненню 58 річного віку позивач вперше звернулась за призначенням іншого виду пенсії, зокрема, пенсії за віком, при призначенні якої має застосуватись відповідно до статті 40 зазначеного вище Закону , середня заробітна плата (дохід) у середньому на одну застраховану особу в цілому в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії.

Подана 27 вересня 2017 року заява позивачем повинна розцінюватись як заява про призначення пенсії за віком.

Позивач вважає, що факту переведення з одного виду пенсії на інший не було.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з урахуванням встановлених обставин, суд прийшов до наступних висновків.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Визначення принципів, засад і механізмів функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулювання порядку формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом, регулюється Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон), який розроблено відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до статті 5 Закону, цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Частиною першою статті 8 Закону визначено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають,

1) громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом;

2) особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України "Про пенсійне забезпечення" - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.

Згідно зі статтею 9 Закону, відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:

1) пенсія за віком;

2) пенсія по інвалідності;

3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором (частина перша статті 10 Закону).

Відповідно до частини першої статті 26 Закону особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку, зокрема:

58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року;

Розмір пенсії за віком визначається за формулою:

П = Зп?Кс, де:

П - розмір пенсії, у гривнях;

Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи, визначена відповідно до статті 40 цього Закону, з якої обчислюється пенсія, у гривнях;

Кс - коефіцієнт страхового стажу застрахованої особи, визначений відповідно до статті 25 цього Закону (частина перша статті 27 Закону).

Відповідно до частини третьої статті 29 Закону жінкам, які народилися у період по 31 грудня 1961 року, після виходу на пенсію встановлюється підвищення розміру пенсії, обчисленого відповідно до статті 27 цього Закону, в розмірі 2,5 відсотка за кожні шість місяців більш пізнього виходу на пенсію, починаючи з 55 років до досягнення ними 60-річного віку, за умови, що до цього їм не призначалася будь-яка пенсія.

Статтею 40 Закону передбачено порядок визначення заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії

Так, для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

Заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою:

Зп = Зс х (Ск : К), де:

Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях;

Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. Порядок визначення показників зазначеної заробітної плати затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах економічного розвитку, статистики. Тимчасово, з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року, заробітна плата (дохід) для призначення пенсії визначається із середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2016 та 2017 роки;

Ск - сума коефіцієнтів заробітної плати (доходу) за кожний місяць (Кз1 + Кз2 + Кз3 + ... + Кзn );

К - страховий стаж за місяці, які враховано для визначення коефіцієнта заробітної плати (доходу) застрахованої особи.

Відповідно до частини першої статті 44 Закону заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Статтею 45 Закону передбачено, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку:

1) пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Частиною третьою зазначеної статті передбачено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Якщо особа після призначення пенсії по інвалідності продовжувала працювати та набула не менш як 24 місяці страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі, при переведенні вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком застосовується середня заробітна плата (дохід), визначена частиною другою статті 40 цього Закону для призначення пенсії.

Разом з тим, Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 788-XII (далі - Закон № 788-XII) прийнятий відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій

Згідно зі статтею 51 Закону № 788-XII пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Стаття 52 Закону № 788-XII визначає працівники, які мають право на пенсію за вислугу років.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з 2014 року отримувала пенсію за вислугу років. Однак у зв'язку із досягненням пенсійного віку, позивач звернулась до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком, та наданий час отримує пенсію за віком.

З долученої до матеріалів справи копії заяви позивача про призначення/перерахунку пенсії від 27 вересня 2017 року, яку підписано особисто позивачем, що нею не заперечується, вбачається, що позивач висловила прохання про переведення призначеної їй пенсії за вислугу років на пенсію за віком.

За таких обставин, суд не приймає до уваги доводи позивача стосовно того, що відповідачем неправомірно здійснено переведення позивача з одного виду пенсії на інший, оскільки вказане переведення здійснювалось відповідно до заяви позивача, яку підписано нею власноруч. Обставини власноручного підписання поданої до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України у місті Києві заяви позивачем не заперечуються. Проте пояснюються тим, що при її підписання позивач вважала, що підписує саме заяву про призначення пенсії за віком.

Однак вказані доводи позивача не заслуговують на увагу, є безпідставними та жодним чином не підтверджені, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо переведення її з пенсії за вислугу років на пенсію за віком.

З долученого до матеріалів справи листа відповідача від 21 лютого 2018 року № 10361/5 вбачається, що з 01 жовтня 2017 року відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо підвищення пенсії» від 03 жовтня 2017 року № 2148-08 проведено осучаснення раніше призначених пенсій з урахуванням середньої заробітної плати в Україні за 2014-2016 роки 3 764,40 гривень, та страхового стажу, один рік якого дорівнює 1%, тобто:

Розмір пенсії позивача обчислено з урахуванням коефіцієнту страхового стажу (з кратністю 1) - 0,39833 (при страховому стажі роботи - 39 років 10 місяців та 25 днів, з яких працівником охорони здоров'я - 34 роки, 10 місяців та 24 дні) та коефіцієнти заробітної плати - 2,06064 (при середньомісячному заробітку 7 757,07 гривень, визначеного за період роботи з 01 січня 1992 року по 31 грудня 1996 рік, з 01 липня 2000 року по 31 серпня 2017 року) та середньої заробітної плати доходу в Україні за 2014-2016 роки - 3 764,40 гривень.

Розмір пенсії позивача до виплати з 01 жовтня 2017 року становить 3 166,53 гривень, де:

3 089,87 гривень - розмір пенсії за віком;

96,66 гривень - доплата за понаднормативний стаж.

Доплата за понаднормативний час вираховувалась виходячи з наступного

Згідно зі статтею 28 Закону мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35, а у жінок - 30 років страхового стажу встановлюється на рівні прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, та за кожний рік понад 35 років для чоловіків та 30 років для жінок розмір пенсії збільшується на 1 відсоток від розміру пенсії, яка обчислена відповідно до статті 27, але не більше 1 відсотка від прожиткового мінімуму.

Розрахунок доплати за понаднормативний стаж відповідачем проводився згідно прожиткового мінімуму станом на 01 вересня 2015 року, оскільки позивач була працюючим пенсіонером.

Розрахунок оплати за понаднормативний стаж проводився за формулою:

1074,00 гривень (прожитковий мінімум станом на 01 вересня 2015 року) х 9% (понаднормативний стаж) = 96,96 гривень.

До страхового стажу відповідачем зараховано періоди роботи, за які щомісяця сплачувались страхові внески у сумі, не меншій, ніж мінімальний страховий внесок: а саме період навчання з 01 вересня 1977 року по 01 липня 1979 року, та працю у сфері охорони здоров'я починаючи з 07 серпня 1979 року по 30 червня 2014 року, тобто до часу призначення позивачу пенсії за вислугу років та з 01 липня 2014 року по 31 серпня 2017 року.

Коефіцієнт страхового стажу позивача становить 2,06064 (39 років (страховий стаж) х 12) + 10 місяців = 478:1200=0/,39833, який визначено у період з 01 січня 1992 року по 31 грудня 1996 року, 01 липня 2000 року по 31 серпня 2017 року.

З наведено листа відповідача судом встановлено, що з 01 жовтня 2017 року пенсію позивача було перераховано згідно пенсійної реформи із застосуванням середньої заробітної плати працівників зайнятих в галузях економіки України за 2014-2016 роки (3 764,40 гривень) та величині оцінки одного року страхового стажу, що дорівнює 1%.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що до переведення на пенсію за віком позивач отримувала пенсію за вислугу років, а тому позивач не має права на підвищення пенсії відповідно до вимог пункту 3 статті 29 Закону.

Із системного аналізу викладеного, встановлених судом обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача та відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Позивачем під час судового розгляду не було доведено правомірність заявлених вимог. Натомість суд дійшов висновку про правомірність дій відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (частина друга статті 2 КАС України).

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Суд не може витребувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Беручи до уваги вищевикладене, з урахуванням встановлених судом обставини під час розгляду справи, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат відсутні.

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда