Справа № 826/3219/14
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2018-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

04 вересня 2018 року

м. Київ

справа №826/3219/14

касаційне провадження №К/9901/3111/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.

за участю секретаря Жидецької В.В.

представників відповідача - Дмитренка О.О., Івахненка С.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням сторін касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18.06.2014 (головуючий суддя - Петрик І.Й., судді: Ключкович В.Ю., Собків Я.М.) у справі № 826/3219/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АСТ-Технології» до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АСТ-Технології» звернулось до адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 23.10.2013 № 0, від 23.10.2013 № , від 23.10.2013 № .

Окружний адміністративний суд м. Києва постановою від 29.04.2014 адміністративний позов задовольнив частково. Визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення від 23.10.2013 № . В іншій частині позовних вимог відмовив.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 18.06.2014 постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.04.2014 скасував у частині відмови в задоволенні позовних вимог та в цій частині ухвалив нову постанову, якою позовні вимоги задовольнив повністю. Визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення від 23.10.2013 № та від 23.10.2013 № . В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, Державна податкова інспекція у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві оскаржила його в касаційному порядку.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18.06.2014 та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування своїх вимог Державна податкова інспекція у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві посилається на порушення судом норм матеріального права, а саме: пункту 44.1 статті 44, пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, підпункту 164.17.2 пункту 164.17 статті 164, пунктів 198.3, 198.6 статті 198, пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Зокрема, наголошує на нікчемності розглядуваних правочинів, а також непідтвердженні належними документами права на відшкодування витрат на проживання в готелях співробітникам підприємства.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «АСТ-Технології» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2011 по 31.12.2012, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 по 31.12.2012, за результатами якої складено акт від 04.10.2013 № 219/26-57-22-04-09/34645705.

Перевіркою встановлено порушення позивачем пункту 44.1 статті 44, пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пунктів 198.3, 198.6 статті 198, пункту 200.1 статті 200, пунктів 201.4, 201.6, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у зв'язку з неправомірним формуванням даних податкового обліку при придбанні товарів, робіт, послуг у Товариства з обмеженою відповідальністю «Пластум», Товариства з обмеженою відповідальністю «Нудвін», Товариства з обмеженою відповідальністю «БК Турам», Товариства з обмеженою відповідальністю «Тікрам», Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Ортей», Товариства з обмеженою відповідальністю «БК «Стандарт С», Товариства з обмеженою відповідальністю «Комершиал Трейд KO», Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейдайленд», Товариства з обмеженою відповідальністю «Центрдормонтаж», Товариства з обмеженою відповідальністю «Будспецкомплекс».

Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач наголошував на фіктивному характері господарських операцій позивача з Товариством з обмеженою відповідальністю «Пластум», Товариством з обмеженою відповідальністю «Нудвін», Товариством з обмеженою відповідальністю «БК Турам», Товариством з обмеженою відповідальністю «Тікрам», що мотивовано посиланням на результати контрольних заходів щодо цих осіб.

Крім того, контролюючий орган звертав увагу на ненадання Товариством з обмеженою відповідальністю «АСТ-Технології» під час здійснення контрольного заходу первинних документів щодо господарських операцій з Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Ортей», Товариством з обмеженою відповідальністю «БК «Стандарт С», Товариством з обмеженою відповідальністю «Комершиал Трейд KO», Товариством з обмеженою відповідальністю «Трейдайленд», Товариством з обмеженою відповідальністю «Центрдормонтаж», Товариством з обмеженою відповідальністю «Будспецкомплекс».

Також, Державна податкова інспекція у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві дійшла висновку про недотримання позивачем правил статей 109, 110, підпункту 164.17.2 пункту 164.17 статті 164, підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168, статей 171, 177 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) внаслідок неоподаткування доходу, отриманого працівниками підприємства як додаткове благо у вигляді грошового відшкодування витрат на проживання в готелях, з підстави непідтвердження понесених особами витрат належним чином оформленими документами.

На підставі зазначеного акта перевірки контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення: від 23.10.2013 № , згідно з яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 463630,00 грн. за основним платежем та 133893,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; від 23.10.2013 № , згідно з яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 8231137,00 грн. за основним платежем та 3782605,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; від 23.10.2013 № 0, згідно з яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 4658,64 грн. за основним платежем та 1164,66 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Вирішуючи питання про правомірність прийняття контролюючим органом податкового повідомлення-рішення від 23.10.2013 № , суд першої інстанції виходив із того, що витрати, сформовані позивачем за наслідками господарських операцій з Товариством з обмеженою відповідальністю «Пластум», Товариством з обмеженою відповідальністю «Нудвін», Товариством з обмеженою відповідальністю «БК Турам», Товариством з обмеженою відповідальністю «Тікрам», не підтверджені всіма необхідними первинними документами, якими зазвичай опосередковуються такі поставки.

Суд апеляційної інстанції, натомість, дійшов висновку, що матеріали справи містять всі необхідні первинні бухгалтерські документи, які підтверджують факти придбання позивачем товарів, робіт та послуг у Товариства з обмеженою відповідальністю «Пластум», Товариства з обмеженою відповідальністю «Нудвін», Товариства з обмеженою відповідальністю «БК Турам», Товариства з обмеженою відповідальністю «Тікрам», а саме: видаткові накладні; податкові накладні; товарно-транспортні накладні; акти приймання виконаних будівельних робіт; довідки про вартість виконаних будівельних робіт; банківські виписки.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Отже, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податку.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податку як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Так, пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За змістом підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку, не включаються до складу витрат.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податку.

При цьому наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку за відсутності факту придбання відповідного активу.

Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, податковий орган відповідно до принципу офіційності повинен доводити в суді фіктивність господарських операцій як підстави для нарахування платнику грошового зобов'язання та правомірності прийняття свого рішення.

Разом з тим, за змістом статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій) розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У спірній ситуації суд першої інстанції виходив із того, що долучені позивачем до матеріалів справи документи не є достатніми доказами фактичного здійснення оспорюваних операцій.

Зокрема, Товариством з обмеженою відповідальністю «АСТ-Технології» не представлено товарно-транспортних накладних, довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей, документів, які б підтверджували облік отриманого товару на складах, доказів замовлення товару, протоколів переговорів, листів, довідок про здійснену роботу.

Більш того, судом першої інстанції допитано посадових осіб Товариства з обмеженою відповідальністю «Пластум», Товариства з обмеженою відповідальністю «Нудвін», Товариства з обмеженою відповідальністю «БК Турам», Товариства з обмеженою відповідальністю «Тікрам», як свідків. Цим особам поставлено питання, чим займались підприємства, хто здійснював транспортування товару, яка кількість штатних співробітників була на підприємствах та які документи свідками підписувались, проте особи не змогли надати суду пояснення, які б підтверджували, що вони дійсно здійснювали підприємницьку діяльність та ними було підписано первинну документацію.

Відповідно до частини першої статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій) суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Утім, зі змісту постанови Київського апеляційного адміністративного суду не вбачаються мотиви, що давали йому законні підстави для іншої оцінки характеру господарських операцій з придбання позивачем товарів, робіт та послуг у Товариства з обмеженою відповідальністю «Пластум», Товариства з обмеженою відповідальністю «Нудвін», Товариства з обмеженою відповідальністю «БК Турам», Товариства з обмеженою відповідальністю «Тікрам». Проте, суд апеляційної інстанції фактично надав іншу юридичну оцінку обставинам справи в цій частині, встановленим судом першої інстанції, без належного обґрунтування причин цього.

Щодо формування податкового кредиту з податку на додану вартість на підставі податкових накладних, виписаних Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Ортей», Товариством з обмеженою відповідальністю «БК «Стандарт С», Товариством з обмеженою відповідальністю «Комершиал Трейд KO», Товариством з обмеженою відповідальністю «Трейдайленд», Товариством з обмеженою відповідальністю «Центрдормонтаж», Товариством з обмеженою відповідальністю «Будсецкомплекс», то суд першої інстанції відхилив доводи Товариства з обмеженою відповідальністю «АСТ-Технології» про їх вилучення посадовими особами Головного відділу податкової міліції Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві та зазначив, що позивач не був позбавлений права звернутись до правоохоронних органів та контрагентів для отримання копій документів, які могли бути надані відповідачу під час перевірки на підтвердження реальності укладених договорів.

В свою чергу, Київський апеляційний адміністративний суд зазначив, що Товариство з обмеженою відповідальністю «АСТ-Технології» відновило вилучені правоохоронними органами бухгалтерські документи за фінансово-господарськими взаємовідносинами з Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Ортей», Товариством з обмеженою відповідальністю «БК «Стандарт С», Товариством з обмеженою відповідальністю «Комершиал Трейд KO», Товариством з обмеженою відповідальністю «Трейдайленд», Товариством з обмеженою відповідальністю «Центрдормонтаж», Товариством з обмеженою відповідальністю «Будспецкомплекс» у повному обсязі та долучило їх до матеріалів справи під час вирішення спору в суді першої інстанції.

За правилами пункту 44.6 статті 44 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам органу державної податкової служби, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Вимоги частин четвертої та п'ятої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в попередніх судових інстанціях), які кореспондують правилам частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (чинного з 15.12.2017), зобов'язують суд до активної ролі в судовому процесі, в тому числі до офіційного з'ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках до витребування тих доказів, яких, на думку суду, не вистачає для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.

В порушення наведених процесуальних приписів судові інстанції достеменно не з'ясували, чи вилучались Головним відділом податкової міліції Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві в позивача первинні документи, складені за наслідками проведених операцій з Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Ортей», Товариством з обмеженою відповідальністю «БК «Стандарт С», Товариством з обмеженою відповідальністю «Комершиал Трейд KO», Товариством з обмеженою відповідальністю «Трейдайленд», Товариством з обмеженою відповідальністю «Центрдормонтаж», Товариством з обмеженою відповідальністю «Будспецкомплекс», зокрема шляхом направлення відповідного запиту правоохоронному органу, а також, чи був відповідач обізнаний про вказані обставини під час здійснення контрольного заходу.

Крім того, слід зазначити, що згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм свідчить на користь висновку про те, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податку.

Податкова вигода є недобросовісною у разі, якщо в податковому обліку господарські операції відображені не у відповідності з їх дійсним економічним змістом або враховані операції, які не зумовлені розумними економічними чи іншими причинами (цілями ділового характеру).

А відтак, для оцінки податкових наслідків господарських операцій суд не повинен обмежуватись лише перевіркою формальної наявності та відповідності поданих платником первинних документів вимогам чинного законодавства, а повинен оцінити такі операції з точки зору їх реальності та спрямованості на настання відповідних їм правових наслідків.

Утім, судові інстанції належним чином не перевірили факт реального руху активів по всім ланцюгам учасників схем, не з'ясували, ким і коли вироблялись/надавались придбані позивачем у Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Ортей», Товариства з обмеженою відповідальністю «БК «Стандарт С», Товариства з обмеженою відповідальністю «Комершиал Трейд KO», Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейдайленд», Товариства з обмеженою відповідальністю «Центрдормонтаж», Товариства з обмеженою відповідальністю «Будсецкомплекс» товарно-матеріальні цінності/послуги (роботи) та чи вироблялись/надавались взагалі.

Не досліджено судами першої та апеляційної інстанцій і технічну можливість цих контрагентів виконати спірні поставки товарів, робіт, послуг з урахуванням їх фактичних господарських ресурсів (наявності основних засобів, відповідних трудових ресурсів), понесення ними витрат, пов'язаних з реальним здійсненням господарської діяльності (на оренду приміщень, оплату комунальних платежів та електроенергії, виплату заробітної плати тощо).

Надаючи оцінку законності прийняття податкового повідомлення-рішення від 23.10.2013 № 0, суд першої інстанції, з яким у цій частині погодився суд апеляційної інстанції, врахував правила підпункту 140.1.7 пункту 140.1 статті 140 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), за змістом якого при визначенні об'єкта оподаткування враховуються такі витрати подвійного призначення як витрати на відрядження фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах із таким платником податку або є членами керівних органів платника податку, в межах фактичних витрат особи, яка відряджена, на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) як до місця відрядження і назад, так і за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті), оплату вартості проживання у готелях (мотелях), а також включених до таких рахунків витрат на харчування чи побутові послуги (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), на найм інших жилих приміщень, оплату телефонних розмов, оформлення закордонних паспортів, дозволів на в'їзд (віз), обов'язкове страхування, інші документально оформлені витрати, пов'язані з правилами в'їзду та перебування у місці відрядження, в тому числі будь-які збори і податки, що підлягають сплаті у зв'язку із здійсненням таких витрат.

Зазначені в абзаці першому цього підпункту витрати можуть бути включені до складу витрат платника податку лише за наявності підтвердних документів, що засвідчують вартість цих витрат у вигляді транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, в тому числі чартерних рейсів, рахунків, отриманих із готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання фізичної особи, в тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо.

У справі, що розглядається, судами встановлено, що понесені витрати на відрядження працівників позивача підтверджено відповідними наказами на відрядження від 17.09.2012 № 91-В, від 09.09.2012 № 87-В, від 27.08.2012 № 86-В, від 27.08.2012 № 84-В, від 14.08.2012 № 80-В, від 09.08.2012 № 78-В, від 30.07.2012 № 75-В, від 21.08.2012 № 72-В, від 02.10.2012 № 97-В, посвідченнями про відрядження із відмітками про прибуття посадових осіб Товариства з обмеженою відповідальністю «АСТ-Технології» до пунктів призначення, чеками та рахунками.

За таких обставин доводи судових інстанцій про те, що кошти на проживання працівників позивача в готелях є прямими витратами підприємства у зв'язку з виробничою необхідністю, а не додатковим благом таких працівників ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права.

За правилами статті 352 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Водночас згідно з пунктом 1 частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Таким чином, постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 18.06.2014 підлягає скасуванню.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.04.2014 слід скасувати в частині позовної вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 23.10.2013 № , а справу в цій частині - направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суд на підставі встановлених ним обставин та досліджених доказів, з урахуванням принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі, повинен дійти висновку про обґрунтованість зазначеної позовної вимоги з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

В іншій частині постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.04.2014 підлягає залишенню в силі як така, що відповідає закону.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 352, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18.06.2014 у справі № 826/3219/14 скасувати.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.04.2014 у справі № 826/3219/14 скасувати в частині позовної вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 23.10.2013 № .

Справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.04.2014 у справі № 826/3219/14 залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: Т.М. Шипуліна

Л.І. Бившева

В.В. Хохуляк