Справа № 2240/2878/18
Суддя: Петричкович А.І.
Дата ухвалення: 2018-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2240/2878/18
УХВАЛА

іменем України

20 вересня 2018 рокум. Хмельницький

Суддя Хмельницького окружного адміністративного суду Петричкович А.І., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Відділу реєстрації місця проживання Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просить скасувати рішення відділу реєстрації місця проживання Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради від 05.07.2018 про відмову в реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та зобов'язати відділ реєстрації місця проживання Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради зареєструвати місце проживання ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що неповнолітня дитина не має реєстрації місця проживання. Позивач зверталась неодноразово до чоловіка з проханням (зокрема, письмовим листом) дати згоду на реєстрацію місця проживання дитини, однак відповіді не отримала. 05.07.2018 року позивач звернулася до відповідача з заявами, у яких просила зареєструвати місце проживання її дитини, ОСОБА_2, за адресою АДРЕСА_1. 05.07.2018 року рішеннями Відділу реєстрації місця проживання Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради позивачу та її неповнолітньому сину, згідно з пунктом 11 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.2016 року, відмовлено у реєстрації місця проживання за новою адресою

Ухвалою суду від 03.09.2018 позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення її недоліків.

19.08.2018 до суду від представника позивача адвоката ОСОБА_3 надійшли матеріали на виконання зазначеної ухвали.

Ознайомившись з позовною заявою, виконуючи вимоги ст.171 КАС України, суд прийшов до таких висновків, враховуючи наступне.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Пунктом 7 ч.1 ст. 4 КАС України визначено, що суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

У постанові Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №826/20197/13-а зроблено правовий висновок про те, що неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Позивач оскаржує рішення відповідача щодо відмови у реєстрації місця проживання її дитини (ІНФОРМАЦІЯ_1) разом з нею (матір'ю). Дане рішення обґрунтоване пунктом 11 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.2016 року.

Так, згідно вказаного пункту орган реєстрації відмовляє в реєстрації / знятті з реєстрації місця проживання, якщо особа, зокрема, не подала необхідних документів або інформації, а згідно абзацу 6 підпункту 6 пункту 18 Правил у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Отже, у спірному випадку для реєстрації місця проживання дитини необхідна згода батька, яку останній не надав, про що свідчить - лист вимога про надання згоди на реєстрацію місця проживання дитини від 02.04.2018, який позивач адресувала відповідачу.

Згідно з ч.1 ст.2 Сімейного кодексу України (далі - СК України ), цей кодекс регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір'ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.

Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно з ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, спірні правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, не містять ознак публічності, оскільки рішенням відповідача порушуються права позивача у сфері приватних (сімейних) правовідносин, захист яких, згідно частини 1 статті 19 ЦПК України, віднесений до компетенції місцевого суду загальної юрисдикції.

Відтак, крім суб'єктного складу, який визначає спір як адміністративну справу, предмет спору носить приватноправовий характер та не стосується захисту прав у сфері публічно-правових відносин.

Незгода з рішенням відповідача щодо відмови у реєстрації місця проживання дитини, місце проживання якої не узгоджено батьками, є позовом з метою захисту приватного (сімейного) інтересу та визначення обсягу прав і обов'язків матері та батька щодо участі у вихованні дитини.

Отже, предметом спірних правовідносин фактично є визначення місця проживання дитини разом з матір'ю, вимоги ж до Відділу реєстрації місця проживання Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради є похідними від них, а тому цей спір має приватноправовий характер та підлягає розгляду за правилами ЦПК України. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 16.05.2018 у справі № 337/2535/17.

Частиною 5 ст. 242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, спірне рішення стосується відносин, що регулюються сімейним законодавством, та не є рішенням суб'єкта владних повноважень у сфері управлінської діяльності, тому не може розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Тобто, позов ОСОБА_1 є цивільним, і тому він не може вирішуватися адміністративними судами.

Крім цього, потрібно враховувати наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п.24-25 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Таким чином, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та вищевказаних висновків Верховного Суду у постанові Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №826/20197/13-а та в постанові від 16.05.2018 у справі № 337/2535/17, суд вважає, що цей спір не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, а підлягає розгляду місцевим загальним судом в порядку цивільного судочинства. Тобто, первинним є вирішення спору щодо місця проживання дитини (ст.161 СК України), а оскарження відмови в реєстрації місця проживання дитини є похідною, що оскаржує позивач у цьому позові, тому адміністративний суд не може підмінити суд загальної юрисдикції щодо прийняття рішення у цивільній справі. Також потрібно враховувати, що згідно з ч.1 ст.319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись пунктом 1 частини 1 статті 170, статтею 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу реєстрації місця проживання Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Копію ухвали разом з позовною заявою та додатками до неї направити позивачу.

Роз'яснити позивачу, що розгляд даного спору віднесений до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

Повернути ОСОБА_1 704,80 (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок) гривень сплаченого судового збору згідно з квитанцією №61 від 02.08.2018.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного адміністративного суду протягом п'ятнадцяти днів з дня її підписання.

Повне судове рішення складене 20 вересня 2018 року

Головуючий суддяА.І. Петричкович