Справа № 826/13316/17
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2018-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 вересня 2018 року № 826/13316/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
про скасування податкового повідомлення-рішення від 28.04.2017 №2, -
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1) з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (надалі - відповідач, ГУ ДФС у м. Києві), в якому просив скасувати податкове повідомлення-рішення від 28.04.2017 №2.

Позовні вимоги обгрунтовані протиправністю податкового повідомлення-рішення від 28.04.2017 №2, яким ОСОБА_1 була визначена до сплати сума земельного податку з фізичних осіб за 2017 рік у розмірі 40 161,53 грн. Позивач стверджує, що при обрахунку вказаної суми земельного податку відповідачем використані неактуальні відомості про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, що отримані з неофіційного джерела, що було встановлено у судовому порядку при розгляді законності здійснених податковим органом аналогічних донарахувань за минулі роки (адміністративні справи №2а-9568/12/2670, №826/14475/13-а). Крім того, позивач стверджує, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру він не являється власником та/або користувачем будь-яких земельних ділянок, а тому правові підстави для нарахування йому земельному податку відсутні.

У судовому засіданні 11.12.2017 позивач підтримав заявлені позовні вимоги повністю, а представник відповідача заперечував проти позову з підстав та мотивів, що наведені у тексті його письмових заперечень.

Свої заперечення відповідач мотивував тим, що спірне податкове зобов?язання по земельному податку було нараховане позивачу за 2017 рік за земельну ділянку площею 1117,31 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1. При обрахунку суми земельного податку за вказану земельну ділянку використано інформацію бази даних ПК «Кадастр» та витяг з технічної документації №Н-00059/2007 (вих. №4221 від 02.10.2007) про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_2). В тексті свого відзиву відповідач навів розрахунок спірної суми земельного податку, який вважає вірним. При цьому, відповідач зазначає, що в силу норм п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України позивач мав звернутися до контролюючого органу з письмовою заявою за місцезнаходженням земельної ділянки для проведення звірки тих чи інших даних, зокрема: розміру площі земельної ділянки, що перебуває у його користуванні.

11.12.2017 на підставі ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції чинній до 15.12.2017), ухвалив про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

28.04.2017 ГУ ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення № 2, яким позивачу відповідно до п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України визначено до сплати суму податкового зобов'язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» за 2017 рік у розмірі 40 161,53 грн.

Не погоджуючись з правомірністю такого податкового повідомлення-рішення, позивач оскаржив його до Державної фіскальної служби України, шляхом подання скарги в порядку ст. 56 Податкового кодексу України. Рішенням ДФС України від 20.09.2017 №12360/Г/99-99-11-02-01-14 вказана скарга платника податку була залишена без задоволення, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 28.04.2017 №2 - без змін.

З текстів цього рішення ДФС України від 20.09.2017 про результати розгляду скарги та відзиву відповідача на позов, що наявні у матеріалах справи, вбачається, що спірна сума земельного податку за 2017 рік була нарахована позивачу, як власнику нежитлового приміщення у багатоквартирному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1, за земельну ділянку площею 1117,31 кв.м., що знаходиться за тою ж адресою. Відомості про площу земельної ділянки, що знаходить під належним ОСОБА_1 нежитловим приміщенням, були взяті з витягу з технічної документації №Н-00059/2007 (вих. №4221 від 02.10.2007) про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки. Розрахунок земельного податку за 2017 рік у сумі 40 161,53 грн. позивачу був проведений наступним чином: 1117,31 кв.м. х 631,54 x 2 x 1,5 x 1,249 x 1,433 x 1,06 х 1% = 40 161,53 грн., де: 1117,31 кв.м. - площе земельної ділянки; 631,54 грн. - базова вартість 1 кв.м. згідно з Рішенням Київської міської Ради від 26.07.2007 №43/1877 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва та Порядку її визначення» в редакції рішення Київської міської Ради від 03.07.2017 №23/23 введеного в дію з 01.07.2015; 2 - коефіцієнт на функціональне використання землі (наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 № 489); 1,5 - узагальнюючий локальний коефіцієнт згідно рішення Київської міської Ради від 03.07.2017 №23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва» із змінами та доповненнями); 1,249 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державного агентства земельних ресурсів України від 14.01.2015 № 6-28-0.22-215/2-15; 1,433 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11.01.2016 № 6-28-0.22- 201/2-16; 1,06 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 12.01.2017 №22-28-0.22-443/2-17); 1% - ставка земельного податку в 2017 році обраховується відповідно до п. 5 додатку 3 «Положення про плату за землю в місті Києві» до рішення Київської міської Ради від 23.06.2011 № 242/5629 зі змінами та доповненнями. При цьому, інформація про об'єкт нерухомого майна (тип і його розмір, інші характеристики), під яким розташована частина земельної ділянки 1117,31 кв.м., за яку позивачу була визначена спірна сума земельного податку, в наданих відповідачем документах відсутня.

Позивач заперечував правильність здійсненого відповідачем розрахунку суми земельного податку з мотивів використання контролюючим органом при такому обрахунку недостовірних і застарілих даних щодо об'єкта оподаткування - площі земельного податку - з нормативної грошової оцінки земельної ділянки за 2007 рік. Між тим, як стверджує позивач, власником нежилого приміщення площею 101,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 він був не весь 2017 рік, а лише у період з 15 лютого по 26 вересня 2017 року. Відомості про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності/користування земельною ділянкою за вказаною адресою за офіційними даними відсутні.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Податковим кодексом України, Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно з п. 269.1 ст. 269 ПК України платниками податку (плати за землю) є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), та землекористувачі.

Стаття 270 ПК України закріплює, що об'єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Положеннями пп. 271.1.1, 271.1.2 п. 271.1 ст. 271 ПК України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Пунктом 287.1 ст. 287 ПК України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

За змістом норм п. 286.6 ст. 286 ПК України, за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

При цьому, відповідно до п. 287.8 ст. 287 ПК України у редакції чинній з 1 січня 2017 року, власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Пунктом 286.1 ст. 286 ПК України передбачено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абз. 1 п. 286.5 ст. 286 ПК України нарахування фізичним особам сум податку проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статті 58 цього Кодексу.

Згідно з пп. 14.1.42 п. 14.1 ст. 14 ПК України дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.

У пп. 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 ПК України закріплено, що земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XIII цього Кодексу).

Землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (пп. 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Тобто, за змістом наведених вище норм можна дійти правового висновку про те, що для цілей оподаткування земельним податком особа повинна мати статус землевласника/землекористувача, набутого в порядку, встановленому ЗК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Статтями 125, 126 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення ст. 377 Цивільного кодексу України. А саме відповідно до ст. 377 цього Кодексу до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

За результатами аналізу вищенаведених норм у сукупності, з урахуванням пріоритету норм ПК України, можна дійти висновку, що фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. При цьому, та обставина, що така фізична особа не зареєструвала право власності чи користування земельною ділянкою під належними їй на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК України, вказана фізична особа не звільняється від обов'язку сплати земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Наведена правова позиція закріплена у постановах Верховного суду України від 07.07.2015 (справа №21-775а15), від 08.06.2016 (справа №21-804а16) та від 12.09.2017 (справа №21-3078а16), постановах Верховного Суду від 16.05.2018 (справа №П/811/1839/16), 12.06.2018 (справа №826/13291/16) і від 19.06.2018 (справа №826/8009/16).

Як вбачається з наявних у справі матеріалів, в серпні 2016 року КП «Київський інститут земельних відносин» за дорученням Головного управління земельних ресурсів м. Києва та на підставі зверненням Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку (лист від 24.07.2007 №02/07) та інших товариств були внесені зміни до технічного звіту по встановленню зовнішніх меж користування земельної ділянки НОМЕР_2, а саме в частині переліку землекористувачів.

02.10.2007 ОСОБА_1 Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації був виданий Витяг з технічної документації №Н-00059/2007 про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_2) (вих. 422 від 02.10.2007) на земельну ділянку площею 1117,31 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до листа (довідки про майно) Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна Київської міської державної адміністрації від 12.09.2013 №19616 (И-2013), за даними Бюро по нежитловому фонду за адресою вул. Перемоги, 1 за ОСОБА_1 була проведена реєстрація права власності на наступні об'єкти:

- нежиле приміщення №14 (в літ. «А»), загальною площею 101,9 кв.м. - на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коновал З.Р. 22.09.2006 №7335. В подальшому, 13.12.2012 дане нежиле приміщення було ним подаровано;

- нежиле приміщення підвалу (в літ. «А»), загальною площею 131,9 кв.м., що складає 28/100 частин від нежилого приміщення в будинку площею - 131.9 кв.м., - на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коновал З.Р. 22.09.2006 №2850. В подальшому, 25.12.2011 дане нежиле приміщення було ним подаровано.

15.02.2017 між ОСОБА_3 (як дарувальником) та ОСОБА_1 (як обдарованим) був укладений договір дарування житлового приміщення, за умовами якого ОСОБА_3 подарував позивачу нежиле приміщення №14 (в літ. «А»), загальною площею 101,90 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер в Державному реєстр речових прав на нерухоме майно 00. Даний договір (копія якого наявна у матеріалах справи) був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 15.02.2017, номер в Реєстрі 295.

За даними наданої позивачем до матеріалів справи копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (сформована станом 13.10.2017, номер інформаційної довідки 100325680) право власності на об'єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 00 - нежиле приміщення №14 (в літ. «А»), загальною площею 101,90 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 26.09.2017 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 37268156 від 26.09.2017, на праві приватної власності за ОСОБА_4 (підстава виникнення права власності - договір дарування нежитлового приміщення, серія та номер: 3427, виданий 26.09.2017, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновал З.Р.). Крім того, наявні відомості, що попередньо право власності на вказаний об'єкт нерухомого майна було зареєстровано за ОСОБА_3 (підстава виникнення права власності - договір дарування, серія та номер: 688, виданий 13.12.2012, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ничипоренко О.В.).

Крім того, дана Інформаційна довідка станом на 13.10.2017 містить відомості про те, що інший об'єкт нерухомого майна за вказаною адресою - за реєстраційним номером 35617664 - нежилі приміщення (в літ. А») загальною площею 131,90 кв.м., що складає 28/100 частині від нежилих приміщень в будинку загальною площею 451,00 кв.м., зареєстрований на праві власності за ОСОБА_6 16.01.2012 (підстава виникнення права власності - договір дарування, серія та номер: 1885, виданий 25.12.2011, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ничипоренко О.В.).

З посиланням на вказані документальні докази позивач стверджує, що йому виключно в період з 15.02.2017 по 25.09.2017 належав на праві власності єдиний об'єкт нерухомого майна у багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_1 - нежиле приміщення №14 (в літ. «А»), загальною площею 101,90 кв.м. При цьому, інші об'єкти нерухомого майна (земельні ділянки), розташовані за вказаною адресою, за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) на праві власності/користування не зареєстровані, а земельна ділянка по вул. Перемоги, 1 у Святошинському районі міста Києва відповідно до вимог ст. 791 Земельного кодексу України не сформована. На підтвердження наведених обставин позивач надав до матеріалів справи копію Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (сформована станом 26.09.2017, номер інформаційної довідки 98465678), листів Головного управління Держземагентства у м. Києві від 18.06.2013 №2116 і від 09.08.2013 №2826, листа Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації від 07.08.2013 №05707-17354, листа Головного управління Держгеокадастру у м. Києві від 15.11.2017 № Г-797/0-791/6-17.

Оскільки, достовірність відомостей наведених у наданих позивачем копіях перелічених вище документів відповідачем в ході розгляду даної справи спростована не була, то суд приходить до висновку щодо наявності у позивача, як власника нежилого приміщення №14 (в літ. «А»), загальною площею 101,90 кв.м. у багатоквартирному житловому будинку, обов'язку по сплаті земельного податку за частину земельної ділянки під таким нежилим приміщенням та виключно за період перебування вказаного нерухомого майна у власності позивача, тобто за період з 15.02.2017 по 25.09.2017.

Поряд з цим, перевіряючи правильність здійсненого контролюючим органом розрахунку спірної суми земельного податку позивачу за 2017 рік, суд дійшов висновку, що відповідачем при обрахунку цього податку були використані застарілі та недостовірні відомості щодо розміру площі земельної ділянки 1117,31 кв.м. (саме такий розмір площі земельної ділянки вказаний у Витязі №Н-00059/2007 (вих. №4221 від 02.10.2007) про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки). Оскільки як змісту такого Витягу, так й з текстів інших наявних у справі матеріалів, відзиву на позовну заяву неможливо встановити, що визначений у 2007 році розмір площі земельної ділянки 1117,31 кв.м. повністю відповідає розміру площі частини земельної ділянки, розташованої під нежилим приміщенням площею 101,90 кв.м., яким упродовж певного періоду часу в 2017 році володів позивач, та як наслідок, що позивач в 2017 році набув статусу користувача земельною ділянкою саме у зазначеному розмірі. Таким чином, суд погоджується з позивачем, що відповідачем документально не доведено наявність підстав для використання даних з Витягу №Н-00059/2007 (вих. №4221 від 02.10.2007) про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки для обрахунку земельного оплатку позивачу за 2017 рік. Крім того, суд звертає увагу на те, що сума земельного податку у розмірі 40 161,53 грн. була визначена позивачу за весь період 2017 року, в той час, як матеріалами справи підтверджений лише період з 15.02.2017 по 25.09.2017.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд при вирішенні даної справи також враховує правову позицію, висловлену у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.07.2002 у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції», яке згідно із Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права.

Так, у п. 110 вказаного рішення Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».

З огляду на вищевикладене та з урахуванням наявних у справі матеріалів, суд приходить до висновку, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, під час розгляду адміністративної справи не доведено правильність проведеного ним обрахунку позивачу податкового зобов?язання по земельному податку за 2017 рік.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 28.04.2017 №2 протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення останніх.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи квитанції від 18.10.2017 №0.0.873244273.1, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 640,00 грн. відтак, з урахуванням задоволення позовних вимог, присудженню на користь позивача підлягає судових збір у вказаному розмірі.

Що стосується заявленого позивачем клопотання про стягнення з відповідача судових витрат в частині стягнення витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 6 000 грн., то суд не вбачає правових підстав для задоволення такого клопотання у зв'язку з наступним.

Відповідно до норм ч.ч. 1 і 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Порядок повернення понесених витрат на правову допомогу визначений ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Так, відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

При цьому даною статтею передбачено цілі розподілу, визначення розміру та розмір судових витрат.

Зокрема, згідно ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Окрім зазначеного вище, суд звертає увагу на положення ч. 6 та ч. 7 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких, визначено, що у разі недотримання вимог частини 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження наявності у позивача витрат на професійну правничу допомогу останнім надано до суду лише копію договору про надання правової допомоги №01-07/2 від 06.07.2017, укладеного між позивачем (замовник) та адвокатським об'єднанням «Група адвокатів України» (виконавець), за умовами якого виконавець бере на себе зобов'язання відповідно до завдання надати правову допомогу замовнику по скасуванню податкового повідомлення-рішення від 28.04.2017 №2, а замовник зобов'язується оплатити надані послуги. Правова допомога надається шляхом: юридичного аналізу укладених договорів, первинних бухгалтерських документів, даних бухгалтерського та податкового обліку, причин та обставин виникнення заборгованості; супроводу досудового врегулювання; підготовки позовів, додатків, розрахунків господарських санкцій, обгрунтувань, доказів та інших необхідних документів для розгляду справи відповідним судом; коригування створених виконавцем документів та розрахунків на відповідні дати та з урахуванням поточного стану розрахунків; захисту та представництва інтересів замовника у судах. Вартість послуг (гонорар) по даному договору визначається з урахуванням додаткової угоди №1 від 07.07.2018 до цього договору та складає 6 000,00 грн. (копія якої також була додана до відповідного клопотання)

Разом з тим, позивача не було подано до суду жодних документальних доказів на підтвердження обставин понесення ним судових витрат на професійну правничу допомогу та отримання результатів таких послуг, а саме: оригіналів чи належним чином засвідчених копій платіжних документів та/або виписки по картковому рахунку позивача у банку, актів наданих послуг. Таким чином, заявлене клопотання позивача в зазначеній частині документально необгрунтоване.

Керуючись ст.ст. 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 132, 134, 139,241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: 03170, АДРЕСА_1) до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (, місцезнаходження: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19) про скасування податкового повідомлення-рішення від 28.04.2017 №2.

2. Скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 28.04.2017 №2.

3. Присудити здійснені ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: 03170, м. Київ, 640 грн. (шістсот сорок гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (, місцезнаходження: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19).

4. Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про стягнення судових витрат в частині вимоги про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу адвоката.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок