Справа № 822/38/17
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2018-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Іменем України

26 вересня 2018 року

Київ

справа №822/38/17

адміністративне провадження №К/9901/30115/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Білоуса О.В.,

суддів Бевзенка В.М., Стрелець Т.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 24 березня 2017 року (головуючий суддя Данилюк У.Т.) та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року (головуючий суддя Кузьмишин В.М., судді Сушко О.О., Боровицький О.А.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 28 листопада 2016 року № 51-РС (по особовому складу) про звільнення з військової служби у запас за підпунктом «г» (через сімейні обставини, абзац 1) молодшого сержанта ОСОБА_1 із посади старшого телефоніста телефонного відділення інформаційно-телекомунікаційного вузла Військової частини НОМЕР_1 ; поновити позивача на військовій службі за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 ; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з дати звільнення по день поновлення на роботі.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 24 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленими у справі судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просила рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13 травня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Відповідач скористався своїм правом та надіслав до суду заперечення на касаційну скаргу позивача, в яких зазначив, що рішення судів попередніх інстанцій прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права, посилаючись на встановлені обставини та висновки оскаржуваних судових рішень.

Справу згідно з Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 лютого 2018 року передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 проходила службу у Збройних Силах України згідно контракту, який набрав чинності 30 серпня 2010 року, займаючи посаду старшого телефоніста телефонного відділення інформаційно-телекомунікаційного вузла Військової частини НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 20 листопада 2016 року командиру Військової частини НОМЕР_1 було подано рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, оскільки вона не має змоги проходити службу та поєднувати виховання дитини.

20 листопада 2016 року відповідачем було складено Аркуш бесіди з молодшим сержантом ОСОБА_1 з приводу її звільнення з військової служби у запас з власної ініціативи відповідно до пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за підпунктом «г» (через сімейні обставини, абзац 1). У вказаному аркуші зазначено, що позивач проходити ВЛК відмовилась; службу у військовому резерві проходити не бажає; після звільнення буде направлена на облік до Славутського об`єднаного міського військового комісаріату Хмельницької області. Крім того, в Аркуші бесіді вказано, що рішення про звільнення варто прийняти після надходження акту обстеження сімейного стану молодшого сержанта ОСОБА_1 з військового комісаріату. Від підпису в Аркуші бесіди позивач відмовилась.

21 листопада 2016 року позивачем повторно подано рапорт про звільнення у зв`язку з тим, що рапорт від 20 листопада 2016 року, поданий нею не за встановленою формою. У цьому рапорті ОСОБА_1 просить звільнити її з військової служби за сімейними обставинами у відповідності до вимог статті 26 частини восьмої пункту 1 підпункту «ґ» Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (виховання матір`ю - військовослужбовцем, яка не перебуває у шлюбі, дитини віком до 18 років, яка з нею проживає, без батька), так як не має змоги проходити службу та поєднувати виховання дитини.

22 листопада 2016 року начальником інформаційно-телекомунікаційного вузла подано командиру Військової частини НОМЕР_1 рапорт, згідно якого останній клопоче по суті рапорта молодшого сержанта ОСОБА_1 .

Комісією Славутського об`єднаного міського військового комісаріату Хмельницької області 23 листопада 2016 року складено Акт обстеження сімейного стану військовослужбовця (молодшого сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 ), яким встановлено, що на утриманні позивача знаходиться донька 2010 року народження, інші члени родини - відсутні, та надано висновок про доцільність звільнення позивача за сімейними обставинами.

Судами також встановлено, що 26 жовтня 2016 року начальником медичної служби Військової частини НОМЕР_1 на ім`я командира цієї частини подано рапорт, в якому зазначено, що ОСОБА_1 25 жовтня 2016 року не була госпіталізована до військового шпиталю м. Хмельницький згідно направлення командира Військової частини №235 від 21 жовтня 2016 року та не прибула до медичного пункту Військової частини НОМЕР_1 26 жовтня 2016 року для здачі медичних документів. Згідно виписного епікризу №4323 Хмельницького військового госпіталю, позивач перебувала на обстеженні та лікуванні у неврологічному відділенні Військової частини НОМЕР_2 з 27 жовтня 2016 року по 2 листопада 2016 року.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 28 листопада 2016 року №51-РС відповідно до пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнено з військової служби у запас за підпунктом «ґ» (через сімейні обставини, абзац 1) молодшого сержанта ОСОБА_1 , старшого телефоніста телефонного відділення інформаційно-телекомунікаційного вузла Військової частини НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 30 листопада 2016 року подала рапорт, яким доповіла, що займану посаду здала.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 30 листопада 2016 року № 281 (по стройовій частині) молодшого сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 , старшого телефоніста телефонного відділення інформаційно-телекомунікаційного вузла Військової частини НОМЕР_1 , звільнену наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 28 листопада 2016 року № 51-РС з військової служби у запас за підпунктом «г» часини 8 (за сімейними обставинами), відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», наказано вважати такою, що справи та посаду здала та направлено для постановки на військовий облік до Славутського об`єднаного міського військового комісаріату Хмельницької області.

Не погоджуючись із наказом про звільнення від 28 листопада 2016 року, ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом за захистом своїх прав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відсутні підстави для задоволення позову, оскільки відповідачем доведено, що при прийняті оскаржуваного наказу останній діяв в межах повноважень та у спосіб передбачений Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду погоджується із зазначеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій, враховуючи наступне.

Згідно підпункту «ґ» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці, через такі сімейні обставини або інші поважні причини, зокрема, виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері).

Відповідно до частини дев`ятої статті 26 вказаного Закону звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Положення), встановлено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) військовий комісаріат, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

В силу вимог пункту 235 Положення військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, за їх бажанням можуть не направлятися на обстеження військово-лікарською комісією в разі, зокрема, звільнення за сімейними обставинами або з інших поважних причин.

Відповідно до пункту 236 Положення з військовослужбовцями, які проходять військову службу за контрактом, перед їх звільненням проводиться бесіда з питань звільнення.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, відповідачем з ОСОБА_1 було проведено бесіду, під час якої вона відмовилась проходити військово-лікарську комісію та зазначила, що проходити службу у військовому резерві не бажає. Також в Аркуші бесіди вказано, що після звільнення позивач буде направлена на облік до Славутського об`єднаного міського військового комісаріату Хмельницької області. Таким чином, оскільки військовослужбовцем у рапорті про звільнення вказані відомості не були зазначені, то вони були з`ясовані та відображені в Аркуші бесіди, проведеної з позивачем перед звільненням.

Відповідно до пункту 225 Положення звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до прийняття рішення про демобілізацію - на підставах, передбачених пунктом 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - у військових званнях до старшого прапорщика включно за всіма підставами - командирами окремих батальйонів (кораблів 2 рангу) та посадовими особами, які мають рівні з ними права та вищі.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України, в редакції чинній з 15 грудня 2017 року) передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства та встановлені фактичні обставини справи, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що Військовою частиною НОМЕР_1 доведено правомірність прийняття оскаржуваного наказу від 28 листопада 2016 року № 51-РС (по особовому складу) про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого телефоніста телефонного відділення інформаційно-телекомунікаційного вузла Військової частини НОМЕР_1 .

Колегія суддів вважає, що постанова Хмельницького окружного адміністративного суду від 24 березня 2017 року та ухвала Вінницького апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Усі доводи та їх обґрунтування викладені в касаційній скарзі не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, тому підстави для скасування ухвалених судових рішень та задоволення касаційної скарги відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 343 КАС України суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 24 березня 2017 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.В.Білоус

Судді В.М.Бевзенко

Т.Г.Стрелець