Справа № 0240/2930/18-а
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2018-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

17 вересня 2018 р. Справа № 0240/2930/18-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Альчука Максима Петровича,

за участю секретаря судового засідання: Шевченка Р.В.

представника відповідача: Кравченко Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідент. номер НОМЕР_1 )

до: Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

про: визнання дій протиправними та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_2 , в якому просить:

визнати протиправною відмову, яка відображена в листі військової частини НОМЕР_2 від 10.08.2018 року № 350/118/1976/пс в нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 04.05.2018 року по 31.07.2018 року;

стягнути з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.05.2018 року по 31.07.2018 року в сумі 36608 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що відповідачем порушено її право передбачене ст. 116, 117 КЗпП України на своєчасне отримання коштів при звільненні, а тому просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 04.05.2018 року по 31.07.2018 року в сумі 36608 грн.

Ухвалою суду від 30.08.2018 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, згідно якого проти задоволення адміністративного позову заперечує. Також, зазначає, що на момент виключення позивача зі списків військової частини, на її рахунках були відсутні кошти для грошової компенсації за не отримане речове майно. Однак, після надходження коштів на відповідний рахунок військової частини, вони були перераховані на картковий рахунок позивача. Крім того, зазначає, що трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, а тому норми законодавства про оплату праці і вирішення таких спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового права. Також, вказує на те, що грошова допомога за не отримане речове майно не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, відтак не підпадає під дію ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та ст. 116, 117 КЗпП України.

Позивачем надано відповідь на відзив згідно якої доводи відзиву вважає необґрунтованими, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.

Відповідачем надано письмові пояснення, аналогічні доводам відзиву.

Позивач в судове засідання не з`явилась, проте надала заяву про розгляд справи без її участі, згідно якої просить розгляд справи здійснити в порядку письмового провадження. Окремо зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, посилаючись на обґрунтування відзиву та письмових пояснень.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку про задоволення адміністративного позову, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_4 на посаді офіцера відділення аналізу та узагальнення інформації, яка знаходиться на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_2 .

04.05.2018 року наказом командира військової частини НОМЕР_5 № 82 від 02.05.2018 року позивача виключено зі списків особового складу частини у зв`язку зі звільненням з лав Збройних Сил України у запас за пунктом «б» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - за станом здоров`я з правом носіння військової форми одягу.

В день виключення ОСОБА_1 зі списків військової частини розрахунок проведено не у повному обсязі, а саме: не виплачено грошову компенсацію за не отримане речове майно при звільненні.

31.07.2018 року на картковий рахунок позивача зараховано грошові кошти в сумі 80262,23 грн.

02.08.2018 року позивач звернулась до військової частини НОМЕР_2 з заявою про здійснення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 04.05.2018 року по 31.07.2018 року.

10.08.2018 року з вих. № 350/118/1976/пс від 10.08.2018 року позивач отримала відповідь з військової частини НОМЕР_2 , якою їй відмовлено в нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Причиною відмови вказано, що законодавство, яке регулює порядок проходження військової служби не передбачає виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та законодавство про працю не застосовується до військовослужбовців Збройних Сил України.

Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, в даному випадку суду необхідно перевірити правомірність дій суб`єкта владних повноважень під час виплати грошового забезпечення військовослужбовцю, внаслідок виключення його з особового складу військової частин, у зв`язку зі звільненням.

Відповідно до статті 3 Конституції України права свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно положень ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Змістом ч. 5 ст. 17 Конституції України передбачено, що держава за безпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист війсь ковослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ (далі - Закон) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конститу ційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослуж бовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільс тві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Законодав ство про соціальний і правовий захист військовослужбовців базується на Кон ституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Статтею 1-2 Закону передбачено, що військовослужбовці кори стуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з ураху ванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особли вим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військо вослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Положеннями статті 2 даного Закону передбачено, що ніхто не вправі обме жувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

У відповідності до частини 1 статті 9 зазначеного Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює за кріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частина 4 даної статті визначає, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Так, частиною 2 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист війсь ковослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. № 2011-XII передбачено, що до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додат кові види грошового забезпечення.

Положеннями пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

В свою чергу згідно частини 2 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. № 2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Аналіз викладених правових норм свідчить про те, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, зокрема щодо належного матеріального та побутового забезпечення, враховуючи особливості військової служби, з метою стимулювання досягнення високих результатів у службовій діяльності. Звільнена особа з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової час тини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпе ченням.

Матеріали справи свідчать, що позивач зі списків особового складу військової частини виключена 04.05.2018 року. При цьому, кошти в сумі 82003,61 грн. зараховані на картковий рахунок позивача 31.07.2018 року, що підтверджується випискою про надходження коштів з ПриватБанку.

Отже, станом на день виключення зі списків особового складу військової частини, з позивачем не проведено розрахунок у повному обсязі та не виплачено грошову компенсацію за не отримане речове майно.

Спеціальним законодавством врегульовано основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей: правове становище осіб, які проходять військову службу у тому числі звільнення з військової служби, а також порядок та умови оплати праці, а саме Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, а в частині яка не врегульована вказаним законодавством, застосовуються норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП).

Однак, вказаними нормативно-правовими актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку.

При цьому, такий порядок встановлений Кодексом законів про працю України.

Згідно з частиною 1 статті 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно із ст. 117 Кодексу Законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у статті 116 Кодексу Законів про працю України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, якщо спір вирішено на користь працівника.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року (справа № 21-352а13).

При усуненні розбіжностей у застосуванні судами касаційної інстанції пункту 56 Положення, статті 24 Закону України «Про відпустку», Верховний Суд України з посиланням на вимоги статей 1-3, 12, 14 Закону 2011-ХІІ, вказав на те, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців, в тому числі працівників правоохоронних органів, членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України. Нормативно - правові акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги військовослужбовців та членів їх сімей, є недійсними. Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями закріпленими в Конституції та законах України з урахуванням особливостей, встановлених цими та іншими законами.

Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок виплати військовослужбовцям грошового забезпечення за час затримки розрахунку, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України.

Верховний суд у постанові від 06.06.2018 року у справі № 803/1105/16 (провадження № К/9901/11863/18) також наголосив на правомірності посилання судів попередніх інстанцій в аналогічних правовідносинах на норми трудового законодавства, вказавши, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, суд критично оцінює посилання представника відповідача на те, що норми Кодексу законів про працю України в даному випадку не можуть застосовуватись.

Таки чином, враховуючи, що остаточний розрахунок при звільненні позивача був проведений із ним лише 31.07.2018 року, суд доходить висновку, що вимоги ОСОБА_1 щодо визнання протиправною відмову, яка відображена в листі військової частини НОМЕР_2 від 10.08.2018 року № 350/118/1976/пс в нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 04.05.2018 року по 31.07.2018 року є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.05.2018 року по 31.07.2018 року в сумі 36608 грн., суд зазначає наступне.

У відповідності до пп. "л" п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 цей По рядок застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством ви плати провадяться, виходячи із середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Пунктом 3 Порядку № 100 встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; сумі щення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвище них обсягів робіт; високі досягнення в праці; умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за еко номію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо.

Згідно абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`я зана відповідна виплата. Відповідно до пункту 5 даного Порядку нарахування ви плат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться вихо дячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Положеннями пункту 8 Порядку № 100 вста новлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної пла ти за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденно го (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (кале ндарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбаче них чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судом з`ясовано, що згідно розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.05.2018 року по 31.07.2018 року середній заробіток грошового забезпечення позивача складає 416 грн., кількість днів складає 88, у зв`язку з чим сума грошового забезпечення становить 36608 грн. (416 грн. х 88 днів).

Одночасно суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсація вартості за не отримане речове майно не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а тому не підлягає виплаті згідно вказаного Закону та ст. 116, 117 КЗпП України, з огляду на наступне. є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а тому не підлягає виплаті згідно вказаного Закону та ст. 116, 117 КЗпП України, з огляду на наступне.

Згідно ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема: заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Як уже було встановлено, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Враховуючи те, що на день виключення зі списків особового складу військової частини позивач не була забезпечена повністю грошовим забезпеченням за не отримане речове майно, а також позицію Верховного та Конституційного судів щодо застосування ст. 116, 117 до військовослужбовців Збройних Сил України, ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Право позивача на отримання середнього заробітку грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби підтверджено сукупністю належних, достатніх, допустимих та достовірних доказів, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо судових витрат у справі, суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 5 Закону України Про судовий збір позивач звільнений від сплати судового збору. Відтак позивачем при подачі позову до суду судовий збір не сплачувався

А тому, керуючись положеннями статті 139 КАС України судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідент. номер НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними та стягнення коштів задовольнити.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо відмови в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 04.05.2018 року по 31.07.2018 року, викладеної у листі від 10.08.2018 року № 350/118/1976/пс

Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 36608 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 04.05.2018 року по 31.07.2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Вінницький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Альчук Максим Петрович