Справа № 826/5118/18
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2018-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

20 вересня 2018 року №826/5118/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., при секретарі судового засідання Огнивому Д.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовомтовариства з обмеженою відповідальністю "Віадук Сервіс"
доГоловного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 11.12.2017 №,
за участі:

представників позивача - Баци К.В., Кліментьєвої Н.В.,

представника відповідача - Грицаєнка Р.М.,

На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 17 вересня 2018 року проголошено скорочену (вступну та резолютивну) частини рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини шостої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Віадук Сервіс" звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 11.12.2017 №.

Позовні вимоги мотивовано тим, що Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві протиправно, на підставі хибних висновків акта перевірки від 23.11.2017 №180/26-15-14-07-02-10/40688432, прийняло податкове повідомлення-рішення від 11.12.2017 №. Позивач наголосив, що всі господарські операції між ним та контрагентами є реальними, обвинувальних вироків суду стосовно контрагентів позивача немає, висновки акта перевірки ґрунтуються на припущеннях та не можуть бути покладені в основу оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Відповідач проти позову заперечив з огляду на обґрунтованість висновків акта перевірки від 23.11.2017 №180/26-15-14-07-02-10/40688432 та відповідно, податкового повідомлення-рішення від 11.12.2017 №, зазначивши при цьому, що господарські операції позивача з контрагентами мають ознаки фіктивності.

Під час судового розгляду справи судом оголошувалась перерва в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку товариства з обмеженою відповідальністю "Віадук Сервіс" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 26.07.2016 по 11.08.2017.

Перевіркою встановлено порушення товариством з обмеженою відповідальністю "Віадук Сервіс" пункту 44.1 статті 44, пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пункту 198.2, пункту 198.3 статті 198, пункту 201.1 та пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, що призвело до завищення податкових зобов'язань з податку на додану вартість на загальну суму 2 630 876, 00 грн. та завищення податкового кредиту з податку на додану вартість на загальну суму 2 575 545, 00 грн.

За наслідками перевірки Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві складено акт від 23.11.2017 №180/26-15-14-07-02-10/40688432 (далі - Акт перевірки).

На підставі Акту перевірки контролюючим органом було прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 11.12.2017 №, яким позивачеві зменшено суму податкового зобов'язання для цілей розділу V Податкового кодексу України на суму 2 630 876, 00 грн. та зменшено суму податкового кредиту на суму 2 575 545, 00 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Віадук Сервіс", не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням, звернулось до суду з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Пунктом 185.1 статті 185 Податкового кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що об'єктом оподаткування є, зокрема, операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; операції платників податку з постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

База оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (пункт 188.1 статті 188 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України, передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно з пунктом 187.1 статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних/розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням терміну реєстрації, відносяться до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні/розрахунки коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше: ніж через 365 календарних днів з дати складення податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних; для платників податку, що застосовують касовий метод, - ніж через 60 календарних днів з дати списання коштів з банківського рахунка платника податку (пункт 198.6 статті 198 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Крім того, статтею 200 Податкового кодексу України встановлено порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків.

Пунктом 200.1 статті 200 Податкового кодексу України передбачено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно з пунктом 200.2 статті 200 Податкового кодексу України при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Як вбачається з акта перевірки Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 23.11.2017 №180/26-15-14-07-02-10/40688432, висновки щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства зроблено з огляду на те, що операції між товариством з обмеженою відповідальністю «Віадук Сервіс» та контрагентами: товариством з обмеженою відповідальністю «Інет-Портал», товариством з обмеженою відповідальністю «Ін-Текс», товариством з обмеженою відповідальністю «Софт-Портал» та товариством з обмеженою відповідальністю «Ізопро» здійснювались з метою формування податкового кредиту та не мають реального товарного характеру (факту надання товарів, робіт, послуг від продавця). В акті перевірки зазначено, що фактично товариством з обмеженою відповідальністю «Віадук Сервіс» створено штучну видимість здійснення господарських операцій з переліченими контрагентами шляхом формального складання первинних документів, які не супроводжувались дійсним рухом активів у процесі виконання операцій саме з цими контрагентами.

Матеріали справи свідчать, що між товариством з обмеженою відповідальністю «Віадук Сервіс» (покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Інет-Портал» (постачальник) в особі директора ОСОБА_4 було укладено договір поставки від 03.04.2017 №20170304. Так, за умовами вказаного договору постачальник в порядку, на умовах, визначених даним договором зобов'язується передати у власність покупцю металеві вироби, запчастини, комплектуючі до транспортних засобів, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар.

На підтвердження виконання умов договору, руху активів в процесі здійснення господарських операцій позивачем надано суду копії вказаного вище договору, специфікацій, видаткових накладних, податкових накладних, виписки по рахунку в публічному акціонерному товаристві «Райфайзен Банк Аваль».

З матеріалів справи також вбачається, що між позивачем (покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Ізопро» (постачальник) в особі директора ОСОБА_4 було укладено договір поставки від 02.03.2017 №020317, відповідно до умов якого постачальник в порядку, на умовах, визначених даним договором зобов'язується передати у власність покупцю запчастини, комплектуючі до транспортних засобів, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар.

На підтвердження виконання умов договору, руху активів в процесі здійснення господарських операцій позивачем надано суду копію вказаного вище договору, специфікацій, видаткових накладних, податкових накладних, виписки по рахунку в публічному акціонерному товаристві «Райфайзен Банк Аваль».

Також, між товариством з обмеженою відповідальністю «Віадук Сервіс» (покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Софт-Портал» (постачальник) в особі директора ОСОБА_9. було укладено договір поставки товарів від 10.04.2017 №1004/2017, згідно з умовами якого постачальник в порядку та на умовах, визначених даним договором зобов'язується передати у власність покупцю комплектуючі, металеві вироби, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар.

На підтвердження виконання умов договору, руху активів в процесі здійснення господарських операцій позивачем надано суду копію вказаного вище договору, специфікацій, видаткових накладних, податкових накладних, виписки по рахунку в публічному акціонерному товаристві «Райфайзен Банк Аваль».

Також, як вбачається з матеріалів справи між товариством з обмеженою відповідальністю «Віадук Сервіс» (покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Ін-Текс» (постачальник) в особі директора ОСОБА_4 було укладено договір поставки матеріалів та комплектуючих від 17.04.2017 №170417, умовами якого передбачено зобов'язання постачальника в порядку та на умовах, визначених даним договором передати у власність покупцю матеріали та комплектуючі, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити продукцію.

На підтвердження виконання умов договору, руху активів в процесі здійснення господарських операцій позивачем надано суду копію вказаного вище договору, специфікацій, видаткових накладних, податкових накладних, виписки по рахунку в публічному акціонерному товаристві «Райфайзен Банк Аваль».

Суд звертає увагу, що під час підготовчого судового засідання 29.05.2018 на відповідача покладався обов'язок щодо забезпечення явки інспектора, який проводив перевірку товариства з обмеженою відповідальністю «Віадук Сервіс» в судове засідання, проте відповідачем вимог суду виконано не було, явку інспектора для надання пояснень по справі забезпечено не було.

Як вбачається з акту перевірки, доводи відповідача щодо відсутності товарності операцій між позивачем та контрагентами базуються на неможливості встановити наявність трудових ресурсів та основних засобів виробництва.

Разом з тим, згідно із позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 30.01.2018 №К/9901/921/18, від 27.02.2018 №К/9901/4256/17, від 06.02.2018 №К/9901/8403/18, від 30.01.2018 №К/9901/5786/18, відсутність у контрагента позивача матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). Основні та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди або лізингу.

Також, суд зазначає, що норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності.

Суд звертає увагу, що під час судового розгляду справи контролюючим органом не було надано жодного вироку по контрагентам позивача.

Щодо посилань контролюючого органу на покази свідків, суд зазначає, що договори поставки були підписані між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Інет-Портал» (постачальник) в особі директора ОСОБА_4, товариством з обмеженою відповідальністю «Ізопро» (постачальник) в особі директора ОСОБА_4, товариством з обмеженою відповідальністю «Софт-Портал» (постачальник) в особі директора ОСОБА_9. та товариством з обмеженою відповідальністю «Ін-Текс» (постачальник) в особі директора ОСОБА_4, однак відповідач посилається на допит свідків - громадян ОСОБА_7, ОСОБА_8, які не були директорами контрагентів позивача станом на час підписання договорів поставки, зворотного відповідачем в процесі розгляду адміністративної справи не доведено.

Також, суд звертає увагу, що кримінальне провадження №000690 порушено за статтею 191 Кримінального кодексу України (привласнення, розтрата майна), а не за статтею 205 Кримінального кодексу України (фіктивне підприємництво). Дані про зазначене кримінальне провадження внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.06.2017, а пояснення громадянина ОСОБА_8 були відібрані ще 22.05.2017, відтак є незрозумілим в рамках якого кримінального провадження були відібрані пояснення у свідка - ОСОБА_8

Крім того, суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявні нотаріально завірені оригінали заяв ОСОБА_4 та ОСОБА_9., в яких зазначено, що всі господарські операції з товариством з обмеженою відповідальністю "Віадук Сервіс" є товарними. Про існування будь-яких кримінальних проваджень щодо контрагентів позивача чи наявності вироків по ним, ОСОБА_4 та ОСОБА_9. не відомо.

Проаналізувавши наведене, суд приходить до висновку, що відповідач формально підійшов до встановлення правомірності формування позивачем податкових зобов'язань тп податкового кредиту, а висновки, викладені у акті перевірки не ґрунтуються на дослідженні договорів, які укладалися позивачем з контрагентами.

Таким чином, твердження відповідача щодо порушення позивачем норм податкового законодавства, внаслідок чого було винесено оскаржуване податкове повідомлення-рішення, є необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами.

Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.".

З огляду на необґрунтованість висновків акту перевірки від 23.11.2017 №180/26-15-14-07-02-10/40688432, та враховуючи те, що контролюючим органом не доведено законності винесеного податкового повідомлення-рішення від 11.12.2017 №, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 11.12.2017 №.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.

Повний текст рішення виготовлено 24.09.2018.