Справа № 820/5000/18
Суддя: Супрун Ю.О.
Дата ухвалення: 2018-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2018 р. Справа № 820/5000/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Супруна Ю.О.,

при секретарі судового засідання - Дробязги Т.В.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача та третьої особи - Вишневського О.В.,

розглянувши в місті Харкові в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_6 (АДРЕСА_1) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001), третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківської області (61057, м. Харків, вул. римарська, 24) про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_6 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (надалі за текстом - ДМС України, відповідач), третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківської області (надалі за текстом - ГУ ДМС України в Харківській області, третя особа), в якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 01.06.2018 року №179-18;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_6 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він 30.10.2017 року звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Харківській області. 20.06.2018 року він отримав повідомлення від ГУ ДМС України у Харківській області № 35 від 20.06.2018 року про те, що відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені п. 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 01 червня 2018 року № 179-18.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 27.06.2018 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу у підготовчому засіданні.

До канцелярії Харківського окружного адміністративного суду від представника відповідача 20.07.2018 року за вх.№01-26/36375/18 надійшов відзив на адміністративний позов. Згідно зі змістом якого відповідач, посилається на те, що під час спірних правовідносин відповідач діяв у відповідності до чинного законодавства. Також представник відповідача зазначив, що за відомостями, наданими заявником, він двічі (тривалий час) перебував на території Республіки Таджикистан: приблизно кінець липня - кінець жовтня 2016 року та кінець липня - кінець вересня 2017 року. Також, вважав за необхідним зазначити, що заявник та члени його сім'ї за національністю таджики. Відповідно до національних паспортів дітей заявника (стор. 141-153 о/с), вони залишили територію Афганістану та прибули до Таджикистану з метою постійного проживання, про що свідчить категорія візи ИД, вказана на сторінках їх паспортів. Матеріали справи вказують, що заявник користується захистом країни своєї громадянської належності, доказом чого, свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання ним національного паспорта громадянина Афганістану у серпні 2016 року, тобто вже після його від'їзду з Афганістану до Таджикистану (зі слів заявника, для оформлення паспорта він звернувся до посольства Афганістану у Таджикистані, але сам паспорт було виготовлено у посольстві Афганістану в РФ (м. Москва). Якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту, як біженець. Отже, факт добровільного прийому захисту з боку країни своєї громадянської приналежності, свідчить про те, що заявник не потребує міжнародного захисту і не є біженцем. Обставини справи заявника вказують на те, що останній цілеспрямовано залишив країну громадянської належності з метою подальшого переселення до України через Таджикистан, тобто заявник є мігрантом, а не біженцем. Як вбачається з матеріалів справи, заявник звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації, мовою оригіналу: «Вахид, он был и переводчиком и сказал, что надо к Вам обратиться, чтобы быть законно в Украине», «Чтобы законно, с документом находиться на Украине» (протокол співбесіди від 05.01.2018). Також представник відповідача наголошував, що наведені позивачем доводи, які, на думку позивача, є підставою для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не підтверджено належними доказами.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити посилаючись на зміст обґрунтування адміністративного позову.

Представник відповідача, який також представляє інтереси третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

ОСОБА_6, громадянин Афганістану, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Афганістану, за віросповіданням мусульманин - суніт.

В ході розгляду справи встановлено, що позивач прибув на територію України 03.10.2017 року.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з національних паспортів родини позивача, ОСОБА_6 виїхав до Таджикистану раніше своїх дітей і виступив приймаючою стороною для останніх, при цьому, після приїзду дітей до Таджикистану на постійне проживання, вся родина одночасно звернулася за оформленням нових національних паспортів, які були видані посольством Афганістану у Російській Федерації, а тому пояснення позивача по справі є досить суперечливими.

Так, 30.10.2017 року позивач звернувся до ГУДМС України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду вказаної заяви ГУ ДМС України в Харківській області позивачу відправлено повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту № 35 від 20.06.2018 року, підставою повідомлення стало Рішення ДМС України від 01.06.2018 року № 179-18.

Висновок без дати по справі № 2017КН0047, зазначено, що відсутні умови, передбачених п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", через що відмовлено громадянину Афганістану ОСОБА_6 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вказаного висновку, рішенням від 01.06.2018 № 179-18 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Афганістану ОСОБА_6.

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, підставами для прийняття висновку та рішення Державною міграційною службою України, стало те, що необхідних аргументів на підтвердження обставин прямої загрози в країні походження позивач не надав, не навів жодного конкретного факту або інших доказів того, що його побоювання в разі повернення на батьківщину є обґрунтованими та відповідають вимогам, визначеним п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", розгляд заяви показав, що вона є очевидно необґрунтованою, оскільки не виявлено ознак переслідування, а надана заявником інформація при викладені причин виїзду з країни громадянського походження є непослідовною, а твердження щодо небезпеки, яка йому загрожує в Афганістані особисто, є безпідставними і не мають реального підґрунтя.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступного висновку.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", який набув чинності 04.08.2011 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ч. 2 ст. 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно п. 7 ст. 7 Закону України „Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Крім того, щоб вважитися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною 2 ст. 17 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, стосовно якої прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також яка оскаржує відповідне рішення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, або до суду, до прийняття рішення за скаргою має права та обов'язки, передбачені статтею 13 цього Закону.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців " 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін "не бажає" відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою „внаслідок таких побоювань". Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни "в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань". В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця "мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру".

Виходячи з аналізу умов, передбачені п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", суд зазначає, що відносно осіб, які мають громадянство певної країни, до яких відноситься позивач, цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками релігійних переконань визначені як підстава, по-перше, для перебування шукача статусу біженця за межами країни своєї громадянської належності, а по-друге, для неможливості або небажання користуватися захистом країни громадянської належності внаслідок таких побоювань.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов'язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка вернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країни та осіб без громадянств, біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту іншими причинами, а також суті захисту, що надається", яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Суд зазначає, що ОСОБА_6 добровільно та безперешкодно покинув країну походження Афганістан.

ОСОБА_6 повідомив, що після оформлення закордонного паспорта у МЗС Афганістану (м. Кабул, 10-15 днів), він відкрив туристичну візу до Таджикистану у посольстві останнього (м. Кабул, 15 днів) та разом із дружиною виїхав автомобільним транспортом з країни, мовою оригіналу: «Из Кабула до города Кундуз ехали маршрутным автобусом, приблизительно 6-8 часов. Потом, на легковом автомобили - на такси, доехали до пограничного пункта Шерхан-Бандар - это на границе с Таджикистаном. Это заняло 3-4 часа. В загранпаспортах сделали отметки о пересечении границы с Таджикистаном. Пограничники Афганистана и Таджикистана ставят отметки в загранпаспортах» (протокол співбесіди від 05.01.2018).

ОСОБА_6 стверджує, що проживав разом із дружиною у квартирі однокурсника ОСОБА_7 у м. Душанбе на протязі трьох місяців, після чого вони повернулися до Афганістану (м. Кабул). При цьому заявник повідомив, що самого однокурсника вони не бачили, так як він перебував у Пакистані, а також не бачив і своїх дітей та не знав де вони перебувають, мовою оригіналу: «Детей не было и сокурсника тоже. Там был человек, с которым работал мой сокурсник. Я не спрашивал, как его зовут», «Он сказал, что ОСОБА_7 по бизнесу выехал в Пакистан. Также сказал, что видел всех моих детей, и что, ОСОБА_7 хотел их куда-то отправить в другую страну», «Я не знал, отправили моих детей куда-то или нет. Я никого не видел», «Я три месяца жил в доме ОСОБА_1. Тот человек был не с нами», «…этот человек разрешил нам жить в доме ОСОБА_1, так как уже видел раньше моих детей», «Мы прожили в Таджикистане три месяца и вернулись в Афганистан», «В конце октября приехали обратно в Афганистан, в город Кабул» (протокол співбесіди від 05.01.2018).

Зі слів заявника, під час повторного проживання у Таджикистані (2,5 місяці), однокурсник ОСОБА_7 допоміг йому та його дружині оформити візи до України, після чого вони, наприкінці вересня 2017 року, повернулися до Афганістану (м. Кабул) щоб забрати свої речі та 02 жовтня 2017 року вилетіли транзитом через Об'єднані Арабські Емірати (м. Дубай) до України (аеропорт м. Одеси).

Іншим суттєвим фактом по справі є те, що національний паспорт заявника та всі національні паспорти членів його сім'ї видані 20 серпня 2016 року, строком дії до 20 серпня 2021 року, та мають послідовні серії та номери: НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_1, НОМЕР_6, що свідчить про те, що всі вони були оформлені одночасно посольством Афганістану у Російській Федерації (м. Москва).

Вищевикладене суперечить повідомленим заявником обставинам справи, а саме, що діти перебували та оформлювали паспорти у Таджикистані без його відома та присутності.

Слід зазначити, що п'ятеро дітей заявника звернулися за захистом в Україні до ГУ ДМС України в Харківській області у травні 2017 року. Відповідно до наданих ними національних паспортів громадян Афганістану (стор. 141-153 о/с), вони залишили територію останнього та прибули до Таджикистану з метою постійного проживання, про що свідчить категорія візи ИД, вказана на сторінках їх паспортів. За інформацією посольства Республіки Таджикистан в Україні та Республіки Молдова, мовою оригіналу: «Визы разделяются на следующие категории, и в зависимости от цели въезда и пребывания на территорию Республики Таджикистан выдаются следующим категориям иностранных граждан: …м) на постоянное место жительство (ИД) - иностранным гражданам, пребывающим в Республику Таджикистан с целью постоянного проживання, до получения вида на жительство;» При цьому, згідно із вказаними вище візами, приймаючою стороною у Таджикистані був сам заявник, тобто їх батько. Під час співбесіди від 15.12.2017 заявник так пояснив встановлений факт, мовою оригіналу: «Это просто написано моё имя и фамилия как отца. То есть это не человек, который их пригласил, а просто написано кто их отец».

З аналізу матеріалів справи, суд зазначає, що твердження позивача про наявність існування загрози його життю, безпеці чи свободі на батьківщині, оскільки начебто у квітні 2016 року отримав лист з погрозами від руху «Талібан», мовою оригіналу: «В апреле 2016 году я получил письмо от талибов с угрозами в том, что я учился в СССР, что распространяю советское мировоззрение, не соблюдаю правила ислама, не совершал намаз, не ходил в мечеть, не соблюдал Рамазан, что не пропагандировал ислам. Талибы сказали, чтобы я отправил своих сыновей к ним воевать против государственной власти и против войск НАТО. Талибы потребовали, чтобы я отдал своих дочек им в качестве жён. Также потребовали 40 тысяч долларов» (протокол співбесіди від 10.11.2017). Крім того, ОСОБА_6 стверджує, що після отримання вищевказаного листа-погрози, він, разом із сім'єю, наступного дня втік до м. Мазарі-Шариф провінції Балх, де зупинився у рідного брата його матері - ОСОБА_8. Однак, зі слів заявника, у травні 2016 року його знайшли таліби та забрали з собою до кишлаку ОСОБА_5 в районі Чимтал провінції Балх, через що, він змушений був продати свою землю у м. Маймана та сплатити частину суми - 20 тис., в еквіваленті доларів США, після чого його відпустили із зобов'язанням привезти їм його дітей та заробити решту коштів (протоколи співбесід від 10.11.2017 та 15.12.2017).

Суд зауважує, що позивач разом із сім'єю перебував близько 2,5 місяців в Таджикистані, однак не звертався за захистом чи визнанням його біженцем. На думку суду, людина, якій загрожує небезпека не буде вирішувати питання вибору місця проживання, а змушений шукати притулку для найскорішого захисту свого життя, що є втіленням інстинкту самозбереження притаманному кожній людині.

Крім того, позивач надав суперечливі відомості з приводу того, що він не знав де перебувають його діти, адже в одній співбесіді стверджує, що йому невідоме було місцезнаходження дітей, а в іншій говорить про те, що причиною чому вони приїхали до України стало те, що тут перебувають їх діти.

Позивач не навів жодних доказів, які б свідчили про те, що в разі повернення на батьківщину йому буде загрожувати небезпека.

Крім того, під час розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_6 не належав до жодних угруповань релігійного, громадського або військового напряму, не приймав участі в масових заворушеннях, пов'язаних з расовими, політичними, національними та релігійними протистояннями.

Таким чином, є підстави вважати, що позивач звернувся до міграційного органу не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках легалізації на території України, оскільки значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить по відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідування. При цьому мотив звернення ОСОБА_6 із вказаною заявою може бути іншим.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду Касаційного адміністративного суду від 14.03.2018 року по справі № 820/1502/17.

Разом з цим суд зазначає, що в ході розгляду адміністративної справи з боку позивача та його представника не зазначено жодних обставин, що унеможливлювали звернення позивача до суду чи органів державної влади з метою захисту своїх прав та інтересів з приводу окреслених обставин справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналіз матеріалів особової справи, копія яких залучена до матеріалів справи як письмовий доказ, дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності задля оформлення візи, через особисті побоювання стати жертвою переслідувань з боку «Табілів».

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що доводи позивача, викладені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та в позовній заяві, є необґрунтованими, громадянин Афганістану ОСОБА_6 не повідомив факти та обставини, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді адміністративного позову щодо оскаржуваного рішення ДМС України.

Причини, які має позивач, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання.

З огляду на встановлені судом обставини, суд вважає, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що у дійсності основною метою звернення позивача до ДМС України є бажання легалізації перебування на території України, але ця умова не відповідає критеріям поняття "біженець".

При цьому, відповідно до п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН позивача необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч.1 ст. 90); жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили (ч. 2 ст. 9); суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч. 3 ст. 90); суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 4 ст. 90).

Таким чином, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що оскаржуване рішення ДМС України від 01 червня 2018 року №179-18, прийнято у відповідності до положень ч. 2 ст. 2 КАС України.

Отже, розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 139, 241, 243, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_6 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківської області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 24 вересня 2018 року.

Суддя Ю.О. Супрун