Справа № 161/8470/18
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2018-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2018 рокуЛьвів№ 876/5660/18

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Довгої О.І., Запотічного І.І.

за участю секретаря Мельничук Б.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою Інспектора роти №1 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП Бігуна Станіслава Володимировича на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2018 року (ухвалене головуючим - суддею Рудська С.М., о 09 год. 05 хв. у м. Луцьку, повний текст рішення складено 21 червня 2018 року) у справі № 161/8470/18 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Інспектора роти №1 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП Бігуна Станіслава Володимировича про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що 19.05.2018 інспектором роти № 1 батальйону № 1 УПП у Волинській області Бігуном С.В. відносно нього було складено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАА № 407348, згідно якої він керуючи транспортним засобом на перехресті вулиць Єршова та Гордіюк в м. Луцьку, перетнув суцільну горизонтальну розмітку 1.1, чим, порушив п. 8.5.1 ПДР України, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КпАП України. Вважає вказану постанову протиправною та такою, що підлягає до скасування. Так. перетинання керованим ним автомобілем суцільної горизонтальної лінії розмітки було обумовлено тим, що в цей момент температурний датчик його автомобіля подав сигнал різкого стрибка температури двигуна, що загрожувало перегрівом двигуна та його виходом з ладу. В цей час він рухався у крайньому лівому ряду кільця проїзної частини вулиці Гордіюк, середній та правий ряд проїзної частини були зайняті іншими транспортними засобами загального користування, що рухалися у попутному напрямку. Це завадило йому виконати маневр негайної зупинки з правої проїзної частини дороги. З метою усунення небезпеки для двигуна, що загрожувало йому істотними матеріальними витратами, тобто усунення небезпеки його власності, він був змушений перетнути суцільну розмітку та негайно зупинитися щоб вимкнути двигун автомобіля для термінового охолодження. Іншими способами, окрім негайної зупинки автомобіля, ця небезпека не могла бути усунена. Одночасно з цим ним були виконані вимоги п. 15.14 та п. 9.9 ПДР України. Вказані обставини беззаперечно свідчать про те, що вимушене порушення ПДР України є нічим іншим, як дією, вчиненою у стані крайньої необхідності. Вказані пояснення були надані ним відповідачу при розгляді справи про адміністративне правопорушення. Що, однак, не вплинуло на прийняте ним рішення.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21.06.2018 адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАА № 407348 від 19.05.2018, винесену відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 122 КпАП України. Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 122 КпАП України - закрито.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що оскільки дії позивача пов'язанні з вимушеною зупинкою внаслідок технічної несправності автомобіля (перегрів двигуна), тобто останній діяв в стані крайньої необхідності, позивачем були вжиті всі заходи для того, щоб не перешкоджати руху інших транспортних засобів, а тому в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що за умов які склалися під час вчинення позивачем правил дорожнього руху, останній мав можливість зупинити керований ним автомобіль не порушуючи правил дорожнього руху. Тобто твердження позивача про перегрів двигуна в автомобілі, яке не підтверджено жодними доказами та активними діями по відношенню до автомобіля, не могло бути крайньою необхідністю.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що 19.05.2018 інспектором роти № 1 батальйону № 1 УПП у Волинській області Бігуном С.В. відносно позивача було складено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАА № 407348. (а.с. 4)

З вказаної постанови слідує, що ОСОБА_2 керуючи автомобілем НОМЕР_1, в м. Луцьку на перехресті вулиць Єршова-Гордіюк перетнув суцільну горизонтальну лінію розмітки 1.1, чим порушив п. 8.5.1 ПДР України та скоїв правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КпАП України, за що на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн.

Вважаючи таку постанову відповідача протиправною позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Проаналізувавши матеріали справи та законодавчі положення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про помилкове застосування норм матеріального права, неповного з'ясування обставин справи та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи з огляду на наступне.

Завданням КпАП України є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов'язків, відповідальності перед суспільством.

Статтею 7 цього Кодексу передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до ст.9 КпАП України, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

При цьому, відповідно до статті 17 КпАП України обставинами, що виключають адміністративну відповідальність, є крайня необхідність, необхідна оборона та стан неосудності. Даний перелік обставин є вичерпним.

Відповідно до ст. 18 КпАП України не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Згідно ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов'язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Відповідно до розділу 34 ПДР України горизонтальна розмітка 1.1 (вузька суцільна лінія) подолає транспортні потоки протилежних напрямків і позначає межі смуг руху на дорогах, позначає межі проїзної частини, на які в'їзд заборонено; позначає межі місць стоянки транспортних засобів і край проїзної частини доріг, не віднесених за умовами руху до автомагістралей.

Згідно з п. 8.5.1 ПДР України горизонтальна розмітка встановлює певний режим і порядок руху. Наносить на прохідній частині або верху бордюру у вигляді ліній, стрілок, написів, символів тощо фарбою чи іншими матеріалами згідно з п. 1 розділу 34 цих Правил.

Частиною 1 ст. 122 КпАП України передбачена адміністративна відповідальність, зокрема, за порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений як Конституцією, так і Законами України.

У відповідності до ст. 280 КпАП України орган при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ст. 251 КпАП України, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» було внесено зміни до ст. 258 КпАП України, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.

В результаті внесених змін ч.4 стала ч. 5 ст. 258 КпАП України, яка встановлює, якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов'язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185-3 цього Кодексу та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі.

З наведеного вище видно, що протокол про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху не складається.

Згідно п. 10 розділу ІІІ Інструкції поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Таким чином, нормами КпАП України передбачено спрощений порядок фіксування адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, за умов якого протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, при цьому посадова особа має право винести безпосередньо постанову у справі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Колегія суддів зазначає, що відповідач, як на обставини вчинення правопорушення покликається на складену ним постанову у справі про адміністративне правопорушення та на відеоматеріали додані до матеріалів справи.

З пояснень сторін та відеозапису з нагрудного відеореєстратора поліцейського Бігуна С.В. встановлено, що позивач, керуючи належним йому транспортним засобом в м. Луцьку на перехресті вулиць Єршова-Гордіюк, перетнув лінію дорожньої розмітки 1.1, яка позначає межі напрямного острівці, де здійснив зупинку автомобіля.

Так з долучених відеоматеріалів слідує, що і не заперечувалось позивачем, що такий дійсно порушив правил дорожнього руху, оскільки керуючи належним йому транспортним засобом в м. Луцьку на перехресті вулиць Єршова-Гордіюк, перетнув лінію дорожньої розмітки 1.1, яка позначає межі напрямного острівці, де здійснив зупинку автомобіля.

Разом з цим ОСОБА_2, як на обставину, яка змусила його порушити правил дорожнього руху покликається на те, що в цей момент температурний датчик його автомобіля подав сигнал різкого стрибка температури двигуна, що загрожувало перегрівом двигуна та його виходом з ладу. Відтак вважає, що вказані обставини свідчать про вимушене порушення ПДР України вчиненими у стані крайньої необхідності.

Однак на переконання колегії суддів такі доводи позивача ні чим не підтвердженні та не доведенні, що в свою чергу виключає можливість звільнити останнього від адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху з підстав вчинення в стані крайньої необхідності.

Відтак суд апеляційної інстанції вважає, що додані докази в повній мірі підтверджують порушення позивачем п.п. 8.5.1 ПДР України за яке його правомірно притягнуто до відповідальності за ч. 1 ст. 122 КпАП України та застосовано адміністративне стягнення штраф в розмірі 255 грн.

Відповідно до ст. 317 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення та ухвалює нове, коли має місце неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для

справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було неправильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального права з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити і рішення суду першої інстанції - скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Інспектора роти №1 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП Бігуна Станіслава Володимировича задовольнити, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2018 року у справі № 161/8470/18 скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 26 вересня 2018 року