Справа № 552/3156/17
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2018-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

25 вересня 2018 року

Київ

справа №552/3156/17

адміністративне провадження №К/9901/17403/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Мороз Л.Л., Бучик А.Ю.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року (головуючий суддя - Перцова Т.С.) у справі № 552/3156/17 за позовом ОСОБА_1 до Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області (далі - Управління ПФУ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив суд визнати неправомірним та скасувати рішення Управління ПФУ №25 від 4 травня 2017 року щодо відмови в призначені пенсії за вислугу років та зобов'язати здійснити нарахування і виплату без обмеження терміну та без обмеження граничного розміру пенсії за вислугу років, відповідно до вимог статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 12 липня 2011 року (№ 2663-ІІІ, діє з 26 липня 2011 року) з часу звернення до Управління ПФУ, а саме з 21 квітня 2017 року, виходячи з розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку відповідно до довідки Прокуратури Полтавської області № 11-304 вих-17 від 10 березня 2017 року.

Постановою Київського районного суду міста Полтави від 19 червня 2017 року позов задоволено. Визнано неправомірними дії Управління ПФУ щодо відмови позивачу в перерахунку пенсії. Скасовано рішення Управління ПФУ №25 від 4 травня 2017 року. Зобов'язано Управління ПФУ здійснити нарахування і виплату без обмеження терміну та без обмеження граничного розміру пенсії позивачу починаючи з 21 квітня 2017 року з розрахунку 90 % від суми заробітної плати на підставі довідки Прокуратури Полтавської області від 10 березня 2017 року і виплачувати її відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, яка діє з 26 липня 2001 року.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову в задоволенні позову.

Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі постанову суду першої інстанції.

В обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що Законом України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» суттєво звужене його право на пенсію за вислугу років, а відповідно до статті 22 Конституції України звуження змісту та обсягу існуючих прав особи не допускається.

У запереченнях на касаційну скаргу відповідач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції у даній справі - без змін. Посилається на те, що відповідно до законодавства, що діяло на час звернення позивача за призначенням пенсії, останній не мав права на пенсію відповідно до Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру».

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Вирішуючи позов суди виходили з того, що ОСОБА_1 з 7 грудня 1998 року був прийнятий на роботу в органи прокуратури України, на даний час продовжує працювати на посаді прокурора.

21 квітня 2017 року позивач звернувся до Управління ПФУ із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

Рішенням колегіального органу з призначення пенсій Управління ПФУ від 4 травня 2017 року № 25 позивачу відмовлено в призначенні пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру» через відсутність правових підстав. Приймаючи таке рішення, відповідач послався на пункт 5 розділу III Прикінцевих положень Закону України від 2 березня 2015 року № 213 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», яким передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Починаючи з 1 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених вищезазначеним законом, не призначаються, раніше призначені пенсії не перераховуються.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки в силу статті 22 Конституції України право позивача на призначення пенсії в розмірі 90 % суми місячного (чинного) заробітку, як прокурору на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 12 липня 2001 року не може бути звужене або обмежене шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що позивач у розумінні ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697 має право на призначення пенсії за вислугу років при наявності 23 років такої вислуги, проте виходив із того, що звертаючись до відповідача з заявою про призначення йому цієї пенсії просив призначити її саме відповідно до статті 50-1 Закону України від 5 листопада 1991 року №1789-XII «Про прокуратуру» (в редакції від 12 липня 2001 року). Разом з тим, з 15 липня 2015 року стаття 50-1 Закону України від 5 листопада 1991 року №1789-XII «Про прокуратуру» втратила чинність. Враховуючи те, що з заявою про призначення пенсії за вислугу років позивач звернувся 21 квітня 2017 року, тобто в період, коли втратили чинність норми Закону № 1789-ХІІ, на підставі яких призначалися пенсії за вислугу років працівникам прокуратури, то відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення № 25 від 4 травня 2017 року про відмову у призначенні пенсії діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України, а тому відсутні підстави для визнання протиправним даного рішення.

Що стосується права позивача на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України від 5 листопада 1991 року № 1789-ХІІ «Про прокуратуру» (далі - Закон №1789-ХІІ), то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 2 березня 2015 року № 213-VІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон № 213-VІІ) у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Вказаний у пункті 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону № 213 закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 1 червня 2015 року прийнятий не був, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону №1789-ХІІ щодо права прокурорів і слідчих на пенсійне забезпечення за вислугу років і відповідно пенсії за цим Законом не призначаються.

Отже, з аналізу пункту 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону № 213 слід зробити висновок, що ним скасовані діючі станом на 1 червня 2015 року норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначались відповідно до конкретного переліку законів, зокрема, і відповідно до Закону № 1789-ХІІ.

Проте 15 липня 2015 року, у зв'язку з набуттям чинності Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII), Закон № 1789-ХІІ частково втратив свою чинність.

В свою чергу, статтею 86 Закону №1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Відповідно до частини другої статті 86 Закону № 1697-VII пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

В свою чергу, статтею 86 Закону №1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Так, відповідно до частини першої статті 86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, що на момент виникнення спірних правовідносин питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури України регулювалось статтею 86 Закону № 1697-VІІ, який набув чинності 15 липня 2015 року, та є діючим, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону № 1697-VІІ, положення якого не втратили чинності із прийняттям Закону України № 213, як помилково зазначив відповідач у оскаржуваному Рішенні.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 686/17309/17.

Разом з тим, зробивши вищевказаний правовий висновок, при вирішенні позовних вимог в частині визнання неправомірним та скасування рішення Управління ПФУ №25 від 4 травня 2017 року, яке обґрунтовано лише втратою чинності статтею 86 Закону № 1697-VІІ, апеляційний суд послався на те, що позивач у заяві про призначення пенсії до Управління ПФУ просив призначити її саме відповідно до статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, яка втратила чинність. Апеляційний суд цю обставину вважав встановленою і саме вона покладена судом в обґрунтування прийнятого рішення.

В той же час, апеляційним судом не наведено, на підставі яких доказів ним була встановлена вказана істотна для справи обставина, цю заяву не було досліджено, як і перелік доданих до неї документів, у матеріалах справи заява відсутня.

Крім того, зробивши висновок про наявність у позивача 23 років вислуги для призначення пенсії, суд не послався на належні докази, на яких він ґрунтується.

Суд касаційної інстанції позбавлений можливості згідно частини другої статті 341 КАС України встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до частини другої статті 353 КАС підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Відповідно до частини четвертої наведеної статті, справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

З огляду на наведене, незважаючи на правомірність висновку апеляційного суду, що питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури України регулюється статтею 86 Закону № 1697-VІІ, який набув чинності 15 липня 2015 року, ним допущено порушення норм процесуального права, зокрема, не встановлено обставин, які можуть мати значення для правильного вирішення справи, у зв'язку з чим справа підлягає направленню до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Під час нового розгляду справи суду необхідно дослідити заяву позивача до Управління ПФУ та додані до неї матеріали, а також перевірити наявність необхідного для призначення пенсії стажу, зокрема, з'ясувати займану позивачем посаду в органах внутрішніх справ та форму навчання і з врахуванням цього визначитись чи входять ці періоди до вислуги років з врахуванням вимог Закону № 1697-VІІ.

При цьому суду слід також врахувати, що відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства, зокрема, є ефективний захист прав, свобод та інтересів осіб.

Звертаючись до суду у даній справі, позивач прагне захисту свого права на призначення та отримання пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», яке він вважає порушеним протиправною відмовою з боку відповідача. При цьому він на власний розсуд визначає обсяг позовних вимог. Водночас, адміністративний суд за положеннями частини 2 статті 11 КАС України наділений правом виходу за межі позовних вимог задля ефективного захисту прав, свобод та інтересів людини, про захист яких вона просить. Отже, встановивши, що право позивача порушено, проте підлягає поновленню у меншому обсязі, ніж вимагає позивач, суд з метою ефективного захисту прав позивача може вийти за межі позовних вимог в його інтересах.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 345, 353, 356 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик,

Судді Верховного Суду