Справа № 825/1497/14
Суддя: Бучик А.Ю.
Дата ухвалення: 2018-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

25 вересня 2018 року

Київ

справа №825/1497/14

адміністративне провадження №К/9901/2631/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бучик А.Ю.,

суддів: Гімона М.М., Мороз Л.Л.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду в складі колегії суддів: Оксененка О.М., Ісаєнко Ю.А., Федотова І.В. від 28.04.2015 у справі №825/1497/14 за позовом Чернігівської міської ради до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Пронікова Андрія Олександровича реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції Чернігівської області, Реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції Чернігівської області треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У травні 2014 року Чернігівська міська рада звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Пронікова А.О. від 05.11.2013 про реєстрацію 9/25 об'єкта нерухомості в АДРЕСА_1, який складається з асфальтно-бутового покриття № 1 площею 0,1594 га, асфальтно-бутового покриття № 2 площею 0,1597 га та частини під'їзних залізничних колій (реєстраційний № 01) та зобов'язати державного реєстратора прав на нерухоме майно Пронікова А.О. виключити запис про реєстрацію 9/25 вказаного об'єкта нерухомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що асфальтно-бутове покриття не є об'єктом нерухомості і самостійним об'єктом права власності, про що державний реєстратор мав знати. Зазначає, що державна реєстрація асфальтно-бутового покриття порушує права позивача, оскільки вказані покриття розташовані на землях Чернігівської міської ради, які є проїздами загального користування і які нікому не надані.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 11червня 2014 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Пронікова А.О. від 05.11.2013 про реєстрацію 9/25 об'єкта нерухомості в АДРЕСА_1, який складається з асфальтно-бутового покриття № 1 площею 0,1594 га, асфальтно-бутового покриття № 2 площею 0,1597 га та частини під'їзних залізничних колій (реєстраційний № 01). Зобов'язано державного реєстратора прав на нерухоме майно Пронікова А.О. внести запис про скасування реєстрації 9/25 об'єкта нерухомості в АДРЕСА_1, який складається з асфальтно-бутового покриття № 1 площею 0,1594 га, асфальтно-бутового покриття № 2 площею 0,1597 га та частини під'їзних залізничних колій. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року скасовано постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 11червня 2014 року та прийнято нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції. Зазначає, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги судових рішень, якими встановлено, що спірне покриття знаходиться на проїздах загального користування і є елементом благоустрою, а покликався на експертизу, яка проведена з грубим порушенням норм процесуального права та у зв'язку з цим не може бути використана судом як доказ.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_5 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06 липня 2015 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Справу № 825/1497/14 передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Судами встановлено, що 05.11.2013 року ОСОБА_5 звернувся до відповідача із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) на об'єкт нерухомості (9/25 об'єкта нерухомості в АДРЕСА_1, який складається з асфальтно-бутового покриття № 1 площею 0,1594 га, асфальтно-бутового покриття № 2 площею 0,1597 га та частини під'їзних залізничних колій).

Разом із вказаною заявою ОСОБА_5 подав договір дарування частини нежитлового приміщення від 12.07.2012 № 768, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Дремлюгою Ю.О., згідно з яким йому передано у власність 9/25 зазначеного об'єкту нерухомості. Такий договір не скасований та не визнаний судом недійсним.

Розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій виходили з того, що вказаний спір є публічно-правовим, а тому підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновками судів з огляду на таке.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України (в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду і розгляду справи) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 ст. 4 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Спором адміністративної юрисдикції у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Наведене узгоджується і з положеннями ст. 2, 4, 19 чинного КАС України, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб'єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

У справі, що розглядається, спір стосується віднесення асфальтно-бутового покриття та частини під'їзних залізничних колій до об'єктів нерухомого майна.

Отже, виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою з протиправним, на думку позивача, рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким зареєстровано 9/25 об'єкта нерухомості в АДРЕСА_1, який складається з асфальтно-бутового покриття № 1 площею 0,1594 га, асфальтно-бутового покриття № 2 площею 0,1597 га та частини під'їзних залізничних колій, та намаганням відновити порушене право власності на таке майно.

За таких підстав предметом судового розгляду в цій справі є не стільки дії та рішення державного реєстратора як суб'єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, скільки спір про визнання асфальтно-бутового покриття об'єктом нерухомості і самостійним об'єктом права власності, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.

Оскільки у цій справі існує невирішений спір про право, то подальше оспорювання набуття особою цього права не може здійснюватися за правилами адміністративного судочинства у зв'язку з тим, що адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей установлювати (визнавати) належність права власності на об'єкт нерухомого майна.

Аналогічну правову позицію щодо застосування зазначених норм процесуального права висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року (справа № 820/4146/17).

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття рішень судами) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Отже, у цій справі вимоги випливають із відносин, які мають приватноправовий характер, а оскаржувані дії державного реєстратора щодо державної реєстрації 9/25 об'єкта нерухомості в АДРЕСА_1, який складається з асфальтно-бутового покриття № 1 площею 0,1594 га, асфальтно-бутового покриття № 2 площею 0,1597 га та частини під'їзних залізничних колій, є лише наслідком реалізації сторонами по справі прав на спірні асфальтно-бутові покриття та частину під'їзних залізничних колій, а тому така справа підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку, що цей спір є приватно-правовим і не пов'язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 354 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судові рішення у даній справі підлягають скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Керуючись ст.ст. 343, 349, 354, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 червня 2014 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року скасувати.

Провадження у справі закрити.

Роз'яснити про право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Ю. Бучик

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз

Судді Верховного Суду