Справа № 333/3526/17(2-а/333/188/17)
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2018-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2018 рокусправа № 333/3526/17(2-а/333/188/17)
(суддя Герасименко С.Г. м. Запоріжжя)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді-доповідача Чередниченко В.Є.

судді: Іванов С.М., Панченко О.М.,

за участю секретаря судового засідання: Комар Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2017 року у справі №333/3246/17(2-а/333/188/17) за позовом ОСОБА_3 до державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав управління державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Білай Олени Павлівни про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 23 червня 2017 року звернулася до суду з позовом до державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав управління державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Білай Олени Павлівни, згідно з яким, просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення №35436997 від 30.05.2017 року про відмову позивачу у державній реєстрації прав та їх обтяжень;

- зобов'язати відповідача повторно розглянути її заяву від 19.05.2017 року та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що позивач є власником частини домоволодіння, а оскаржуване рішення відповідача яким їй відмовлено у реєстрації права власності порушує її законні права та інтереси.

Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2017 року позов задоволено.

Суд, визнав протиправним та скасував рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Білай О.П. від 30 травня 2017 року №35436997 про відмову ОСОБА_3 у державній реєстрації права власності на нерухоме майно, 18/25 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язав Державного реєстратора прав на нерухоме майно департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Білай О.П. повторно розглянути заяву ОСОБА_3 від 19.05.2017 року та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

Постанова суду мотивована тим, що зі змісту рішення відповідача про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень неможливо встановити, яким саме вимогам не відповідають подані позивачем документи. Оскаржуване рішення не містить посилань на конкретні приписи нормативно-правових актів, які не були додержані позивачем. Окрім того, у розпорядженні відповідача були судові рішення, з яких випливала необхідність внесення змін до державного реєстру, в частині скасування судового рішення про виділ об'єкта нерухомості в окремий об'єкт.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року апеляційну скаргу державного реєстратора права на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Білай Олени Павлівни - залишено без задоволення. Постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2017 р. у справі № 333/3526/17(2-а/333/188/17) - змінено в частині обґрунтування висновків суду та абзацу другого резолютивної частини, викладено абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції: "Зобов'язати Державного реєстратора прав на нерухоме майно департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Білай Олену Павлівну повторно розглянути заяву ОСОБА_3 від 19.05.2017 року та прийняти відповідне рішення". В іншій частині постанову залишено без змін.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції ОСОБА_2 оскаржила її до апеляційного суду з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та провадження у справі закрити.

В апеляційній скарзі зазначає про те, що судом першої інстанції та апеляційної інстанції не було залучено скаржника до розгляду справи не зважаючи на те, що вона є власником домоволодіння, частину права власності на яке просить зареєструвати за собою позивач. Зазначає про те, що спір який розглядається в межах цієї справи фактично зводиться до наявності спору про право власності на частину домоволодіння, між нею та позивачем, а отже цей спір належить до розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з відзивом на апеляційну скаргу, позивач зазначаючи про законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 який підтримав доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 19 травня 2017 року позивач звернулася до відповідача з заявою про реєстрацію права власності на частину домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.61-62).

З картки прийому заяви вбачається, що позивачем було додано до заяви договір дарування №668, договір купівлі-продажу №687, договір дарування №3213, технічний паспорт (а.с.96).

30 травня 2017 року відповідачем прийнято рішення про відмову у внесенні змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №354369975, яким відмовлено у внесенні у зв'язку з суперечностями між заявленими правами та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно (а.с.95).

Законність та обґрунтованість зазначеного рішення відповідача є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскарженої постанови, виходить з наступного.

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон № 1952).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 вказаного Закону № 1952 державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч. 3 ст. 10 Закону державний реєстратор поряд з іншими повноваженнями встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Положеннями частини 4 ст. 18 Закону № 1952 передбачено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Частиною 1 статті 24 Закону № 1952 встановлено виключний перелік підстав для прийняття рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, серед яких, зокрема, наявність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень був затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 р. № 868 (далі - Порядок № 868).

Пунктом 36 Порядку № 868 встановлено, що для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.

Виходячи з положень п. 37. Порядку № 868, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є, в тому числі:

- укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат (пп. 1);

- рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пп. 10).

З матеріалів справи вбачається, що правовстановлюючими документами, які підтверджують набуття позивачем речових прав на частину домоволодіння АДРЕСА_1 є договір дарування №668 від 30.01.2008 року, договір купівлі-продажу №687 від 31.01.2008 року, договір дарування №3213 від 29.10.2008 року (а.с.65-66, 68-69, 71-72).

Судом першої інстанції встановлено та не оспорюються сторонами у справі, що будинок розташований на земельній ділянці площею 588 кв.м., яка закріплена за домоволодінням у відповідності з рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради № 682 від 22.09.1953 року.

Домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, складається з двох житлових будинків: літ. «А» та «Б».

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.12.2008 року по справі № 2-2575/2008, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 24 березня 2009 року у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права власності на самочинні споруди було відмовлено.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06.07.2009 року по справі № 2-2173/09 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання права власності, зобов'язано ОП «ЗМБТІ» погасити право власності та визнано право власності на самочинно збудоване нерухоме майно: житлову прибудову літ.А1-2, гараж літ.Т, сарай літ.С, сарай літ.Ц, навіс літ.Ч та навіс літ.Ш, виділено у окремий обєкт нерухомості частину будинку та самочинні споруди і присвоєно окрему адресу.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2010 року було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06.07.2009 року по справі № 2-2173/09 скасовано, закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_3 про визнання права власності на самовільно збудовані споруди: житлову прибудову літ.А1-2, гараж літ.Т, сарай літ.С, сарай літ.Ц, навіс літ.Ч, навіс літ.Ш . В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2009 року було задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5, зобов'язано відповідача - ОСОБА_5, не перешкоджати ОСОБА_3 у здійсненні належних прав користувача земельною ділянкою і звільнити земельну ділянку площею 588 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_1, шляхом знесення самовільно збудованих нерухомих споруд: житлова прибудова літ.А1, мансарда літ. мс, сарай літ.Ц, сарай літ.С, гараж літ. Т, усунуто ОСОБА_3 перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 588 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_1 шляхом знесення самовільно збудованих нерухомих споруд: житлова прибудова літ.А1, мансарда літ. мс, сарай літ.Ц, сарай літ.С, гараж літ. Т. Рішення набуло чинності 11 лютого 2010 року.

28 травня 2010 року ОСОБА_9 продала жилий будинок ОСОБА_10

25 вересня 2013 року ОСОБА_10 продала будинок дочці ОСОБА_9 та дружині ОСОБА_5 - ОСОБА_2

За ОСОБА_2 на теперішній час зареєстровано право власності на жилий будинок літ.А в цілому.

Враховуючи те, що за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на жилий будинок літ.А домоволодіння АДРЕСА_1 в цілому, а також те, що позивачем заявлено вимогу про реєстрацію права власності на частину домоволодіння АДРЕСА_1, суд апеляційної інстанції вважає, що у справі, що розглядається існує спір про право цивільне, у межах якого можуть бути розв'язані й питання, пов'язані з реєстрацією права власності на спірну частину будинку.

Слід зазначити й те, що доводи позивача у відзиві на апеляційну скаргу про незаконну реєстрацію права власності на жилий будинок літ. А та його подальше відчуження яке відбулося за рішенням суду, що було в подальшому скасовано не спростовує факт наявності спору про право цивільне в межах розгляду цієї справи, оскільки така реєстрація права власності за ОСОБА_2 у Державному реєстрі відбулася та скасована не була.

Відповідно до статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

За правилами ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

У п. 24 рішення в справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, ЄСПЛ у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

У справі, що розглядається, оскаржується відмова в проведені державної реєстрації прав на домоволодіння, оскільки його частину було виділено в окремий об'єкт нерухомого майна який зареєстрований в цілому за одним із співвласників домоволодіння з чим не погоджується позивач. Отже зазначені обставини свідчать про наявність спору між співвласниками домоволодіння щодо розміру їх часток в спільній власності та наявності спору про право цивільне, у межах якого можуть бути розв'язані й питання, пов'язані з реєстрацією права власності на домоволодіння, а тому цей спір не пов'язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивачів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства.

Отже, беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

У відповідності до п. 1 ч.1 ст.238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з п.3 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до частини 3 статті 323 КАС України за результатами розгляду апеляційної скарги, зазначеної в частині першій цієї статті, суд приймає постанову відповідно до статті 315 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції.

Враховуючи те, що цей спір не належить розгляду за правилами адміністративного судочинства, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2017 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року скасувати, а провадження у справі - закрити, роз'яснивши позивачу, що вирішення питання щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій можуть бути вирішені при вирішенні спору про право на спірну частину домоволодіння АДРЕСА_1, який підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Керуючись: пунктом 3 частини 1 статті 315, статтями 238, 321, 323, 327, 329 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2017 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року - скасувати, а провадження у справі №333/3246/17(2-а/333/188/17) - закрити.

Роз'яснити ОСОБА_3, що питання щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій можуть бути вирішені при вирішенні спору про право на спірну частину домоволодіння АДРЕСА_1, який підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Повернути з Державного бюджету України ОСОБА_3 сплачену нею згідно з квитанцією №П264/5452232/1 від 23.06.2017 року суму судового збору у розмірі 640 грн. за подання позовної заяви.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 20 вересня 2018 року.

Повне судове рішення складено 21 вересня 2018 року.

Головуючий В.Є. Чередниченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: О.М. Панченко