Справа № 363/2231/17
Суддя: Горяйнов А.М.
Дата ухвалення: 2018-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 363/2231/17 Суддя першої інстанції: Рудюк О.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Кузьмишиної О.М. та Файдюка В.В.,

за участю секретаря - Казюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області на постанову Вишгородського районного суду Київської області від 20 липня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації у наданні статусу інваліда війни та зобов'язати прийняти рішення щодо надання такого статусу і видачі відповідного посвідчення.

Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 20 липня 2017 року вказаний адміністративний позов був задоволений.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема апелянт вказує на те, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що брав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Під час судового засідання позивач заперечував проти апеляційної скарги та просив суд відмовити у її задоволенні посилаючись на те, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення, підстави для його зміни чи скасування - відсутні.

Відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, проте явку свого представника у судове засідання не забезпечив та про причини неявки суду не повідомив. За таких обставин колегія суддів, керуючись ч. 2 ст. 313 КАС України, вирішила розглядати справу за відсутності представника відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області задовольнити, постанову Вишгородського районного суду Київської області від 20 липня 2017 року - скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову виходячи із наступного.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами даної справи не заперечується, що у період з 24 до 27 вересня, а також з 27 до 31 жовтня 1986 року ОСОБА_1 був зайнятий на роботах з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Зазначена обставина підтверджується копією довідки Автотранспортного виробничого об'єднання «Укренергостройтранс» від 28 червня 1991 року № 416/К та від 19 грудня 1991 року № 796/К, копіями подорожних листів вантажного автомобіля, копією посвідчення про відрядження.

Згідно довідки Сер. НОМЕР_1 ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до посвідчення серії А № 404693 від 21 грудня 2001 року ОСОБА_1 належить до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії. Згідно вкладки до зазначеного посвідчення позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

ОСОБА_1 25 травня 2017 року звернувся до Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області із заявою про видачу посвідчення інваліда війни на підставі ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Листом від 29 травня 2017 року № 1875 відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що з огляду на відсутність чіткого механізму реалізації ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надання йому статусу інваліда війни є неможливим. Також зазначений лист містить посилання на необхідність надання довідки, яка містить інформацію про наказ чи розпорядження про залучення особи до формувань Цивільної оборони, займану посаду та документів про роботу, яку виконував громадянин під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Необхідність надання такої довідки обґрунтована з посиланням на листи Міністерства праці та соціальної політики України.

Не погоджуючись із такими діями Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що наявними у матеріалах письмовими доказами підтверджується факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в складі невоєнізованих формувань Цивільної оборони, у зв'язку з чим він має право на встановлення статусу інваліда війни.

Колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

У відповідності до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Зазначена норма права вказує на те, що обов'язковою умовою надання особі статусу інваліда війни є її участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони.

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не визначає переліку доказів, на підставі яких може бути встановлений факт залучення особи до складу формувань Цивільної оборони.

Відтак, вимога щодо надання саме довідки, яка містить інформацію про наказ чи розпорядження про залучення особи до формувань Цивільної оборони, займану посаду та документів про роботу, яку виконував громадянин під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, є необґрунтованою. Листи Міністерства праці та соціальної політики України не є нормативними актами, що обов'язкові до виконання, а носять лише інформаційний характер і не можуть бути підставою для відмови в наданні позивачу статусу інваліда війни. Такі листи встановлюють додаткові вимоги для осіб, які звертаються із заявою про надання статусу інваліда війни, не передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що факт залучення ОСОБА_1 до складу формувань Цивільної оборони може бути підтверджено будь-якими фактичними даними, що містять інформацію про обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Дослідивши приєднані до матеріалів справи копії довідок Автотранспортного виробничого об'єднання «Укренергостройтранс» від 28 червня 1991 року № 416/К та від 19 грудня 1991 року № 796/К, подорожніх листів вантажного автомобіля, посвідчення про відрядження, колегія суддів прийшла до висновку про те, що вони підтверджують участь позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Разом з тим, такі документи не містять відомостей про залучення ОСОБА_1 до складу формувань Цивільної оборони.

Також до матеріалів справи приєднана інформаційна довідка Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації від 24 травня 2017 року. У вказаній довідці зазначено, що відповідно до чинних на момент аварії на Чорнобильській АЕС нормативно-правових актів цивільна оборона організовувалася за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об'єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов'язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають малолітніх дітей. Інформаційна довідка містить висновок про те, що громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на Чорнобильській АЕС та її наслідків) залучалися до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони.

Колегія суддів звертає увагу на те, що інформаційна довідка від 24 травня 2017 року не містить фактичних даних про залучення позивача до складу формувань Цивільної оборони СРСР. Зазначена довідка містить виключно висновки Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації, які ґрунтуються на аналізі нормативно-правових актів, що регулювали правовідносини щодо діяльності формувань Цивільної оборони СРСР на момент аварії на Чорнобильській АЕС.

Міністерство закордонних справ України листом від 06 серпня 2018 року № 71.ВАВ-14-571/1-1212-18, на запит Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року № 01-12/2397/2018, надіслало завірену копію Положення про цивільну оборону СРСР, отриману з Державного архіву Російської Федерації, а також повідомило про неможливість надання копії Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами у зв'язку з тим, що воно має незнятий гриф обмеження доступу.

Відповідно до п.п. 3, 5, 6, 7 Положення про цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року № 201-78 (далі - Положення) підготовка країни з цивільної оборони проводиться завчасно в мирний час з урахуванням розвитку зброї масового ураження та інших засобів нападу. Цивільна оборона СРСР організовується за територіальним принципом на всій території країни. Загальне керівництво цивільної оборони СРСР здійснює Рада Міністрів СРСР, а безпосереднє керівництво - Міністерством оборони СРСР. Керівництво цивільною обороною на об'єктах народного господарства здійснює керівник такого об'єкту, який виконує свої функції через штаби і служби цивільної оборони

Нормами п. 12 Положення передбачено, що служби цивільної оборони створюються для виконання інженерно-технічних, медичних та інших спеціальних заходів цивільної оборони, підготовки сил та засобів, а також для забезпечення діяльності невоєнізованих формувань в ході проведення рятувальних та невідкладних аварійно-відновлювальних робіт. Служби цивільної оборони поділялися на загальнорадянські, республіканські, крайові, обласні, районні, міські служби та служби об'єктів народного господарства. Такі служби створювалися з урахуванням рекомендацій керівника цивільної оборони СРСР.

Силами цивільної оборони СРСР, згідно з п. 13 Положення, були невоєнізовані формування цивільної оборони та військові частини, а також залучені у відповідності до плану цивільної оборони організації та установи міністерств, відомств і виконавчих комітетів Рад депутатів робітників.

Комплектування невоєнізованих формувань цивільної оборони особовим складом, технікою та матеріально-технічними засобами здійснюється керівниками цивільної оборони і керівниками служб цивільної оборони за рахунок об'єктів народного господарства, на базі яких вони створені.

Згідно з п. 16 Положення до невоєнізованих формувань цивільної оборони можуть в обов'язковому порядку зараховуватися громадяни СРСР: чоловіки у віці від 16 до 60 років і жінки - від 16 до 55 років, за винятком військовозобов'язаних, які мають мобілізаційні приписи, інвалідів І та ІІ груп, вагітних жінок та жінок, які мають дітей до 8 років, а жінок з середньою та вищою медичною освітою - до 2 років.

Громадяни СРСР, зараховані до невоєнізованих формувань, зобов'язані приймати участь в рятувальних та невідкладних аварійно-відновлювальних роботах і виконанні інших завдань цивільної оборони.

Таким чином, особа з інвалідністю внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи має право на встановлення статусу інваліда війни у разі, якщо вона приймала участь у ліквідації таких наслідків у складі штабу, служби чи невоєнізованого формування цивільної оборони СРСР.

Формування цивільної оборони підлягали створенню на кожному об'єкті народного господарства, мали визначену чисельність, а їх укомплектування здійснювалося за рахунок громадян СРСР. Певна група громадян СРСР могла бути залучена до складу невоєнізованих формувань цивільної оборони в обов'язковому порядку.

За змістом п. 16 Положення громадяни СРСР підлягали залученню до невоєнізованих формувань цивільної оборони, а не входили до складу таких формувань в силу вимог закону.

Крім того, особа підлягала залученню до штабу, служби чи невоєнізованого формування цивільної оборони певного рівня - загальнорадянського, республіканського, крайового, обласного, районного, міського чи певного об'єкта народного господарства.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні письмові докази, які б підтверджували залучення ОСОБА_1 до складу формувань цивільної оборони та направлення його на ліквідацію наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі одного із формувань Цивільної оборони.

Також колегія суддів враховує, що направлення позивача на виконання робіт з ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи було оформлене документами, які зазначалися раніше. Однак, у таких документах відсутні посилання на участь ОСОБА_1 у формуваннях цивільної оборони СРСР.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що за даних обставин підстави для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 відсутні.

Колегія суддів вважає необхідним підкреслити, що підставою для відмови в задоволенні позову є відсутність доказів залучення позивача до формувань цивільної оборони саме у матеріалах даної справи.

Разом з тим, у разі зібрання додаткових доказів, ОСОБА_1 не позбавлений можливості повторно звернутися до органів соціального захисту населення із заявою про встановлення статусу інваліда війни.

Під час розгляду та вирішення даної справи колегія суддів також враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 10 травня 2018 року у справі № 279/12162/15-а, згідно якого не усі особи, які виконували роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС підпадають під дію ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Статус інвалідів війни розповсюджено на осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, на підставі Закону України «Про внесення змін до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». З пояснювальної записки до проекту цього Закону вбачається, що до категорії осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, законодавець запропонував відносити вузьку категорію осіб (1300 чоловік), які з перших днів аварії разом з військовослужбовцями виконували роботи у 30-тикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення у складі мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню. Позивач не брав участь у загонах спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, тому висновок судів про відмову в задоволенні цього позову є обґрунтованим.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1

Отже, доводи апеляційної скарги Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 20 липня 2017 року та є підставами для його скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення без додержання норм матеріального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області задовольнити, постанову Вишгородського районного суду Київської області від 20 липня 2017 року - скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області - задовольнити.

Постанову Вишгородського районного суду Київської області від 20 липня 2017 року - скасувати.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді О.М. Кузьмишина

В.В. Файдюк

Постанова складена у повному обсязі 25 вересня 2018 року.