Справа № 2а-446/11/1370
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2018-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 вересня 2018 року

Київ

справа №2а-446/11/1370

касаційне провадження №К/9901/5534/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Олендера І.Я. Л.І., Хохуляка В.В.

розглянув у судовому засіданні без повідомлення сторін касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28.03.2012 (головуючий суддя Карп'як О.О.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.05.2015 (головуючий суддя Пліш М.А., судді: Шинкар Т.І., Гудим Л.Я.) у справі №2а-446/11/1370 за позовом Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції до Відкритого акціонерного товариства «Бориславський хлібокомбінат», фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення майна та коштів,

В С Т А Н О В И В:

Дрогобицька об'єднана державна податкова інспекція звернулася до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Бориславський хлібокомбінат», фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів в сумі 100000,00грн., отриманих по нікчемній угоді від 01.08.2008 №6/17.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 28.03.2012, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.05.2015, позов задоволено. Стягнуто в дохід держави з Відкритого акціонерного товариства «Бориславський хлібокомбінат» 100000,00грн., та з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 все одержане ним за угодою від 01.08.2008 №6/7 майно, отриманого згідно акту передачі майна від 01.08.2008 №2.

Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 подано касаційну скаргу, у якій просив постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28.03.2012 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.05.2015 скасувати.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема, статей 238 та 250 Господарського кодексу України.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Державною податковою інспекцією у місті Бориславі проведено позапланову виїзну перевірку ВАТ «Бориславський хлібокомбінат» з питань стану збереження активів, які перебувають у податковій заставі за період з 01.07.2006 по 30.06.2009.

За результатами перевірки складено довідку від 25.08.2009 №0060/13/08/240/00376461, якою встановлено, що посадовими особами ВАТ «Бориславський хлібокомбінат» не посвідчено нотаріально та не здійснено державної реєстрації договору купівлі-продажу майна від 01.08.2008 №6/17, чим порушено положення статті 657 Цивільного кодексу України, а також, посадовими особами ВАТ «Бориславський хлібокомбінат» завдано збитки державі у зв'язку із несплатою податкових зобов'язань, які виникли внаслідок такого продажу.

Згідно вказаної довідки право податкової застави на активи ВАТ «Бориславський хлібокомбінат» за перевірений період виникало через несплату в строк податкових зобов'язань у наступних періодах: з 09.10.2006 по 31.07.2008, у зв'язку з чим підприємству у встановлений законодавством термін вручені податкові вимоги від 09.10.2006 №1/292 та від 13.11.2006 №2/3-4; від 24.09.2008 №1/159 та від 27.10.2008 №2/178.

Так, Державною податковою інспекцією у місті Бориславі 11.04.2007 проведено опис активів, про що складено акт опису № 240/37.

Крім того, Державною податковою інспекцією у місті Бориславі 27.11.2008 проведено опис активів, на які поширюється право податкової застави, про що складено акт опису №240/109 та зроблено реєстраційний запис до Державного реєстру обмежень рухомого майна. Також, Державною податковою інспекцією у місті Бориславі 26.12.2008 проведено опис активів, на які поширюється право податкової застави, про що складено акт опису №24о/116 та зроблено реєстраційний запис до Державного реєстру обмежень рухомого майна.

ВАТ «Бориславський хлібокомбінат» та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу майна від 01.08.2008 №6/17. Згідно п. 1.1 даного договору продавець передає належне йому на праві власності майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до переліку, а покупець приймає у власність це майно та зобов'язується оплатити його вартість на умовах даного договору. Відповідно до п. 3.2 вказаного договору, майно за даним договором продається за ціною 100 000 грн. Перелік майна, що продається відповідно до цього договору наведений у п. 2 договору без зазначення окремої вартості кожної одиниці майна. До вказаного переліку майна входять, в тому числі котельня, автопоїзди і площадки, насосна станція, гараж та інші об'єкт нерухомого майна.

Сторонами підписано акт №2 передачі приймання майна на виконання вказаного Договору, відповідно до якого товариство передало, а фізична особа - підприємець ОСОБА_2 прийняв майно, згідно з переліком, зазначеним в п. 2 даного договору та проведено оплату за придбане, згідно вказаного вище договору майно, що підтверджується копією виписки про рух коштів на рахунку Відкритого акціонерного товариства «Бориславський хлібокомбінат».

Звертаючись з даним позовом до суду податковий орган виходив з того, що договір від 01.08.2008 №6/17 було укладено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, з огляду на те, що даним договором передбачено продаж єдиного майнового комплексу та відповідно така угода підлягала нотаріальному посвідченню.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що договір від 01.08.2008 №6/17 є нікчемним з огляду на те, що оскільки не був нотаріально посвідчений та не пройшов державної реєстрації. Кожна зі сторін зазначеного правочину переслідувала умисел завдати шкоду інтересам держави, оскільки сторонам договору було відомо про необхідність нотаріального посвідчення договору відчуження нежитлових приміщень та його державній реєстрації.

Суд касаційної інстанції не може визнати законними і обґрунтованими судові рішення попередніх інстанцій, оскільки останні ухвалені без повного та всебічного з'ясування обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги і заперечення, та інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Із вказаної норми вбачається, що для прийняття рішення про визнання угоди недійсною необхідно встановлювати, у чому конкретно полягало завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угод, якою із сторін і в якій мірі виконано угоду, а також вину сторін у формі умислу. Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона) усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди, що укладалася і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання таки наслідків.

Таким чином для визнання зобов'язання таким, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, закон вимагає наявності таких умов: вина фізичних осіб, які підписували договір, що проявляється у формі умислу, який спрямований на приховування доходів від оподаткування; такий умисел повинен виникнути до моменту укладення договору; мета укладення такого договору приховування доходів від оподаткування. Відсутність хоча б однієї з них, не дає підстав стверджувати, що зобов'язання вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави.

Встановивши факт не проведення нотаріального посвідчення договору, суди не перевірили наявність причинно-наслідкового зв'язку між таким порушенням вимог закону та порушенням інтересів держави та суспільства.

Окрім того, наслідки можливого визнання угоди такою, що суперечить інтересам держави і суспільства за умови доведення умислу на ухилення від сплати податків, повинні регулюватися нормами матеріального права на дату укладення відповідної угоди.

Відповідно до частини першої статті 208 Господарського кодексу України якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Тобто, судам для застосування адміністративно-господарських санкцій, встановлених частиною першою статті 208 Господарського кодексу України, необхідно встановлювати наявність наміру у однієї чи обох сторін спірного договору.

Разом з тим, судами попередніх інстанцій зазначене залишено поза увагою, зокрема, не досліджено обставин справи щодо наявності у обох відповідачів чи одного із них умислу на укладення договору з метою приховування доходів від оподаткування.

Крім того, санкції, встановлені частиною першою статті 208 Господарського кодексу України, є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, та не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими як такі, що відповідають визначенню частини першої статті 238 Господарського кодексу України. З огляду на це, такі санкції можуть застосовуватися лише протягом строків, встановлених статтею 250 цього Кодексу.

Проте, судами не перевірено обставини справи щодо дотримання строків адміністративно-господарських санкцій, які встановлені статтею 250 Господарського кодексу України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи судам слід врахувати викладене, всебічно і повно перевірити обставини справи, належним чином їх оцінити, перевірити якими доказами вони підтверджуються, і в залежності від встановленого правильно застосувати норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 341, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28.03.2012 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.05.2015 у справі №2а-446/11/1370 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Т.М. Шипуліна

І.Я.Олендер ,

В.В. Хохуляк,

Судді Верховного Суду