Справа № 0340/1490/18
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2018-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2018 рокуЛьвів№ 876/6816/18

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Качмара В.Я., Рибачука А.І.

при секретарі судового засідання Лемцьо І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 управління Держпродспоживслужби у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2018 року (суддя Андрусенко О.О., м. Луцьк) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 управління Держпродспоживслужби у Волинській області до Управління державної виконавчої служби ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Волинській області про скасування постанови, -

ВСТАНОВИЛА:

Головне управління Держпродспоживслужби у Волинській області 02.08.2018 звернулося до суду з позовом до Управління державної виконавчої служби ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Волинській області про скасування постанови про накладення штрафу від 20.07.2018 ВП №56655114 (далі Постанова), якою на позивача за невиконання рішення суду накладено штраф на користь держави в розмірі 5100 грн. В обґрунтування позову вказує, що оскаржувана Постанова винесена відповідачем протиправно та за відсутності до того передбачених чинним законодавством підстав, оскільки рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2018 року у справі №803/282/18, на виконання якого видано виконавчий лист №441/2018, було виконано ще до відкриття виконавчого провадження ВП №56655114 та про що повідомлено відповідача у встановленому законом порядку.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2018 року у справі №0340/1490/18 в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. У поданій апеляційній скарзі покликається на обставини, викладені у позовній заяві, яким суд першої інстанції не надав належної правової оцінки.

Відповідач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим, прийнятим з врахуванням всіх обставини справи та таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2018 року у справі №803/285/18 адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ» до ОСОБА_1 управління Держпродспоживслужби у Волинській області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії задоволено. Визнано протиправними дії ОСОБА_1 управління Держпродспоживслужби у Волинській області щодо повернення на доопрацювання документів, поданих Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ» для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами 20 листопада 2017 року. Зобовязано Головне управління Держпродспоживслужби у Волинській області повторно розглянути заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ» від 20 листопада 2017 року та додані до неї документи для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами та прийняти рішення, яким встановити можливість видачі такого дозволу Товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ». Дане судове рішення набрало законної сили 17 травня 2018 року.

30 травня 2018 року на виконання рішення суду від 11 квітня 2018 року Волинським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист №441/2018 у справі №803/285/18 про зобовязання ОСОБА_1 управління Держпродспоживслужби у Волинській області повторно розглянути заяву ТОВ «ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ» від 20 листопада 2017 року та додані до неї документи для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами та прийняти рішення, яким встановити можливість видачі такого дозволу ТОВ «ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ».

22 червня 2018 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_2 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №56655114 з примусового виконання виконавчого листа №441/2018, виданого 30 травня 2018 року Волинським окружним адміністративним судом про зобовязання ОСОБА_1 управління Держпродспоживслужби у Волинській області повторно розглянути заяву ТОВ «ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ» від 20 листопада 2017 року та додані до неї документи для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами та прийняти рішення, яким встановити можливість видачі такого ТОВ «ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ». Встановлено, що боржнику ОСОБА_1 управлінню Держпродспоживслужби у Волинській області необхідно виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

Головне управління Держпродспоживслужби у Волинській області листом від 02 липня 2018 року №09.03/3491 повідомило Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Волинській області, що на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2018 року у справі №803/285/18 (на підставі якого виданий виконавчий лист №441/2018), за результатами повторного розгляду заяви ТОВ «ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ» від 20 листопада 2017 року та доданих до неї документів Головним управлінням Держпродспоживслужби у Волинській області 18 червня 2018 року прийнято Рішення щодо неможливості видачі дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами №04.02-09/3191. Оскільки рішення Волинського окружного адміністративного суду, на думку позивача, було виконане ще до відкриття виконавчого провадження, Головне управління Держпродспоживслужби у Волинській області просило закінчити виконавче провадження ВП №56655114 з примусового виконання виконавчого листа №441/2018, виданого 30 травня 2018 року Волинським окружним адміністративним судом.

20 липня 2018 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_2 винесено постанову про накладення штрафу ВП №56655114, якою встановлено, що повідомлення боржника за вих. №09.03/3491 від 02 липня 2018 року не можна вважати повним виконанням судового рішення, а тому за невиконання рішення суду на боржника - Головне управління Держпродспоживслужби у Волинській області накладено штраф на користь держави у розмірі 5100,00 грн.

Вважаючи таку Постанову протиправною позивач звернувся до суд з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивачем рішення суду першої інстанції в повному обсязі не виконано, дана обставина стала підставою для застосування державним виконавцем штрафу у розмірі 5100 грн. відповідно до вимог ст.75 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404-VIII).

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з'ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентується Законом №1404-VIII.

Відповідно до ст.1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII встановлено, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

За змістом ч.6 ст.26 цього ж Закону за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).

Згідно з ч.1-2 ст.63 Закону №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобовязаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного ч.6 ст.26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Частиною 1 ст.75 Закону №1404-VIII встановлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Керуючись наведеним вище колегія суддів зазначає, що накладення державним виконавцем штрафу можливе за невиконання судового рішення боржником без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк.

На підставі наведеного, керуючись вимогами ст.ст.63, 75 Закону №1404-VIII, 20 липня 2018 року державним виконавцем винесено Постанову, якою на боржника накладено штраф у розмірі 5100,00 грн.

Колегія суддів відхиляє твердження позивача про виконання вищевказаного рішення суду, оскільки резолютивною частиною рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2018 року чітко встановлено повторно розглянути заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ» від 20 листопада 2017 року та додані до неї документи для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами та прийняти рішення, яким встановити можливість видачі такого дозволу Товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ».

Принагідно зазначити, що рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2018 року у справі №803/285/18 набрало законної сили 17 травня 2018 року та підлягало виконанню.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на положення п.5-6 «Порядку проведення та оплати робіт, пов'язаних з видачею дозволів на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, обліку підприємств, установ, організацій та громадян-підприємців, які отримали такі дозволи», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 №302 (далі Порядок №302), за змістом якого визначено, що суб'єкт господарювання, об'єкт якого належить до першої групи, для отримання дозволу подає Мінприроди, а суб'єкт господарювання, об'єкт якого належить до другої або третьої групи, - дозвільному центру у письмовій та в електронній формі документи, підготовлені відповідно до затвердженої Мінприроди Інструкції про загальні вимоги до оформлення документів, у яких обґрунтовуються обсяги викидів, для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами для підприємств, установ, організацій та громадян-підприємців, а також вміщує в місцевих друкованих засобах масової інформації повідомлення про намір отримати дозвіл із зазначенням адреси місцевої держадміністрації, до якої можуть надсилатися зауваження громадських організацій та окремих громадян.

Мінприроди та дозвільні центри передають Держсанепідслужбі, її територіальним органам відповідно заяву та документи на отримання дозволу.

Держсанепідслужба, її територіальні органи протягом 15 календарних днів з дати надходження документів приймають рішення щодо можливості/неможливості видачі дозволу, яке надсилається Мінприроди та дозвільним центрам відповідно.

У разі прийняття рішення щодо неможливості видачі дозволу у ньому зазначається зміст зауважень.

Враховуючи вищенаведені приписи чинного законодавств, суд апеляційної інстанції зауважує, що Порядком №302 встановлено лише два альтернативні варіанти рішень, які можуть бути прийняті за результатом розгляду документів поданих для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами про можливість видачі дозволу або про неможливість видачі такого дозволу.

Відтак, беручи до уваги абзац третій резолютивної частини рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2018 року у справі №803/285/18 у взаємозвязку із положеннями п.6 Порядку №302, апеляційний суд приходить до висновку, що належним виконанням даного рішення є саме прийняття позивачем рішення про можливість видачі дозволу ТОВ «ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ». Однак, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, останнім 18 червня 2018 року прийнято рішення щодо неможливості видачі дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами із наведенням відповідного обґрунтування. Колегія суддів таке рішення позивача не вважає фактичним виконанням рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2018 року у справі №803/285/18, оскільки як видно із описової частини даного рішення суду першої інстанції, повернення позивачем документів на доопрацювання було здійснено з порушенням вимог законодавства, а обставини, які стали підставою для повернення не можуть бути усунуті позивачем самостійно з мотивів зазначених у рішенні суду, документи подані ТОВ «ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ» у повному обсязі, відтак підстави для невидачі такого дозволу відсутні. З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що інтереси позивача будуть захищеними, а права поновленими шляхом зобовязання ОСОБА_1 управління Держпродспоживслужби у Волинській області, зокрема, прийняти рішення, яким встановити можливість видачі дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами ТОВ «ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ».

Вищевказане свідчить про те, що Головне управління Держпродспоживслужби у Волинській області всупереч рішенню Волинського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2018 року у справі №803/285/18, у якому констатовано відсутність підстав визначених законодавством для невидачі дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, прийняло рішення щодо неможливості видачі такого дозволу ТОВ «ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ», посилаючись на ті ж обставини, які були предметом судового розгляду у справі №803/285/18.

Оскільки Головним управлінням Держпродспоживслужби у Волинській області рішення суду в повному обсязі не виконано, дана обставина стала підставою для застосування державним виконавцем штрафу у розмірі 5100 грн. відповідно до вимог ст.75 Закону №1404-VIII.

У поданій апеляційній скарзі скаржник, як на підставу для скасування оскаржуваної Постанови, покликається на п.8 «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (далі Інструкція) та наголошує, що державним виконавцем за результатами перевірки перед винесенням постанови про накладення штрафу повинен складатись акт, у якому має бути зафіксований факт невиконання боржником рішення суду у встановлений строк та поважність/неповажність причин невиконання рішення суду. Оскільки у розглядуваній справі державним виконавцем такий акт не складався, вважає, що відповідно, державним виконавцем не встановлювався факт виконання/невиконання боржником рішення суду та поважність/неповажність причин такого невиконання, з огляду на що оскаржувана Постанова винесена протиправно та підлягає скасуванню. Апеляційний суд такі доводи апелянта вважає безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу суду, оскільки жодним нормативно-правовим актом, в тому числі й Інструкцією, не встановлено вимоги щодо складення державним виконавцем процесуального документу у формі акта за результатами перевірки перед винесенням постанови про накладення штрафу. Відповідні доводи позивача є надумані, свідчать про переоцінку ним фактичних обставин справи в свою користь, довільне, невиправдано спрощене і неправильне трактування наведених вимог законодавства.

Таким чином, оскільки позивач (боржник у виконавчому провадженні) не виконав належним чином судового рішення без поважних причин, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про скасування Постанови. Оскаржена Постанова винесена в межах повноважень та відповідно до норм чинного законодавства.

Слід зазначити, що висновок суду першої інстанції про відмову у скасуванні оскаржуваної Постанови узгоджується із ст.124 Конституції України, згідно якої судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ч.2, 3 ст.14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Крім цього, ст.370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обовязковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей ст.6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Крім того, колегія суддів зауважує, що зі змісту рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, випливає однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 124 Конституції України.

Слід зазначити, що основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Зокрема, відповідний державний орган, який було належним чином проінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок, і саме на державу покладено обовязок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесенні проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 15.10.2009р. у справі «ОСОБА_2 проти України», від 27.07.2004р. у справі «Ромашов проти України», від 11.01.2005р. у справі «Дубенко проти України», від 07.12.2006р. у справі «Козачек проти України»).

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).

Згідно із ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об'єктивно встановлено обставини справи, оскарже нерішення суду винесене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для його скасування.

Керуючись ч.3 ст.243, 271, 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 управління Держпродспоживслужби у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5
Повне судове рішення складено 25 вересня 2018 року.