Справа № 1740/1948/18
Суддя: Зозуля Д.П.
Дата ухвалення: 2018-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

25 вересня 2018 року м. Рівне №1740/1948/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зозулі Д.П. , розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доГоловного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області
про скасування податкового повідомлення-рішення, -
В С Т А Н О В И В:

Фізична особа підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області (далі - відповідач) про скасування податкового повідомлення-рішення від 16.05.2018 №0-1705 на суму 15545,60 грн., що перевищує податкові зобовязання при застосуванні ставки оподаткування нерухомого майна відмінного від земельної ділянки за рішенням Дубровицької міської ради від 27.01.2015 № 947.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила про те, що винесене у зазначеній частині податкове повідомлення-рішення не базуються на нормах чинного законодавства України та фактичних матеріалах справи, складене відповідачем з перевищенням повноважень, наданих йому статтями 19-1, 20 ПК України, та не у спосіб, закріплений Податковим кодексом України. Прийняте податкове повідомлення-рішення фіскального органу вважає безпідставним, оскільки застосування фіскальним органом ставки податку на нерухоме майно, яка затверджена Дубровицькою міською радою у 2017 році, є протиправним. На думку позивача, у 2017 році повинна застосовуватися ставка податку на нерухоме майно, яка встановлена органом місцевого самоврядування у 2015 році, оскільки відповідно до норм податкового законодавства рішення про встановлення місцевих податків та зборів оприлюднюється до 15 липня року, що передує бюджетному періоду. Таким чином, ставка податку на нерухомість фіскальним органом має застосовуватися у розмірі 0,5 % від мінімальної заробітної плати на 01 січня звітного року, а не 1%, як було нараховано відповідачем. Тому, позивач просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а справу розглянути без її участі.

Відповідач 20.08.2018 за вх.№14503/18 подав відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого заперечує проти задоволення позовних вимог з підстав їх безпідставності та необґрунтованості. Стверджує, що пунктом 4 розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році" від 20.12.2016 №1791 встановлено, що в 2017 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності". З огляду на наведене відповідач просить у задоволенні позову відмовити повністю.

22.08.2018 позивачем подано відповідь на відзив, відповідно до змісту якого він вважає, що відзив на позовну заяву підлягає відхиленню, оскільки цим ігноруються норми прямої дії Конституції та Податкового кодексу України. Вказує, що Закон України №1791 набрав чинності із 01.01.2017, тобто пізніше, встановленого Податковим кодексом України шестимісячного строку, для зміни елементів податків по їх застосуванню із нового планового бюджетного 2017 року. Також наголошує на презумпції правомірності рішень платника податків.

29.08.2018 вх.15114/18 Головним управлінням ДФС у Рівненській області подано заперечення на відповідь на відзив, в якому контролюючий орган вказав, що розрахунок податкового зобовязання проведено відповідно до норм законодавства, згідно із рішенням Дубровицької міської ради від 16.02.2017 № 332.

Ухвалою суду від 23.07.2018 прийнято позову заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі №1740/1948/18 та ухвалено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до копії Свідоцтва про право власності на нерухоме майно СТА № 179241 від 16.12.2014 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності станом на 16.12.2014 ОСОБА_1 належить на праві власності, приміщення, кафе, що розміщене за адресою: вул. Нова, 15, м. Дубровиця, Дубровицького району, Рівненської області, загальною площею 619,1кв.м. (а. с. 18).

Головне управління ДФС у Рівненській області на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України (із змінами та доповненнями, далі - ПК України), прийняло податкове повідомлення-рішення від 16.05.2018 №0-1705, згідно з яким визначило позивачу грошове зобов'язання за платежем "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" на загальну суму 19811,20 грн. за 2017 рік(а.с.37).

Судом встановлено, що державна реєстрація за ОСОБА_1 права власності на вказаний об'єкт нерухомого майна було проведено належним чином, про що свідчить зазначені вище Свідоцтво про право власності на нерухоме майно та Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Не погодившись з вищевказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернулася до суду з позовом про визнання його частково протиправним на суму 15545,60грн. та скасування, з приводу чого суд зазначає таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 6.3 ст.6 Податкового кодексу України визначено, що сукупність загальнодержавних та місцевих податків та зборів, що справляються в установленому цим Кодексом порядку, становить податкову систему України.

Згідно з п. 7.3 ст.7 Податкового кодексу України будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.

01.01.2015 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 № 71-VIII, яким була викладена в новій редакції стаття 266 Податкового кодексу України - "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки".

Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст.266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Підпунктами 266.3.1, 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України встановлено, що базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Підпунктом 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 Податкового кодексу України визначено, що ставки податку для обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради обєднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких обєктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно з абзацом 2 підпункту ґ) пп. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об'єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком) (пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України).

Приписами пп. 266.6.1 п. 266.6 ст.266 Податкового кодексу України встановлено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Відповідно до п. 8.1 ст. 8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

Податку на нерухоме майно, відмінене від земельної ділянки, немає у переліку загальнодержавних податків та зборів (стаття 9 Податкового кодексу). Поміж тим, відповідно до п. 9.4 ст. 9 ПК України установлення загальнодержавних податків та зборів, не передбачених цим Кодексом, забороняється.

У статті 10 Податкового кодексу України, якою встановлено перелік місцевих податків, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, прямо не вказаний. Натомість є податок на майно (пп. 10.1.1), який складається із 3 (трьох) різних податків, кожен із різними елементами податку, як їх визначено п. 7.1 ст. 7 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до ст. 265 Податкового кодексу України (у редакції Закону України від 28.12.2014 року № 71-VIII, що діє з 01.01.2015 року), податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Отже, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно з Податковим кодексом України є місцевим податком.

Водночас, особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Верховна Рада України може встановлювати тільки перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а, власне, встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв - є компетенцією відповідних місцевих рад.

Так, згідно з пп. 12.1.2 п. 12.1 ст. 12 Податкового кодексу України Верховна Рада України встановлює на території України загальнодержавні податки та збори і визначає перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Відповідно до п. 8.3 ст. 8 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення) до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Водночас, відповідно до п. 4.4 ст. 4 Податкового кодексу України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами та радами об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Тобто, безпосереднє встановлення місцевих податків (а, отже, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) віднесено Податковим кодексом України до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також п. 24 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та ст. 143 Конституції України.

Отже, Верховна Рада України не може безпосередньо своїм рішенням встановити такі податки як місцеві на відповідних територіях.

Відповідно до п. 10.3 ст. 10 Податкового кодексу України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Згідно п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (пп.12.3.1 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України).

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (пп.12.3.2 п. 12.3 ст. 12 ПК України).

Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів або про внесення змін до них надсилається в електронному вигляді у десятиденний строк з дня прийняття до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів, але не пізніше 1 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін до них (пп. 12.3.3 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України).

При цьому, згідно з п. 12.5 ст. 12 Податкового кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених пп. 12.3.4 ст. 12 цього кодексу.

Відповідно до пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Згідно зі ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Отже, 2017 - це плановий період, а 2018 рік - вже бюджетний період.

При цьому, пп. 4.1.9 п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу України серед принципів, на яких ґрунтується податкове законодавство України, закріплений принцип стабільності, який передбачає, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Таким чином, будь-які зміни до елементів податків та зборів не можуть запроваджуватися раніше, ніж за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки.

З аналізу викладеного випливає, що для застосування рішення про встановлення місцевих податків у 2017 році, таке рішення мало бути прийнято та оприлюднене до 15 липня 2016 року.

Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Вищого адміністративного суду України від 30.08.2016 у справі №826/22028/15.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дубровицької міської ради Рівненської області № 947 від 27.01.2015, ставку податку на об'єкти нежитлової нерухомості - кафе на території міської ради встановлено в розмірі 0,5 % мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01. 2015 року, за 1 кв. м. площі об'єкта (а.с. 19-22).

Разом з тим, рішенням Дубровицької міської ради Рівненської області №82 від 04.02. 2016, внесено зміни до рішення Дубровицької міської ради Рівненської області № 947 від 27.01.2015, де ставку податку на об'єкти нежитлової нерухомості - кафе на території міської ради встановлено в розмірі 2 % мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01. 2016, за 1 кв. м. площі об'єкта (а.с. 23).

Згодом, рішенням Дубровицької міської ради Рівненської області «Про встановлення місцевих податків і зборів на території м. Дубровиця» № 185 від 14.07.2016, ставку податку на об'єкти нежитлової нерухомості - кафе на території міської ради встановлено в розмірі 1,5 % мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня звітного року (а.с. 24-25).

Також, 16.02.2017 Дубровицькою міською радою Рівненської області прийнято рішення № 332 «Про внесення змін до рішення міської ради від 14.07.2016 №185 «Про встановлення місцевих податків і зборів на території м. Дубровиця»», яким ставку податку на об'єкти нежитлової нерухомості - кафе на території міської ради встановлено в розмірі 1 % мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня звітного року, за 1 кв. м. бази оподаткування (а.с. 26-27).

Так, позивачка вважає, що за підсумками аналізу наявних рішень міської ради в 2017 року їй необхідно сплатити податок в розмірі 4265,60 грн., за фіксованою ставкою оподаткування 6,89 грн. до бази оподаткування - у відповідності до розрахунку ставки затвердженого рішенням Дубровицької міської ради від 27.01.2015 №947- 0,5% до м.з.п. на 01 січня звітного періоду та у взаємозвязку із Законом України «Про державний бюджет на 2015 рік» від 28.12.2014, яким визначено м.з.п. із вересня 2015 року в розмірі 1378грн., та яка не змінилась за Законом на 01.01.2016.

Разом з тим, Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році» від 20.12.2016 №1791-VIII (далі - Закон України від 20.12.2016 №1791-VIII), де в п. 4. Розділу II Прикінцевих та перехідних положень зазначено: «Установити, що в 2017 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, які прийняті на виконання цього Закону, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності"».

Отже, у 2017 році пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України не застосовується до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів. Тобто для органів місцевого самоврядування відсутні законодавчі обмеження щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Окрім того, пп. 12.3.5 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України визначено, що у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об'єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок.

Отже, Податковим кодексом України встановлений обов'язок громадянина сплатити податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2017 рік незалежно від наявності рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів.

Таким чином, твердження позивачки, щодо не своєчасного оприлюднення наступними рішеннями ради нової фіксованої ставки, з врахуванням дати оприлюднення нової м.з.п., яка б відповідала офіційно встановленій м.з.п. саме на 01.01.2017, а також самого рішення міської ради № 332 від 16.02. 2017р., яке застосоване відповідачем, є безпідставним та відхиляється судом.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду по справі №803/1307/17 (К/9901/927/17), в якій зроблено висновки щодо застосування норм права до аналогічних правовідносин у 2016 році.

Таким чином, при вирішенні спірних правовідносин, з врахуванням позиції Верховного Суду, суд дійшов висновку, що контролюючим органом правомірно розраховано податкове зобовязання, відповідно до рішення Дубровицької міської ради Рівненської області від 16.02.2017 №332 «Про внесення змін до рішення міської ради від 14.07.2016 №185 «Про встановлення місцевих податків і зборів на території м. Дубровиця», яким ставку податку на об'єкти нежитлової нерухомості - кафе на території міської ради встановлено в розмірі 1 % мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня звітного року, за 1 кв. м. бази оподаткування.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень обґрунтував обставини, на яких ґрунтуються його заперечення, а позивач не довів правомірності обставин, на яких ґрунтуються його вимоги.

При зазначених обставинах, вимоги позивача не правомірні, не обґрунтовані і не підлягають до задоволення.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Оскільки факт наявності у позивача порушеного права не знайшов свого підтвердження у ході розгляду справи, то у задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.

Підстави для застосування статті 139 КАС України - у суду відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1, вул. Червоного Хреста, буд.16,м.Дубровиця,Дубровицький район, Рівненська область,34100) до Головного управління ДФС у Рівненській області (, вул.Відінська,12,м.Рівне,33023) про скасування податкового повідомлення-рішення від 16.05.2018 №0-1705 на суму 15545,60грн. - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 25 вересня 2018 року.

Суддя Зозуля Д.П.