Справа № 802/1610/18-а
Суддя: Сушко О.О.
Дата ухвалення: 2018-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

судді Вінницького апеляційного адміністративного суду Сушко О.О. стосовно постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 802/1610/18-а за позовом Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про скасування рішення
Справа № 802/1610/18-а
26 вересня 2018 року
Відповідно до рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 22 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
Апеляційна інстанція при ухваленні свого судового рішення виходила з того, що позивач не виконав рішення суду в частині виплати заборгованості з пенсії за період 2016-2017 роки з поважних причин - через відсутність відповідного фінансування з державного бюджету України та визначення порядку виплати такої заборгованості Постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 21.02.2018 року.
Вважаю, що постановлене у цій справі рішення є помилковим, а тому висловлюю окрему думку.
Розглядаючи справу, суд першої інстанцій виходив з того, що позивач без поважних причин не виконав судове рішення у строк, наданий для його добровільного виконання, а тому відповідач правомірно наклав на нього штраф.
На мою думку, такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на правильному застосуванні норм права з огляду на нижченаведене.
У даній справі на мою думку предметом розгляду є дії державного виконавця, які мають бути дослідженні і оцінені судом у першу чергу, а вже у наступну - дії чи бездіяльність позивача.
При апеляційному розгляду суд прийшов до висновку щодо поважності не виконання судового рішення позивачем, не зазначивши яким чином у цьому випадку мав діяти відповідач як суб'єкт владних повноважень.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок та умови виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб ), які відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі не виконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (далі - Закон).
Частиною 1 ст. 18 Закону встановлено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 19 Закону, сторони виконавчого провадження зобов'язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов'язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення.
Матеріалами справи підтверджується, що станом на 23 травня 2018 року рішення суду позивачем у частині виплати заборгованості з пенсії за період 2016-2017 роки не виконано.
Приписами ст. 75 Закону передбачено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних доходів громадян; на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає штраф на боржника у подвійному розмірі.
З системного аналізу норм Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що єдиними заходами примусового виконання рішень зобов'язального характеру є застосування штрафних санкцій до боржника та внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно з вищезазначеним Законом. Інших заходів для примусового виконання рішень немайнового характеру законодавством не визначено.
У даній справі встановлено, що позивач не скористався своїми правами боржника, встановленими Законом України «Про виконавче провадження», а саме: не звернувся до державного виконавця в порядку ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» із заявою про відкладення провадження виконавчих дій, не звернувся до суду в порядку ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» із заявою про відстрочку чи розстрочку виконання, а також не надав державному виконавцю відомостей, які б зумовили обов'язкове зупинення виконавчого провадження.
Посилання позивача на відсутність коштів, необхідних для виконання рішення суду у повному обсязі, не є поважними причинами невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, оскільки згідно з п. 26 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 встановлено, що суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, тому що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.
Суддя О.О. Сушко