Справа № 810/2388/18
Суддя: Сорочко Є.О.
Дата ухвалення: 2018-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/2388/18 Суддя суду першої інстанції: Лисенко В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 вересня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Літвіної Н.М.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби в Чернігівській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 червня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_7 до Управління Державної міграційної служби в Чернігівській області про визнання протиправними дій, оскарження рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними дії відповідача, скасувати рішення від 21.07.2015 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, та зобов'язати відповідача повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби про скасування рішення від 21.07.2015 про скасування дозволу позивачу на імміграцію в Україну.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 11 червня 2018 року позов задоволено.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржуване рішення відповідача є правомірним.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Соціалістичної Республіки В`єтнам, що підтверджується відомостями з паспорту серії НОМЕР_2, виданого 26.05.2010 у м. Києві, строком дії до 26.05.2020.

У квітні 2013 року позивач звернувся до Деснянського РВ у м. Чернігові УДМС України в Чернігівській області із заявою про продовження строку перебування на території України, в якій підставою для подальшого перебування зазначив, що син народився на території України, збирає документи для отримання дозволу на імміграцію.

До вказаної заяви ОСОБА_7 додав Свідоцтво про народження сина серії НОМЕР_1, видане 20.05.2009 Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві (зворот а.с.21).

Розглянувши заяву позивача, начальник Деснянського РВ у м. Чернігові УДМС України в Чернігівській області - Дейнеко В.І., прийняв рішення від 05.04.2013 про продовження строку перебування на території України громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам - ОСОБА_7 до 29.06.2013.

Надалі, позивач звернувся до відповідача із заявою від 26.04.2013 № 45 про надання дозволу на імміграцію в Україну з посиланням на те, що його син народився на території України та є громадянином України.

За результатами розгляду вказаної заяви, на підставі пункту першого частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію", 26.06.2013 ОСОБА_7 було надано дозвіл на імміграцію в Україну №74.01/05-6794, дійсний до 25.06.2014 (а.с. 24).

На підставі вищезазначеного дозволу на імміграцію в Україну, позивач був документований посвідкою на постійне проживання в Україні від 27.06.2013 серії ІН №018561, термін дії безстроковий.

У подальшому, на виконання наказу ДМС України від 04.08.2014 №175 "Про оголошення рішення Колегії ДМС", службового завдання керівництва Управління ДМС України у Чернігівській області від 11.08.2014 №74.01/01- 12712, посадовими особами відповідача було проведено перевірку службової діяльності Деснянського РВ у м. Чернігові УДМС України в Чернігівській області.

Під час проведення перевірки справ щодо законності перебування на території України іноземців, відповідачем встановлено, що начальником Деснянського РВ у м. Чернігові УДМС України в Чернігівській області - Дейнеко В.І. при прийнятті рішення від 05.04.2013 про продовження строку перебування на території України позивача, порушено вимоги п. 6 та 7 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України та п. 4.2 Порядку розгляду заяв іноземців та осіб без громадянства про продовження строку перебування на території України.

Результати перевірки оформлені висновком про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_7 від 21.07.2015 №74.01/05-12840.

Як убачається із вказаного висновку, відповідач вважає, що рішення про продовження строку перебування позивача на території України було прийняте начальником Деснянського РВ у м. Чернігові УДМС України в Чернігівській області - Дейнеко В.І. з перевищенням повноважень.

Зазначене, на думку відповідача, свідчить про те, що незаконно прийняте рішення про продовження строку перебування на території України ОСОБА_7 не могло бути підтвердженням законності його перебування на території України на момент подачі документів на дозвіл на імміграцію.

Зважаючи на вказане, Управління державної міграційної служби в Чернігівській області дійшло висновку, що дозвіл на імміграцію від 26.06.2013 №74.01./05-6794 був прийнятий на підставі недійсних документів та у грубе порушення частини першої статті 9 Закону України "Про імміграцію", що є підставою для його скасування.

Так, 21.07.2015 відповідач прийняв рішення №74/01/05-12843 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданий громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_7.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що відповідач, під час прийняття рішення 21.07.2015 №74/01/05-12843 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені законодавством, не врахував всіх обставин, що мають значення для його прийняття.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) іноземець може отримати дозвіл на імміграцію та іммігрувати на постійне проживання, якщо він: має в Україні законне джерело існування; перебуває у близьких родинних відносинах (батько, мати, діти, брат, сестра, подружжя, дід, баба, онуки) з громадянами України; перебуває на утриманні громадянина України; має на своєму утриманні громадянина України; в інших передбачених законами України випадках.

Іноземці, які іммігрували на постійне проживання або для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне або тимчасове проживання та вирішення інших питань, пов'язаних з імміграцією іноземців, визначається Законом України про імміграцію.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про імміграцію" (у редакції, чинній на час звернення позивача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну та прийняття відповідного рішення), імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Як вбачається з матеріалів справи, приймаючи оскаржуване рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію, відповідач послався на пункти 1, 6 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію", вказавши, що станом на час надання такого дозволу позивач незаконно перебував на території України, оскільки рішення про продовження строку перебування відповідач вважає неправомірним та таким, що прийняте начальником відділення територіального управління ДМС України з перевищенням повноважень.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Колегія суддів наголошує на тому, що відповідачем до суду не надано жодних доказів, які б свідчили про наявність обставин, передбачених пунктом 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію" та були б підставою для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію. Зокрема, будь-яких доказів того, що позивачем при отриманні спірного дозволу свідомо подавалися неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність, матеріали справи не містять.

Крім того, як вірно наголосив суд першої інстанції, станом на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, УМВС України в Чернігівській області, як уповноважений державний орган, перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не встановив.

Чинне законодавство не визначає підставою для скасування дозволу на імміграцію прийняття з перевищенням повноважень рішення про продовження строку перебування на території України. Тому, посилання на пункт 6 статті 12 Закону України "Про імміграцію" суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим.

Інших підстав, визначених статтею статті 12 Закону України "Про імміграцію" в оскаржуваному рішенні не наведено.

Відповідно до частини першої статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

На переконання колегії суддів, у даному випадку, до іноземця не можуть бути застосовані негативні наслідки порушення посадовими особами державних органів України встановлених чинним законодавством вимог. Зокрема, іноземцю, який добросовісно перебуває на території України та вчиняє всі залежні від нього дії щодо узаконення такого перебування, не може бути скасований дозвіл на імміграцію з підстав перевищення (порушення встановлених норм) посадовою особою державного органу України повноважень при прийнятті рішення про продовження строку перебування іноземця на території України.

Враховуючи викладене, відхиляються доводи апеляційної скарги, що стосуються протиправності рішення про продовження позивачу терміну перебування на території України, яке, до того ж не є предметом розгляду даної справи.

Відповідно до частини другої статті 6 Закону України "Про імміграцію" суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Суд першої інстанції при вирішенні справи доцільно послався на постанова рішення Європейського суду з прав людини по справі "МакМайкл проти Сполученого Королевства" (McMichael v. United Kingdom) від 24.02.1995 р., Series A, № 307, р. 55, § 86, у якому зазначено, що для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання.

Так, при прийнятті спірного рішення, відповідачем не враховано наявність у відповідача малолітньої дитини, народженої в України, та її законне право на проживання разом з батьками.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що оскаржуване рішення відповідача є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Отже, суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки гуртуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 червня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п'ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя Н.М. Літвіна

Суддя І.В. Федотов