Справа № 825/1932/18
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2018-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 825/1932/18 Суддя першої інстанції: Непочатих В.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на проголошене о 10 годині 24 хвилин рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 червня 2018 року, повний текст якого складено 27 червня 2018 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення недоплаченої одноразової грошової допомоги, -

ВСТАНОВИЛА:
У травні 2018 року ОСОБА_1 (далі Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України (далі Відповідач, Міноборони України) про стягнення з Міноборони України на користь ОСОБА_1 недоплаченої одноразової грошової допомоги (у зв`язку з прийняттям 24.11.2017 року рішення про призначення одноразової грошової допомоги) у розмірі 137 800,00 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 27.06.2018 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки підставами даного позову визначено неповне, на думку Позивача, виконання Відповідачем судового рішення у справі №750/3881/17, то спірні правовідносини між сторонами перейшли у площину правового регулювання виконання судового рішення, регламентованого ст. 383 КАС України.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю. При цьому наголошує на тому, що суд не врахував, що предметом позову даної справи є контроль за легітимністю самостійно прийнятого суб`єктом владних повноважень рішення від 24.11.2017 року про розмір призначеної допомоги, а не контроль за виконанням судового рішення у справі №750/3881/17. Крім того, підкреслив, що у межах іншої справи питання розміру одноразової грошової допомоги не вирішувалося. Зауважив, що оскільки у 2017 році було збільшено розмір одноразової грошової допомоги до 250-кратного прожиткового мінімуму, то прийняття Відповідачем у листопаді 2017 року рішення про виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму не відповідало вимогам законодавства.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.08.2018 року було відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу Міноборони України просить у її задоволенні відмовити у повному обсязі, а рішення суду першої інстанції залишити в силі. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що оскільки право на отримання одноразової грошової допомоги у Позивача виникло у момент встановлення інвалідності 16.02.2016 року, а в силу положень чинного законодавства допомога, що не була призначена, призначається і виплачується і установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги, то правових підстав для виплати її у розмірі, встановленому Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції, яка набрала чинності з 07.05.2017 року, немає. Крім того, підкреслює, що оскільки Позивач проходив строкову військову службу, то положення ч. 1 ст. 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на нього не поширюються.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.09.2018 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 25.09.2018 року.

У судовому засіданні представник Позивача наполягав на задоволенні вимог апеляційної скарги з викладених у ній підстав.

Представник Відповідача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суд першої інстанції без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 10.08.2017 року у справі №750/3881/17 повністю задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Міноборони України - визнано протиправним та скасувати пункт 18 протоколу засідання комісії Міноборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 24.04.2017 року №26, яким відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 ; зобов`язано Міноборони України призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, внаслідок настання ІІІ групи інвалідності, в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому призначається одноразова грошова допомога; зобов`язано Міноборони України у місячний строк, з дня набрання законної сили постановою суду у справі № 750/3881/17, подати звіт про виконання судового рішення (а.с. 33-35).

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.10.2017 року частково задоволено апеляційну скаргу Міноборони України:

- постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 10.08.2017 року скасовано у частині зобов`язання Міноборони України призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу внаслідок настання ІІІ групи інвалідності, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, у якому призначається одноразова грошова допомога;

- прийнято у цій частині нову постанову, якою у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Міноборони України призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу внаслідок настання ІІІ групи інвалідності, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, у якому призначається одноразова грошова допомога відмовити;

- зобов`язано Міноборони України повторно розглянути питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу внаслідок настання ІІІ групи інвалідності що настала внаслідок поранення (контузії), отриманого під час виконання обов`язків військової служби, відповідно до Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року «Про затвердження Порядку призначення і виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи проходження служби у військовому резерві» та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків, викладеній у даній постанові суду;

- в іншій частині постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 10.08.2017 року залишено без змін (а.с. 36-39).

Зі змісту протоколу засідання комісії Міноборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 24.11.2017 року №122 вбачається, що на виконання постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 10.08.2017 року у справі №750/3881/17 та постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 23.10.2017 року скасовано п. 18 протоколу засідання комісії від 24.04.2017 року №26 в частині відмови у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності рядовому у запасі ОСОБА_1 та прийнято нову рішення з урахуванням висновків суду про призначення допомоги ОСОБА_1 , якого 16.02.2016 року під час первинного огляду органами МСЕК визнано інвалідом ІІІ групи, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом на дату встановлення інвалідності в сумі 206 700,00 грн. (а.с. 7).

Указана допомога була виплачена ОСОБА_1 згідно наказу Міністерства оборони України від 07.12.2017 року №908 (а.с. 46-47) та платіжного доручення від 08.12.2017 року №1248 (а.с. 48).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. 129-1 Конституції України, ст. ст. 5, 9, 14, 370, 383 КАС України, суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки спірні правовідносини перебувають у площині виконання судового рішення та не містять у собі ознаки окремого публічно-правового спору.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Приписи ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно ч. 2 ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Тобто, із набранням законної сили судовим рішенням правовідносини, які виникають з приводу його виконання, перебувають у межах правового регулювання тих положень процесуального закону, якими регламентовано питання виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, спори, пов`язані з протиправністю, на думку особи-позивача, рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень відповідачем на виконання судового рішення, яке набрало законної сили, підлягають розгляду і вирішенню у порядку, визначеному ст. 383 КАС України.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що спір, який виник у зв`язку з прийняттям Міноборони України на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, протиправного, на переконання ОСОБА_1 , рішення про призначення останньому одноразової грошової допомоги у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, а не 250-кратного, не може бути вирішений у загальному порядку, оскільки підлягає розгляду та вирішенню за правилами ст. 383 КАС України.

Відтак посилання Апелянта на те, що предметом позову у даній справі є контроль за легітимністю самостійно прийнятого суб`єктом владних повноважень рішення у частині розміру призначеної одноразової грошової допомоги, а не контроль за виконанням судового рішення у справі №750/3881/17, є, на переконання суду апеляційної інстанції, помилковим з огляду на те, що, як було встановлено раніше, рішення від 24.11.2017 року №122 було прийнято Міноборони України саме на виконання рішення суду у справі №750/3881/17 з урахуванням викладених в останньому висновків.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до п. «б» ч. 1, ч. 2 ст. 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції, яка була чинною на момент встановлення ОСОБА_1 інвалідності (16.02.2016 року) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи.

Одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5 - 9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України. При цьому у випадках, зазначених у підпункті 5 пункту 2 статті 16 цього Закону, розмір одноразової грошової допомоги не може бути меншим за 70-кратний прожитковий мінімум, встановлений законом для працездатних осіб.

Відповідно до ст. 16-2 ст. 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції Закону України №2004-VIII від 06.04.2017 року), одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі: 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпункті 1 пункту 2 статті 16 цього Закону; 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпунктах 2 - 3 пункту 2 статті 16 цього Закону;

400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5 - 9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України. При цьому у випадках, зазначених у підпункті 5 пункту 2 статті 16 цього Закону, розмір одноразової грошової допомоги не може бути меншим за 70-кратний прожитковий мінімум, встановлений законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

Частиною 9 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до п. 3 постанови Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013 року «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановленні інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір одноразової грошової допомоги у разі інвалідності такої категорії осіб залежить від часу встановлення групи інвалідності, тобто від дня виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі №1519/983/2012.

Як вже було неодноразово підкреслено раніше, протокольне рішення від 24.11.2017 року №122 було прийнято Відповідачем за результатами повторного розгляду заяви про виплату грошової допомоги з урахуванням правової позиції, висловленої у судовому рішенні у справі № 750/3881/17, у тому числі щодо права Позивача на одноразову грошову допомогу у розмірі 150-кратного розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції, яка була чинною до 07.05.2017 року, що, у свою чергу, виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень даного Закону у редакції, яка набрала чинності після 07.05.2017 року.

Посилання Апелянта на п. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо підвищення рівня соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей» №2004-VIII від 06.04.2017 року в якості обґрунтування протиправності призначення Позивачу одноразової допомоги у меншому розмірі судовою колегією оцінюється критично.

Так, даними положеннями п. 2 Прикінцевих положень Закону передбачено, що дія цього Закону не поширюється на осіб, стосовно яких до набрання чинності цим Законом прийнято рішення про призначення та виплату їм одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності або які отримали замість зазначеної допомоги інші компенсаційні виплати відповідно до законодавства.

Водночас, як вже було зазначено раніше, протокольне рішення від 24.11.2017 року №122 приймалося Відповідачем на виконання судового рішення та на підставі повторного розгляду заяви Позивача, поданої у березні 2016 року до Чернігівського обласного військового комісаріату, у зв`язку з чим до даних правовідносин підлягали застосуванню нормативно-правові акти у редакції, чинні на момент встановлення ОСОБА_1 інвалідності та звернення останнього із заявою про виплату одноразової грошової допомоги.

Крім того, колегія суддів зауважує, що стаття 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» (у редакції Закону, що діє з 07.05.2017 року) розповсюджується на категорії військовослужбовців, які зазначені пп. 4 п. 2 ст. 16 цього Закону, а саме: військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Отже, ст. 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» у редакції після 07.05.2017 року не підлягає застосуванню у спорах за участю військовослужбовців строкової служби.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 червня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення недоплаченої одноразової грошової допомоги залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 червня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк
Судді В.В. Кузьменко
О.І. Шурко

Повний текст постанови складено « 25» вересня 2018 року.