Справа № 820/2525/18
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2018-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Бабаєв А.І.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

19 вересня 2018 р. м. ХарківСправа № 820/2525/18

Харківський апеляційний адміністративний суд

колегія суддів у складі:

Головуючого судді Бартош Н.С.,

Суддів: Мінаєвої О.М., Макаренко Я.М.

за участю секретаря судового засідання Білюк Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду (ОСОБА_2І.) від 12.06.2018 р. (повний текст рішення складений 20.06.2018 р.) по справі № 820/2525/18

за позовом Приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_3

до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області

про визнання протиправними та скасування вимоги та рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_3, звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати вимогу ГУ ДФС у Харківській області про сплату боргу (недоїмки) від 29.03.2018 р. № Ф- на суму 49357,35 грн. та рішення № НОМЕР_1 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 29.03.2018 р. на суму 9871,47 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.06.2018 р. по справі № 820/2525/18 позовні вимоги задоволено.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив про законність судового рішення, у звязку з чим просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що в період з 12.03.2018 р. по 16.03.2018 р. фахівцями ГУ ДФС у Харківській області проведена документальна позапланова невиїзна перевірка самозайнятої особи ОСОБА_3 щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2015 р.

Підставою для прийняття контролюючим органом вимоги про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій слугував акт № 1004/20-40-13-15-07/НОМЕР_2 від 21.03.2018 р., в якому перевіряючими зафіксовані порушення позивачем абз. 1 п. 2 ч. 1 ст. 7, п. 2 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. № 2464-1V, що призвело до заниження сум єдиного соціального внеску від незалежної професійної діяльності за 2015 рік, внаслідок чого донараховано єдиного соціального внеску на суму 49357,35 грн.

У звязку з цим, вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 29.03.2018 р. № Ф- позивача зобовязано сплатити 49357,35 грн., а рішенням № НОМЕР_1 від 29.03.2018 р. до позивача застосовані штрафні санкції за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 9871,47 грн.

Не погодившись з такими рішеннями контролюючого органу, позивач звернулася до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 29.03.2018 р. № Ф- на суму 49357,35 грн. та рішення № НОМЕР_1 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 29.03.2018 р. на суму 9871,47 грн. винесені ГУ ДФС у Харківській області всупереч приписів чинного законодавства, а тому підлягають скасуванню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судовим розглядом встановлено, що позивач визначив базу нарахування єдиного внеску на підставі Податкової декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік та ним сплачено єдиний внесок у сумі 18395,01 грн., що не спростовано відповідачем за результатами проведеної перевірки та зафіксовано у ОСОБА_2 перевірки № 1004/20-40-13-15-07/НОМЕР_2 від 21.03.2018 р.

В свою чергу, в доводах апеляційної скарги відповідач по справі послався на те, що згідно з декларацією про майновий стан і доходи за 2015 рік позивачем отримано чистий дохід від здійснення діяльності протягом 12 місяців у загальному розмірі 195251,65 грн. Відповідно до даних, зазначених позивачем в додатку Ф4 до податкової декларації про майновий стан та доходи за 2015 рік, дохід отримувався протягом 12 календарних місяців. Розмір середньомісячного оподатковуваного доходу позивача складає 16270,97 грн.

На підставі наведених обставин, відповідач по справі зазначив, що позивачем визначено суму доходу, яка підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб у розмірі 195251,65 грн., а сума доходу, на яку нараховується єдиний внесок з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, складає 53011,60 грн.

У звязку з цим, апелянт зазначив, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки різниці у сумі доходу, отриманого ОСОБА_3 у 2015 році, який підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб та єдиним соціальним внеском.

Колегія суддів зазначає, що правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 2464).

Згідно зі ст. 1 Закону № 2464, єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464, платниками єдиного внеску є особи, які забезпечують себе роботою самостійно - займаються незалежною професійною діяльністю, а саме науковою, літературною, артистичною, художньою, освітньою або викладацькою, а також медичною, юридичною практикою, в тому числі адвокатською, нотаріальною діяльністю, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід безпосередньо від цієї діяльності, за умови, що такі особи не є найманими працівниками чи підприємцями.

Приписами п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 7 Закону № 2464, нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов'язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача.

Відповідно до п. 8 ст. 9 Закону № 2464, платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року.

Також колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 3.4. Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 09.09.2013 р. № 454, фізичні особи, які забезпечують себе роботою самостійно - займаються незалежною професійною діяльністю, а саме науковою, літературною, артистичною, художньою, освітньою або викладацькою, а також медичною, юридичною практикою, у тому числі адвокатською, нотаріальною діяльністю, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід безпосередньо від цієї діяльності, за умови, що такі особи не є найманими працівниками чи підприємцями, самі за себе формують та подають до органів доходів і зборів звіт один раз на рік до 01 травня року, наступного за звітним періодом.

Зі змісту зазначених правових приписів вбачається, що на самозайнятих осіб, зокрема приватних нотаріусів, покладено обовязок по сплаті єдиного внеску, нарахованого за календарний рік, до 1 травня наступного року.

Сума доходу, з якої розраховується єдиний внесок, має відповідати чистому доходу, заявленому в податковій декларації, яка подається фізичною особою, що забезпечує себе роботою самостійно, до органів доходів і зборів за результатом календарного року. При цьому, приписи законодавства, які регулюють порядок нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, не вимагають від самозайнятої особи, зокрема приватного нотаріуса проводити обчислення суми єдиного внеску з середньомісячного чистого доходу. Єдиною вимогою виступає відповідність доходу даним річної податкової декларації.

Враховуючи зазначені положення чинного законодавства, позивач визначив базу нарахування єдиного внеску на підставі Податкової декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік, що не спростовано відповідачем за результатами проведеної перевірки та зафіксовано у ОСОБА_2 перевірки.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно вказав на те, що Законом № 2464, ст. 2 якого встановлює виключність регулювання саме ним бази нарахування єдиного внеску, не містить норм, які б визначали базу нарахування єдиного внеску як результат арифметичної операції ділення суми доходу, отриманого платником єдиного внеску за рік, на кількість календарних місяців.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про те, що відповідач здійснив невірне тлумачення ст. 7 Закону № 2464 та вийшов за межі дійсного змісту цієї статті, а саме база нарахування єдиного внеску визначена відповідачем на рівні середньомісячного доходу, що не відповідає вказаним вище вимогам законодавства. Внаслідок цього, відповідачем на власний розсуд застосована максимальна база нарахування єдиного внеску з кожний місць звітного року - здійснено обрахунок добутку сімнадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на відповідний місяць, та ставки єдиного внеску.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.03.2018 р. по справі № 820/2370/17.

При розгляді цієї справи суд апеляційної інстанції також керується практикою Європейського суду з прав людини, що була відображена у Рішенні від 14.10.2010 р. по справі «Щокін проти України».

Відповідно до цього Рішення, накладання органами державної влади на заявника додаткових зобов'язань зі сплати податку є втручанням в його майнові права у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Підлягає встановленню, чи таке втручання було виправданим відповідно до вимог цього положення:

1) Будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. (Друге речення першого пункту).

2) Другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів».

Дотримання справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

При цьому, тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів, які мають переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду.

Відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення важливого фінансового питання, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

В цьому аспекті важливою є норма пп. 4.4.1 п. 4.4 ст. 4 ПК України, яким встановлена презумпція правомірності рішень платника податків у разі, якщо норма закону припускає неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу. Відповідно до п. 56.21 ст. 56 Податкового кодексу України в таких випадках рішення приймається на користь платника податків.

В той же час, відповідачем не враховано цього визначального положення чинного законодавства, та прийнято рішення не на користь позивача за умови, що норма чинного законодавства, яка регулює відповідні відносини (ст. 7 Закону № 2464), дозволяє трактувати її на користь позивача.

Положеннями ст. 6 КАС визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Крім того, колегія суддів вважає помилковими посилання апелянта на норми п. 5 ч. 3 розділу ІІІ Наказу Міністерства фінансів України від 20.04.2015 р. № 449 «Про затвердження Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», оскільки норми підзаконного акту мають меншу юридичну силу та визначають гірші умови нарахування внеску, ніж норми Закону.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не доведено правомірність прийнятих ним вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування до позивача штрафних санкцій, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.06.2018 р. по справі № 820/2525/18 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для її скасування.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.06.2018 р. по справі № 820/2525/18 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.06.2018 р. по справі № 820/2525/18 за позовом Приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області, про визнання протиправними та скасування вимоги та рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку і строки, визначені ст. ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_1
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_4 ОСОБА_5

Повний текст постанови складений 21.09.2018 року.