Справа № 1240/2223/18
Суддя: А.Г. Секірська
Дата ухвалення: 2018-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

24 вересня 2018 рокуСєвєродонецькСправа № 1240/2223/18

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Секірська А.Г. розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

26 липня 2018 року до Луганського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_3 (далі - представник позивача) в інтересах ОСОБА_2 (далі - позивач) із позовом до Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі - відповідач, Старобільське ОУПФУ), у якому просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати пенсії за минулий період з березня 2016 року по серпень 2017 року та з вересня 2017 року по червень 2018 року ОСОБА_2;

- зобов'язати відповідача виплатити ОСОБА_2 пенсію за минулий період з березня 2016 року по серпень 2017 року та з вересня 2017 року по червень 2018 року.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що позивач є пенсіонером, внутрішньо переміщеною особою та перебуває на обліку в Старобільському ОУПФУ. Пенсію отримувала по лютий 2016 року включно, а з березня 2016 року виплата пенсії була призупинена. Для поновлення виплати пенсії в вересні 2017 року позивач звернулася до відповідача, надавши пакет документів. З моменту звернення до управління вже пройшло більше 9 місяців, позивач отримала пенсію лише за липень 2018 року.

З посиланням на норми Конституції України, Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, представник позивача просив задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 27.07.2018 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (арк.спр. 25-26).

02.08.2018 позивачем усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 03.08.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення. Зазначено, що питання щодо поновлення строку звернення до суду буде вирішено під час судового розгляду справи (арк. спр. 1-2).

Ухвалою суду від 03.08.2018 зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням Верховного Суду у зразковій справі № 805/402/18 (арк.спр.32).

Ухвалою суду від 24.09.2018 поновлено провадження у справі.

22.08.2018 до відділу діловодства та обліку звернень громадян від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 20025/2018), у якому останній заперечував проти задоволення позову з огляду на наступне.

ОСОБА_2 з серпня 2014 року перебуває на обліку в управлінні як пенсіонер за віком та є внутрішньо переміщеною особою, виплата пенсії проводилася по лютий 2016 року включно. З березня 2016 року виплату пенсії було призупинено у зв'язку з не підтвердженням місця фактичного проживання на території Старобільського району на підставі положень постанови КМУ від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

З метою поновлення виплати пенсії ОСОБА_2 подано до управління відповідну заяву та довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 15.09.2017 № 12350. Протоколом Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам підтверджено місце фактичного проживання позивача, і управлінням поновлено виплату пенсії.

Постановою КМУ від 25.04.2018 № 335 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365» було внесено зміни до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, а саме - управління ПФУ, на підставі рішення комісії, відновлює пенсійну виплату з місяця, в якому надійшла заява від внутрішньо переміщеної особи. Суми пенсійних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати та виплачується на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, в липні 2018 року позивачем отримано місячний розмір пенсії в сумі 2 522,99 грн.

На виконання п.15 Порядку доплата пенсії з місяця, в якому надійшла заява (вересень 2017 року) по червень 2018 року буде проведена в сумі 24 356,09 грн після отримання відповідного фінансування, який передбачатиме даний вид виплат. Сума пенсії за період з березня 2016 року (місяць, з якого призупинено виплату пенсії) по серпень 2017 року (місяць, що передує місяцю звернення за поновленням пенсійних виплат), яка не виплачена за минулий період, на даний час обліковується в управлінні та буде виплачена на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог (арк.спр. 43-44).

Відповідно до частини п'ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 263 КАС України, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судом встановлено таке.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: 91002, АДРЕСА_1, має статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується копіями паспорту (арк.спр. 49), довідки про присвоєння ідентифікаційного номера (арк.спр. 50), довідки від 15.09.2017 № 12350 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (арк.спр. 61).

ОСОБА_2 здобула право на отримання пенсії за віком з 07.02.1989 безстроково, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № 117242, виданого 09.02.1989 (арк.спр. 51).

На виконання вимог ухвали суду від 03.08.2018 управлінням соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації надано інформацію, викладену в листі від 09.08.2018 № 01-10/2775, про те, що ОСОБА_2 була поставлена на облік як внутрішньо переміщена особа 05.02.2015 за адресою фактичного проживання: АДРЕСА_2. На ім'я ОСОБА_2 видано довідку внутрішньо переміщеної особи № 12350 від 05.02.2015, яка є дійсною по теперішній час, рішення про скасування цієї довідки відповідно до статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не приймалося (арк.спр. 40).

19.08.2015 позивач звернулась до Старобільського ОУПФУ Луганської області із заявою про взяття її на облік, як отримувача пенсії за віком та з проханням зробити запит пенсійної справи з УПФУ Камянобродського району м. Луганськ (арк. спр. 47, 48) та з заявою, яка містила відомості про поточний рахунок, на який належить перераховувати належні їй суми пенсії (арк.спр. 53).

Згідно з копією розпорядження від 10.09.2015 № 10120 позивача взято на облік та призначено виплату пенсії за віком з 01.08.2014 (арк. спр. 45).

Протоколом від 14.09.2015 позивачу визначено заборгованість з серпня 2014 року по вересень 2015 року (арк.спр. 54).

З пояснень відповідача, викладених у відзиві, вбачається, що з березня 2016 року виплату пенсії позивачу було призупинено у зв'язку з не підтвердженням місця фактичного проживання на території Старобільського району, проте відповідного рішення органу ПФУ суду не надано, в матеріалах пенсійної справи, наданих відповідачем, воно відсутнє.

15.09.2017 позивач звернулася до відповідача з заявою про поновлення виплати пенсії з 01.03.2016, надавши довідку від 15.09.2017 № 12350 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та заяву від 15.09.2017 з реквізитами поточного рахунку, відкритого у ТВБВ № 10012/041 філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» (арк.спр. 59-61).

Протоколом від 28.09.2017 № 65 Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам підтверджено місце фактичного проживання позивача (арк.спр, 62-63), і управлінням поновлено виплату пенсії, що підтверджується копіями розпоряджень від 20.06.2018 № 165957 (арк.спр. 55-58).

Протоколом від 20.06.2018 нараховано пенсію ОСОБА_2 з березня 2016 року по червень 2018 року в сумі 24 356,09 грн (арк.спр.64065).

В листі Старобільського ОУПФУ від 15.08.2018 № 10702/08 (вх. № 20027/2018) зазначено, що станом на дату відкриття провадження у справі розмір невиплаченої пенсії позивача складає 51 966,33 грн за період з березня 2016 року по червень 2018 року (арк.спр. 68).

У липні 2018 року позивачу виплачено місячний розмір пенсії в сумі 2 522,99 грн, що не є спірним питанням у даній справі.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 КАС України).

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Статтею 4 Закону № 1058 встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

У відповідності до частини третьої статті 4 Закону № 1058 виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до статті 47 Закону № 1058 пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

З 22.11.2014 набрав чинності Закон України від 20.10.2014 № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VII), яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до статті 1 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статтею 2 Закону № 1706-VII визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 1706-VII підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

Рішення про скасування дії довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи та надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення.

Статтею 14 Закону № 1706-VII визначено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

З вищеописаних письмових доказів, з огляду на вищевикладені норми чинного законодавства, судом встановлено, що, на момент виникнення спірних правовідносин, позивач була взятою на облік внутрішньо переміщеною особою, дію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи зупинено не було.

Суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", а саме, пункти 15 і 18 доповнені реченням такого змісту: "Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України", враховуючи наведене позивачу не сплачено заборгованості за минулий період.

Суд вважає таку позицію неприйнятною, виходячи з наступного.

Так, за змістом конституційних норм (статті 113, 116, 117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року та № 2-рп-99 від 02 березня 1999 року висловив позицію, згідно з якою Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону № 1058-IVзазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Судом встановлено, що жодних змін у вказаний Закон з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

При цьому, суд ще раз акцентує свою увагу на тому, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.

Щодо доводів відповідача про те, що заборгованість за період з вересня 2017 року по червень 2018 року буде сплачена після отримання фінансування, суд зазначає, що при розгляді справи "Кечко проти України" (заява № 63134/00) Європейський Суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 "Бурдов проти Росії").

Таким чином, реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що порушення прав позивача відбулося внаслідок допущення протиправної бездіяльності щодо невиплати позивачеві пенсії з березня 2016 року по червень 2018 року (а не дій, як зазначає представник), тому належним способом захисту порушеного права в даному випадку є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу пенсії у період з березня 2016 року по червень 2018 року, та зобов'язання відповідача виплатити позивачу заборгованість з пенсії за період з березня 2016 року по червень 2018 року включно.

Також суд зазначає, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У рішенні по справі «Будченко проти України» (заява № 38677/06, від 24.04.2014( ЄСПЛ висловив таку позицію: «Суд нагадує, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам (див. ухвалу щодо прийнятності у справі «Стек та інші проти Сполученого Королівства» (Stec and Others v. the United Kingdom), n. 54, заяви №№ 65731/01 та 65900/01, ЄСПЛ 2005-Х)» (п.36); Суд нагадує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000-І) (п.40).

Тобто майнове право ОСОБА_2, передбачене Законом № 1058, підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, а відповідач не довів обґрунтованості та законності втручання в право позивача на володіння таким майном шляхом невиплати нарахованої суми пенсійних виплат за період з березня 2016 року по червень 2018 року.

Позивачем надано клопотання від 02.08.2018 за вх. № 18457/2018 про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними та поновлення такого строку (арк.спр. 29).

Щодо питання дотримання позивачем строку звернення до суду з позовом, суд вважає, що такий строк не пропущений, з огляду на те що заборгованість з пенсії була нарахована 20.06.2018.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць.

Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат суд зазначає наступне.

Ухвалою суду від 03.08.2018 позивачу відстрочено сплату судового збору у розмірі 704,80 грн до ухвалення судового рішення в справі.

Відповідно до частини другої статті 133 КАС України визначено якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню судовий збір у розмірі 704,80 грн до Державного бюджету України належить стягнути зі Старобільського ОУПФУ Луганської області та позивача.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо невиплати пенсії ОСОБА_2 з березня 2016 року по червень 2018 року.

Зобов'язати Старобільське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області (, місцезнаходження: 92703, Луганська обл., м. Старобільськ, пл. Гоголя, буд. 5) виплатити ОСОБА_2 (, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: 91002, АДРЕСА_1, фактичне місце проживання: АДРЕСА_2) заборгованість з пенсії за період з березня 2016 року по червень 2018 року включно.

Рішення суду звернути до негайного виконання у межах виплати ОСОБА_2 пенсії за один місяць.

Стягнути до Державного бюджету України (за банківськими реквізитами: отримувач коштів ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код за , банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача 899998, рахунок отримувача 6001, код класифікації доходів бюджету 22030106) за рахунок бюджетних асигнувань Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області , місцезнаходження: 92703, Луганська обл., м. Старобільськ, пл. Гоголя, буд. 5) судовий збір в розмірі 704,80 грн (сімсот чотири гривні 80 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.Г. Секірська