Справа № 826/15895/17
Суддя: Бєлова Л.В.
Дата ухвалення: 2018-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Аліменка В.О.,

Кучми А.Ю..

за участю секретаря судового засідання: Прудиус І.С.

розглянувши у судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 березня 2018 року у справі ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року позивач, ОСОБА_3, звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просила визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 27 липня 2017 року №3407-17.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу у якій просить оскаржувану постанову суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Зокрема, позивач вказує, що суд протиправно застосував норми Податкового кодексу України у редакції, що набрала чинності з 01 січня 2017 року.

31 травня 2018 року до Київського апеляційного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким останній підтримує правову позицію суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, 29 червня 2016 року в порядку п.п.267.6.2 п.267.6 ст. 267 Податкового кодексу України позивачу визначено суму податкового зобов'язання з транспортного податку з фізичних осіб у розмірі 25 000 грн.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2017 року у справі №810/91/17 скасовано постанову Київського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2017 року та прийнято нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про скасування податкового повідомлення-рішення від 29 червня 2016 року № 27-22.

27 липня 2017 року Головним управлінням ДВС у Київській області складено вимогу №3407-17.02 серпня 2017 року позивачем сплачено податкове зобов'язання у сумі 25000 грн.

Вказану вимогу позивачем оскаржено в адміністративному порядку - рішенням Державної фіскальної служби України від 06 листопада 2017 року №14730/Д/99-99-17-01-14 скаргу залишено без задоволення, а податкову вимогу - без змін.

У момент погашення податкового боргу платнику податків нараховано пеню в сумі 2010,78 грн. відповідно до вимог пп. 129.1.2 п. 129.1 ст. 129 Податкового кодексу України, починаючи з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати податкового зобов'язання (в тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження).

Вважаючи, що її права та законні інтереси порушено, позивач звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом.

Суд першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовив та зазначив, що процедура судового оскарження грошового зобов'язання зупиняє строк сплати такого зобов'язання, при цьому не свідчить про неможливість нарахування пені. Судом встановлено, що пеня у сумі 2019,34 грн. нарахована позивачу за період з 25 грудня 2016 року по 02 серпня 2017 року - тобто, у тому числі і за період, коли податкове зобов'язання оскаржувалося у судовому порядку.

Даючи правову оцінку викладеним обставинам, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, проте не підтримує доводи, викладені в оскаржуваному апелянтом рішенні.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

В силу положень ч. 1 та ч. 2 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

З системного аналізу зазначених правових норми вбачається, що підставою адміністративного позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, доводить факт порушення своїх прав.

При цьому, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

В той же час, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; вирішуючи спір суд повинен встановити, що у зв'язку з прийнятим рішенням, вчиненням дії чи допущенням бездіяльності суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи інтереси особи у сфері публічно-правових відносин; при цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Колегія суддів звертає увагу, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних відносин (предмет та підстави позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись, зокрема з поміж іншого, про наявність права на позов у матеріальному розумінні, а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Предметом позову в даній справі є правомірність вимоги № 3407-17, згідно з якою, станом на 26 липня 2017 року сума податкового боргу позивача за узгодженим грошовим зобов'язанням становила 25000,00 грн.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно підпункту 14.1.39 пункту14.1 статті 14 ПК України, грошове зобов'язання платника податків- сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до підпункту 14.1.153 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податкова вимога це письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення податкового боргу, який в свою чергу в розумінні підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 цього кодексу є сумою узгодженого грошового зобов'язання, не сплаченого платників податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Пеня за положеннями підпункту 14.162 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України це сума коштів у вигляді відсотків, нарахована на суму грошових зобов'язань у встановлених цим Кодексом випадках та не сплачена у встановлені законодавством строки.

Нарахування пені здійснюється у порядку, встановленому статтею 129 ПК України.

Відповідно до підпункту 129.1.2 пункту 129.1 статті 129 ПК України, нарахування пені розпочинається: при нарахуванні суми податкового зобов'язання, визначеного контролюючим органом у випадках, не пов'язаних з проведенням податкових перевірок, - починаючи з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати податкового зобов'язання (в тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження).

Пунктом 129.2 статті 129 ПК України передбачено, що у разі скасування нарахованого контролюючим органом грошового зобов'язання (його частини) у порядку адміністративного та/або судового оскарження пеня за період заниження такого грошового зобов'язання (його частини) скасовується.

Відтак, нарахування пені за правилами підпункту 129.1.2 пункту 129.1 статті 129 Податкового кодексу України здійснюється не з моменту узгодження податкового зобов'язання або винесення податкової вимоги, а саме з дня настання граничного строку погашення податкового зобов'язання, нарахованого контролюючим органом або платником податків у разі виявлення його заниження на суму такого заниження та за весь період заниження (в тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження).

При цьому, відповідно до пункту 59.1 статті 59 ПК України, у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.

У разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення.

У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається) (пункт 59.5 статті 59 ПК України).

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що податковим повідомленням-рішенням від 29 червня 2016 року № 27-22 позивачу визначено грошове зобов'язання з транспортного податку у розмірі 25 000, 00 грн.

За наслідками оскарження в судовому порядку податкового повідомлення-рішення від 29 червня 2016 року №27-22, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2017 року у справі №810/91/17 скасовано постанову Київського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2017 року та прийнято нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про скасування.

27 липня 2017 року Головним управлінням ДВС у Київській області складено вимогу №3407-17, згідно з якою, станом на 26 липня 2017 року сума податкового боргу позивача за узгодженим грошовим зобов'язанням становила 25000,00 грн., у тому числі штрафні (фінансові) санкції (штрафи) - 0,00 грн., пеня - 0, 00 грн. (а.с.10).

Позивач сплатила податкове зобов'язання у розмірі 25 000 грн. - 02 серпня 2017 року.

З наявної в матеріалах справи роздруківки з облікової картки платника податків вбачається, що позивачу за період з 25 грудня 2016 року по 02 серпня 2017 року нараховано пеню у сумі 2019,34 грн.

Згідно пояснень відповідача, суму пені ОСОБА_3 розраховано в автоматичному режимі.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач просить скасувати податкову вимогу від 27 липня 2017 року №3407-17, з огляду на неправомірність нарахування пені за несвоєчасну сплату грошового зобов'язання.

При цьому, доводи позивача ґрунтуються на недопустимості нарахування пені за несвоєчасну сплату грошового зобов'язання за період судового оскарження податкового повідомлення-рішення.

В той же час, в оскаржуваній податковій вимозі зазначено суму податкового боргу за узгодженим грошовим зобов'язанням та відсутні будь-які нарахування штрафних (фінансових) санкцій чи пені.

Тобто, підставою для звернення до суду є здійснення нарахування контролюючим органом пені.

Разом з тим, позивачем вимогу щодо правомірності дій податкового органу при нарахуванні пені за несплату у встановлені законодавством строки суми грошового зобов'язання, в межах даної справи в суді першої інстанції заявлено не було.

Тобто, звернувшись до адміністративного суду з вимогами про скасування податкової вимоги від 27 липня 2017 року №3407-17, позивач фактично обрав неналежний спосіб захисту своїх прав. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є таким, що не відповідає змісту спірних правовідносин.

Крім того, відповідно до вимог ч. 5 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги, проте з інших підстав.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст.315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню частково: необхідно змінити рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 березня 2018 рок, зазначивши у мотивувальній частині, що підставами для задоволення позовних вимог є доводи, викладені у даній постанові суду. У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

П О С Т АН О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 березня 2018 року - задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 березня 2018 року, зазначивши, що підставами для відмови у задоволенні позовних вимог є доводи, викладеній даній постанові Київського апеляційного адміністративного суду.

У решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст виготовлено 19.09.2018

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

А.Ю. Кучма