Справа № 809/1253/17
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2018-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2018 рокуЛьвів№ 876/11798/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Пліша М.А.,

з участю секретаря судового засідання Копанишин Х.В.,

представника позивача Сахан В.Є.,

представника відповідача Юрчук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області та Товариства з обмеженою відповідальністю «Західгазтех» на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2017 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Західгазтех» до Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області про визнання недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

суддя (судді) в суді першої інстанції - Могила А.Б.,

час ухвалення рішення: 16:42:12,

місце ухвалення рішення - м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення - 08.11.2017 р.,

ВСТАНОВИВ:

ТзОВ «Західгазтех» звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області, яким просило визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача від 01.09.2017 року № і № .

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2017 року позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Івано-Франківській області № від 01.09.2017 року в частині збільшення грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на суму 1068780,00 грн.; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Івано-Франківській області № від 01.09.2017 року в частині збільшення грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на суму 1137469,00 грн.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постанова мотивована тим, що господарські операції позивача з ТзОВ «Катзорр» мали реальний характер і підтверджені належним чином оформленими первинними документами. В свою чергу, контролюючим органом не доведено наявність протиправного умислу та мети при укладенні договорів між позивачем з його контрагентом ТзОВ «Катзорр». Доказів на підтвердження факту порушення позивачем встановленого порядку здійснення підприємницької діяльності, наявності шкоди, заподіяної державі, суду не надано. Таким чином, відсутність наявності в діях хоча б однієї зі сторін угоди умислу на її укладання з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства, зумовлює відсутність підстав для висновку відповідача щодо безтоварності договорів укладених між позивачем і його контрагентом ТзОВ «Катзорр», та як наслідок, відсутність встановлених перевіркою порушень податкового законодавства позивачем. Водночас, операції з виконання будівельних робіт для позивача ТзОВ «Сімузар», на переконання суду, носили формальний характер, без реального їх виконання, в результаті чого позивачем в порушення податкового законодавства завищено податковий кредит при отриманні цих робіт. Зокрема, суд зазначив, що вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 29.08.2017 року ОСОБА_5 як керівника ТзОВ «Сімузар» визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 205 Кримінального кодексу України. Судом було встановлено, що ОСОБА_5 своїми умисними діями, що виразилися у пособництві фіктивному підприємництву, тобто сприянні у придбанні суб'єкта підприємницької діяльності з метою прикриття незаконної діяльності шляхом надання засобів для усунення перешкод скоїв вказане кримінальне правопорушення. Договір підряду, акти приймання виконаних за ним робіт та податкові накладні, видані позивачу ТзОВ «Сімузар», підписані керівником останнього ОСОБА_5 У цьому випадку підприємство знаходилося поза межами контролю формального (номінального) директора, а від імені контрагента невідомі особи лише оформляли відповідні документи. Номінальний директор нікого не уповноважував на вчинення дій від імені Товариства, немає відомостей щодо уповноваження інших осіб на вчинення дій від імені цього підприємства. Суд виходить із того, що статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, а господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку.

Постанову в апеляційному порядку оскаржили сторони.

Позивач оскаржив постанову в частині відмови у задоволенні позову. Вважає, що в цій частині постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд неповно з'ясував обставини, що мали значення для вирішення справи і висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить скасувати рішення у вказаній частині і ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що його господарські операції з ТОВ «Сімузар» щодо виконання останнім будівельних робіт мали реальний характер та підтверджені належним чином оформленими первинним документами. А висновок суду першої інстанції про відсутність реального характеру цих операцій, на думку позивача, є безпідставним та необґрунтованим, оскільки не підтверджений жодними належними доказами і будується на припущеннях.

Відповідач оскаржив рішення в частині задоволення позову. Вважає, що в цій частині постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд неповно з'ясував обставини, що мали значення для вирішення справи і висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить скасувати рішення у вказаній частині і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що проведеною перевіркою також встановлено, що ТзОВ «Західгазтех» включено до складу податкового кредиту за 2016 рік податок на додану вартість в загальній сумі 962581,62 грн. по податкових накладних, отриманих від ТзОВ «Катзорр». Згідно складеної податкової інформації Головного управління ДФС в Івано-Франківській області від 13.01.2017 року встановлено відсутність даного товариства за місцезнаходженням та відсутність його посадових осіб. Також перевіркою встановлено відсутність товарно-транспортних накладних по доставці товару позивачу ТзОВ «Катзорр», відсутність сертифікації відповідності на товар, що свідчить про безтоварність вказаних операцій, а отже і завищення позивачем податкового кредиту при отриманні робіт, послуг від даного товариства в загальній сумі 962581,62 грн. Крім того, ТзОВ «Західгазтех» протягом 2016 року безпідставно відобразило в податковому обліку по оформлених документах на придбання робіт, послуг від ТзОВ «Катзорр» та сформувало витрати у Декларації з податку на прибуток приватних підприємств за 2016 рік в сумі 5189543,00 грн. На думку відповідача, вказані факти спростовують реальність здійснення господарських операцій позивачем із ТзОВ «Катзорр».

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційних скарг і додаткових письмових пояснень позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити з наступних підстав.

Як встанови суд, ТзОВ «Західгазтех» зареєстроване як юридична особа, перебуває на обліку платників податків та є, зокрема, платником податку на додану вартість.

В період з 17.07.2017 року по 04.08.2017 року працівники Головного управління ДФС в Івано-Франківській області провели документальну планову виїзну перевірку ТзОВ «Західгазтех» з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 року до 31.12.2016 року, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 року до 31.12.2016 року, за результатами якої складено акт від 11.08.2017 року № 879/09-19-14-01/33162102. В акті перевірки контролюючий орган стверджує про порушення позивачем: п. п. 44.1, 44.2 ст. 44, пп. 134.1.1 п.134.1 ст. 134, п. 135.1 ст. 135 Податкового кодексу України, п. п. 5, 7, 21 «Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», п. п. 5, 6, 7, 10, 11, 29 «Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», в результаті чого занижено податок на прибуток за 2016 рік на загальну суму 922819,00 грн.; п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся, на загальну суму 972748,00 грн., в тому числі за травень 2016 року - 162223,00 грн., за червень 2016 року - 429425,00 грн., за вересень 2016 року - 158311,00 грн., за жовтень 2016 року - 188305,00 грн., за грудень 2016 року - 34484,00 грн.; п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого зменшено задекларовану суму від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду декларації з податку на додану вартість, станом на 31.12.2016 року в сумі 52607,00 грн.

На підставі зазначеного акту перевірки Головне управління ДФС в Івано-Франківській області винесло податкові повідомлення-рішення від 01.09.2017 року № , яким ТзОВ «Західгазтех» збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на 1153024,00 грн., та № , яким ТзОВ «Західгазтех» збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на 1215935,00 грн.

Підставою винесення відповідачем вказаних податкових повідомлень-рішень є безпідставне, на думку контролюючого органу, відображення позивачем в податковому обліку сум витрат та податкового кредиту за господарськими операціями із ТзОВ «Сімузар» і ТзОВ «Катзорр».

Надаючи правову оцінку оскарженим податковим повідомленням-рішенням, колегія суддів зазначає таке.

В розумінні пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 цього Кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

Згідно з пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 цього Кодексу не включаються до складу валових витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 185.1 ст. 185 даного Кодексу об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 цього Кодексу право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України.

Відповідно до п. п. 198.2, 198.3 ст. 198 цього Кодексу датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, в тому числі, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з п. 201.1 ст. 201 даного Кодексу податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

А відповідно до п. 198.6 ст. 198 цього Кодексу не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) - актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

На підставі аналізу зазначених норм колегія суддів дійшла висновку, що для формування суб'єктом господарювання податкового кредиту та витрат необхідно встановити факт реальності господарських операцій, тобто фактичне поставлення товарів (робіт, послуг). При цьому, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту, а необхідною умовою для віднесення сплачених (нарахованих) у ціні товарів сум податку на додану вартість до податкового кредиту є факт реальності придбання товарів, вартість яких відноситься до податкового кредиту з податку на додану вартість. Для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість витрати платника щодо сплати (нарахування) відповідної суми податку у складі ціни товару (робіт, послуг) мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції та є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена, зокрема, ст. ст. 2, 3, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п. 1.2 ст. 1, п. 2.1 ст. 2 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за № 168/704.

Відповідно до змісту вказаних норм для надання первинним документам юридичної сили і доказовості вони повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства. Понесені витрати на придбання товарно-матеріальних цінностей повинні оформлятися відповідними документами, які б підтверджували фактичне отримання товарів (робіт, послуг). Крім того, наявність у покупця належно оформлених документів, які відповідно до вимог Податкового кодексу України є необхідними для віднесення певних сум до податкового кредиту, зокрема, виданих продавцями податкових накладних, не є безумовною і достатньою підставою для включення цих витрат до податкового кредиту.

Також відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 27.03.2012 у справі № 21-737во10, про необґрунтованість податкової вигоди можуть свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин: неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв'язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; відсутність первинних документів обліку.

Підставою винесення відповідачем вказаних податкових повідомлень-рішень є безпідставне, на думку контролюючого органу, відображення ТОВ «Західгазтех» в податковому обліку сум витрат та податкового кредиту за господарськими операціями із ТОВ «Сімузар» і ТОВ «Катзорр».

Щодо правовідносин позивача із ТОВ «Сімузар» колегія суддів зазначає наступне.

Позивач стверджує, що 20.06.2016 року уклав з ТОВ «Сімузар» договір субпідряду № 03/04-16 на виконання земельних, ізоляційних робіт (зняття старої ізоляції та нанесення нової) та інших робіт та послуг відповідно до Проектної документації, які необхідні для виконання робіт на об'єкті: Ремонт ізоляційного покриття МГ ЄДК Ду-1000 на 163.27 км-166.22 км (L=2950 м) в Диканському ЛВУМГ.

На підтвердження факту реального виконання субпідрядником своїх зобов'язань за цим договором позивач надав суду копії актів приймання виконаних будівельних робіт № 1 від 07.06.2016 року та довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за червень 2016 року, виписаних ТОВ «Сімузар» податкових накладних від 07.06.2016 року № 30 і № 31 на суму 124337 грн. та 189526 грн. відповідно.

В свою чергу, відповідач зазначає, що проведеним аналізом баз даних встановлено, що ТОВ «Сімузар» немає будь-яких власних, орендованих складських приміщень, відповідної матеріально-технічної бази, трудових ресурсів для виконання такої великої кількості господарських операцій в тому числі надання послуг.

Також відповідач посилається на вироки судів, ухвалених за результатами розгляду справ щодо фізичних осіб, пов'язаних, зокрема, з ТОВ «Сімузар».

Так, вироком Подільського районного суду міста Києва від 07.04.2017 року у справі №758/3894/17, який набрав законної сили, директора ТОВ «Лівайз Груп» визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 205-1 Кримінального кодексу України (підроблення документів, які подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи та фізичних осіб - підприємців), що виразилося у внесенні в документи, які відповідно до закону подаються для проведення реєстрації державної юридичної особи, завідомо неправдивих відомостей. З цього вироку вбачається, що в першому півріччі 2016 року директор даного товариства вчинив вказані дії не з метою здійснення господарської діяльності, а з метою прикриття діяльності інших осіб, а саме з метою сприяння суб'єктам господарювання, серед яких ТОВ «Сімузар», у формуванні незаконного податкового кредиту.

Також вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 29.08.2017 року, який набрав законної сили, керівника ТОВ «Сімузар» ОСОБА_5 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 205 Кримінального кодексу України (фіктивне підприємництво). Із даного вироку встановлено, що ОСОБА_5 жодного відношення до фінансово-господарської діяльності ТзОВ «Сімузар» не мав, підприємство придбав (перереєстрував) на своє ім'я на прохання невстановленої досудовим розслідуванням особи без мети здійснення господарської діяльності. Реєстраційних документів Товариства не складав, а лише їх підписував, документи податкової та бухгалтерської звітності не складав та не підписував, до органів Державної фіскальної служби податкову звітність не подавав та нікого на це не уповноважував, службових осіб Товариства не призначав, жодні дії з поточними рахунками Товариства в банківських установах ПАТ «Альфа-Банк», ПАТ «ПУМБ», ПУАТ «Фідобанк», або інших, не вчиняв. Ключами до систем дистанційного обслуговування рахунків «Клієнт-банк» він не володів. Печаткою ТзОВ «Сімузар» ніколи не володів, її місцезнаходження йому не відомо. Таким чином, ОСОБА_5 вчинив дії, що виразилися у пособництві фіктивному підприємництву, тобто сприянні у придбанні суб'єкта підприємницької діяльності з метою прикриття незаконної діяльності, шляхом надання засобів для усунення перешкод.

Відповідно до ч. 4 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, чинній на день прийняття оскарженої постанови суду першої інстанції та ч. 6 ст. 78 чинної редакції цього Кодексу, вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинено воно цією особою.

Також згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_5 з 26.01.2015 року був єдиним керівником ТзОВ «Сімузар».

Як вбачається із описаних вище договору підряду № 03/04-16 від 20.04.2016 року, актів приймання виконаних робіт за цим договором та податкових накладних за № 30, № 31 від 07.06.2016 року, з боку ТзОВ «Сімузар» вони підписані ОСОБА_5

Однак, як зазначено вище, вироком суду, який набрав законної сили, встановлено його непричетність до діяльності цього підприємства, а також фіктивність самого ТзОВ «Сімузар». Як правильно зазначив суд першої інстанції, у цьому випадку підприємство знаходилося поза межами контролю формального (номінального) директора, а від імені контрагента невідомі особи лише оформляли відповідні документи. Номінальний директор нікого не уповноважував на вчинення дій від імені Товариства, немає відомостей щодо уповноваження інших осіб на вчинення дій від імені товариства.

В даному випадку колегія суддів також враховує висновок щодо застосування норм матеріального права, наведений, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 12.01.2016 року в справі № 21-3706а15 та від 01.12.2015 року в справі № 21-3788а15.

Зокрема, колегія суддів наголошує, що статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наведені обставини у сукупності та взаємозв'язку з фактами наявності обвинувального вироку щодо керівника ТзОВ «Сімузар», неподання позивачем доказів фактичного вчинення дій у процесі виконання розглядуваної операції, відсутності названого виконавця за місцезнаходженням, відсутності будь-яких ресурсів для здійснення господарської діяльності розцінюються судом як доказ розглядуваної операції без реального її виконання, що виключає правомірність її відображення у податковому обліку позивача та формування податкового кредиту. Наведене свідчить, що операції з виконання будівельних робіт для позивача ТзОВ «Сімузар» носили формальний характер, без реального їх виконання.

За таких обставин колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок про завищення ТзОВ «Західгазтех» витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість внаслідок включення до їх складу сум, сплачених на рахунки ТзОВ «Сімузар» за зазначеними вище господарськими операціями.

Щодо правовідносин позивача із ТзОВ « Катзорр « колегія суддів зазначає наступне.

ТзОВ «Західгазтех» стверджує, що як покупець 14.04.2016 року уклав договір поставки №14/04-02 із ТзОВ «Катзорр» (постачальник), згідно з умовами якого постачальник взяв на себе зобов'язання поставити позивачу ізоляційне покриття, яке у відповідності до Додатку № 3 до Договору від 30.12.2015 року відповідатиме вимогам ДСТУ 4219:2003 «Трубопроводи сталеві магістральні. Загальні вимоги захисту від корозії». Даним договором було узгоджено відвантаження товару партіями в об'ємах та в строки, визначені попередніми заявками позивача, оплата товару мала здійснюватися по факту поставки такого.

На підтвердження реального виконання сторонами умов зазначеного договору, а саме поставки ТзОВ «Катзорр» стрічки протикорозійної з шаром бітумно-бутилкаучукового адгезиву «Т600» та ґрунтовку (праймер) бітумно-полімерну «Р-27» для захисту сталевих трубопроводів та оплати їх вартості, позивач надав суду копії податкових і видаткових накладних та виписок по рахунку, наданими ПАТ «КБ «Глобус».

Також згідно з поясненнями позивача зазначені договори із ТОВ «Катзорр» були укладені на виконання ним своїх зобов'язань як підрядника відповідно до договору від 30.12.2015 року № , укладеного з ПАТ «Укртрансгаз» в особі філії «Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз» (замовник), відповідно до умов якого позивач як виконавець зобов'язується на свій ризик власними та залученими силами і засобами виконати роботи будівельно-монтажні, інші (ремонт ізоляційного покриття МГ ЄДК Ду-1000 на 163,27 км-166,22 км. (L=2950м) в Диканському ЛВУМГ. Договірна ціна становить 14748282 грн. До вказаного договору позивачем також представлено Локальний кошторис на будівельні роботи № 2-1-1, Розрахунки 1-4. Прямі витрати і загальновиробничі витрати:будівельні роботи/монтажні роботи, Розрахунок загальновиробничих витрат до локального кошторису № 2-1-1, Підсумкову відомість ресурсів, Графік надання та фінансування послуг, Технічне завдання на ремонт ізоляційного покриття, затверджене 26.08.2015 р., дефектний акт на ремонт ізоляційного покриття. Також, враховуючи поетапну вартість запланованих робіт позивачем для виконання зобов'язань згідно договору від 30.12.2015 р. було залучено кредитні кошти, отримані у ПАТ «КБ «Глобус» згідно кредитного договору від 31.03.2016 №115/ЮЛ-16 на відкриття відновлюваної кредитної лінії на 1500000 грн. Також позивач стверджує, що однією з умов договору була вимога до антикорозійного ізоляційного покриття, яке мало бути використане під час проведення робіт по договору. З представленого на території України ізоляційного покриття вимогам визначеним конкурсною документацією відповідала продукція одного виробника - китайської фірми Jining Xunda Pipe Coating Material Co. LTD, яке було наявне у ТОВ «Катзорр».

Позивач надав суду докази виконання ним своїх зобов'язань за цим договором перед ПАТ «Укртрансгаз» в особі філії «Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз», а саме передання виконавцем та прийняття замовником робіт на суму 14373448,80 грн., про що свідчать акти приймання виконаних будівельних робіт № 1 від 18.05.2016 року, № 2 від 26.05.2017 року, № 3 від 08.06.2016 року, № 4 від 24.06.2016 року, № 5 від 30.06.2016 року, № 6 від 19.07.2016 року, № 7 від 08.08.2016 року, № 8 від 22.08.2016 року, № 9 від 31.08.2016 року, № 10 від 20.09.2016, № 11 від 29.09.2016 року, № 12 від 11.10.2016 року, підсумкові відомості ресурсів за травень-вересень 2016 року, довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за травень-жовтень 2016 року. Також згідно з листом ПАТ «Укртрансгаз» в особі філії «Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз» №и 2401ВИХ-17-281 від 14.08.2017 року згідно договору № від 30.12.2015 року ТзОВ «Західгазтех» надано послуги з будівельно-монтажних робіт для «Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз» по об'єкту «Ремонт ізоляційного покриття ділянки МГ ЄДК Ду-100 на 163,270 км-166,220 км (L=2950) в Диканському ЛВУМГ». Послуги по даному договору виконано в повному обсязі, що підтверджується підписаними з двох сторін актами приймання виконаних будівельних робіт та довідок про вартість виконання таких. Зазначеними обставинами позивач також обґрунтовує реальність господарських операцій з ТзОВ «Катзорр».

Позивач посилався також на ту обставину, що серед видів його діяльності є проектування, будівництво та ремонт магістральних газопроводів і вказаний перелік видів діяльності позивача підтверджує зв'язок із придбаним та реалізованим в подальшому в своїй діяльності товаром.

Крім того, позивач стверджує, що більшість матеріалу, придбаного у ТзОВ «Катзорр», ним використано на ремонт ізоляційного покриття в Диканському ЛВУМГ, а залишок відчужено ПП «Імвал-М» згідно з видатковою накладною РН-0000002 від 28.12.2016 року та довіреністю № 10 від 28.12.2016 року, по факту чого було виписано податкову накладну № 4 від 28.12.2016 року.

Також позивач наголошував, що на час здійснення зазначених вище господарських операцій ТзОВ «Катзорр» було зареєстроване як юридична особа, а також було платником податку на додану вартість.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, погодився з такими твердженнями та доказами позивача, вважаючи їх обґрунтованими і достатніми для підтвердження реальності господарських операцій між ТзОВ «Західгазтех» і ТзОВ «Катзорр».

В свою чергу, відповідач безтоварність господарських операцій позивача із ТзОВ «Катзорр» обґрунтовує відсутністю даного контрагента за місцезнаходженням, неможливістю проведення виїзної документальної перевірки в зв'язку з цим, неподанням звітності протягом 2016 року. Також відповідач вказує на відсутність товарно-транспортних накладних по доставці ТзОВ «Катзорр» позивачу товару (плівка Т600 (1,6мм*225мм*20м)+ праймер Р 27) та відсутність сертифікату відповідності такого. Крім того, відповідач посилається на те, що даний товар є невідомого походження, оскільки ТзОВ «Катзорр» він куплений у ТзОВ «Альфа-Торг», ТзОВ «Компанія «Трейд-марк», ТзОВ «Першоремонт-С» та ТзОВ «Інтерактив», в яких в подальшому відбувається обрив постачання вказаних товарно-матеріальних цінностей. За інформацією контролюючого органу, згідно зареєстрованих податкових накладних, дані підприємства не ввозили на територію України вказаний товар, інформація про купівлю такого на території України також відсутня.

Колегія суддів вважає помилковими зазначені вище висновки та мотиви суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Щодо відсутності товарно-транспортних накладних та сертифікатів відповідності товару колегія суддів зазначає наступне.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що товарно-транспортні накладні самостійно не посвідчують факт передавання товару та не використовуються підприємствами, що є сторонами по договору купівлі-продажу, для бухгалтерського обліку.

Разом з тим, враховуючи обґрунтований сумнів контролюючого органу у реальності спірних господарських операцій, колегія суддів констатує, що дана обставина повинна перевірятись не в контексті бухгалтерського обліку, а як одна з обставин, що підтверджує чи спростовує реальність таких операцій.

Суд першої інстанції зазначив, що, як встановлено в ході розгляду справи, доставка позивачу товару здійснювалася за рахунок та ресурсами постачальника ТзОВ «Катзорр». Однак суд не навів жодного доказу та підтвердження такого свого висновку, тому цей висновок є очевидно необґрунтованим.

Також позивач не надав суду жодних обґрунтованих пояснень та доказів того, чиїми силами, за чий рахунок і в який спосіб був поставлений товар. Зокрема, колегія суддів враховує, що згідно з п. 2.6 договору поставки умови поставки кожної партії товару визначаються сторонами відповідно до правил «Інкотермс» в специфікаціях, які є невід'ємною частиною цього договору, а порядок приймання товару додатково обумовлюється сторонами та визначається у заявках покупця. Однак позивач не надав суду копій зазначених вище специфікацій та заявок, а також належних пояснень того, в який спосіб та в якій формі відбувалось погодження умов поставки товару та порядку його приймання.

Крім того, колегія суддів враховує, що згідно з наявними в матеріалах справи сертифікатами відповідності товарів, такі видані ТзОВ «Катзорр», яке, як встановив суд і не заперечують сторони, не було імпортером (першим покупцем) цього товару, а придбало його в інших суб'єктів господарювання на території України, тому такі сертифікати не можуть братись судом до уваги, оскільки невідоме джерело їх походження та підстави видачі.

Також за результатами проведених ГУ ДФС у Івано-Франківській області заходів, в тому числі і оперативних, було встановлено факт відсутності ТзОВ «Катзорр» за місцезнаходженням, неподанням звітності, що, на думку колегії суддів, також свідчить про сумнівність господарських операцій цього підприємства.

Крім того, відповідач зазначає, що ТзОВ «Катзорр» придбало товар (плівки) у юридичних осіб, які цей товар не імпортували, а інформація в реєстрі податкових накладних про її придбання ними в інших юридичних осіб відсутня.

З цього приводу суд зазначає, що ТзОВ «Катзорр» товар (плівку), яку в подальшому реалізовано позивачу, придбало, як вже з'ясовано, на території України в юридичних осіб - ТзОВ «Альфа-Торг», ТзОВ «Компанія «Трейд-марк», ТзОВ «Першоремонт-С» і ТзОВ «Інтерактив», які цей товар у свою чергу могли придбати в юридичних осіб чи фізичних осіб-підприємців, що не є платниками податку на додану вартість, в зв'язку з чим у реєстрі податкових накладних інформація про придбання цими юридичними особами плівки закономірно буде відсутньою.

Однак такий висновок суду першої інстанції є лише припущенням, не підтвердженим жодними доказами, а тому колегія суддів вважає його помилковим.

При цьому, колегія суддів враховує, що згідно з дослідженими контролюючим органом даними реєстру податкових накладних, у ньому відсутні відомості про придбання ТзОВ «Альфа-Торг», ТзОВ «Компанія «Трейд-марк», ТзОВ «Першоремонт-С» і ТзОВ «Інтерактив» зазначеного вище товару (плівки), а вбачається, що дані підприємства придбавали у своїх постачальників інші товари (побутова хімія, продукти харчування, побутова техніка).

Доводи позивача, з якими погодився суд першої інтенції, про те, що товари, придбані ним у ТзОВ «Катзорр», були використанні при виконанні підрядних робіт за замовленням ПАТ «Укртрансгаз» в особі філії «Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз», колегія суддів також вважає необґрунтованими, оскільки сам факт використання ТзОВ «Західгазтех» у своїй діяльності товарів, які за найменуванням та характеристиками відповідають відображеним у складених ТзОВ «Катзорр» податкових і видаткових накладних, не є беззаперечним доказом того, що дані товари були придбані позивачем саме у цього контрагента.

При цьому колегія суддів враховує, що кожна із наведених вище обставин сама по собі не є достатнім доказом відсутності факту реального здійснення господарських операцій, однак, оцінивши всі надані сторонами докази в їх сукупності та взаємному зв'язку, зокрема, матеріали податкових перевірок, наявні в матеріалах справи бухгалтерські і податкові документи тощо, колегія суддів дійшла висновку, що ТзОВ «Західгазтех» не надало належних і достатніх доказів того, що зазначені вище господарські операції між ним та ТзОВ " Катзорр " мали реальний (товарний) характер, тобто не доведено факту реального отримання позивачем товару від цього контрагента, що в свою чергу позбавляє позивача права на включення відповідних сум до складу податкового кредиту та витрат.

Враховуючи наведені вище обставини та норми законодавства колегія суддів вважає помилковим та необґрунтованим висновок суду першої інстанції про протиправність податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Івано-Франківській області № від 01.09.2017 року в частині збільшення позивачу грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на суму 1068780 грн. та податкового повідомлення-рішення № від 01.09.2017 року в частині збільшення позивачу грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на суму 1137469 грн.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова підлягає частковому скасуванню, оскільки суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи і рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 312, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 317, 321, 322, ч. 1 ст. 325 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Західгазтех» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області задовольнити.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2017 року у справі № 809/1253/17 в частині задоволення позову скасувати та прийняти нову, якою у задоволенні позову в цій частині відмовити.

В решті постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 24.09.2018 р.