Справа № 805/4947/18-а
Суддя: Циганенко А.І.
Дата ухвалення: 2018-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2018 р. Справа№805/4947/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Циганенка А.І., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

15 червня 2018 року шляхом надсилання поштою позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача, Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії. Позовні вимоги вмотивовані тим, що відповідач протиправно припинив виплату пенсії позивачу, внутрішньо переміщеній особі, з 05 жовтня 2016 року. З посиланням на статтю 4 Конституції України, частину 1 статті 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», позивач просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати пенсії;

- зобовязати відповідача поновити щомісячно нарахування та виплату пенсії з 05.10.2016 після проведення перевірки бази;

- зобовязати відповідача негайно виконати рішення суду у межах суми виплати пенсії за один місяць;

- зобовязати відповідача у встановлений строк надати звіт про виконання судового рішення.

26 червня 2018 року було відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

02 липня 2018 року від відповідача витребувані докази.

03 липня 2018 року провадження у справі зупинено до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій справі №805/402/18 (провадження № Пз/9901/20/18).

14 вересня 2018 року провадження у справі поновлено.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначила, що вона є пенсіонером і перебуває на обліку в Словянському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області. У зв'язку з проведенням бойових дій та антитерористичної операції вона була вимушена покинути своє постійне місце проживання та переїхати до смт. Райгородок, Словянського району, Донецької області, де і стала на облік як внутрішньо переміщена особа. Проте відповідач з 05 жовтня 2016 року припинив їй виплату пенсії з підстав, не передбачених статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Позивач вважає такі дії незаконними, оскільки вони порушують її право на пенсійне забезпечення.

24 липня 2018 року судом отримані витребувані від відповідача докази та відзив на адміністративний позов, в якому відповідач зазначив, що позивач знаходиться на обліку в Словянському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області з 01 березня 2016 року як внутрішньо переміщена особа. 05 жовтня 2016 року до управління надійшло рішення Комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат ВПО №14 про скасування довідки ОСОБА_1 Пенсія з березня 2016 року по теперішній час не виплачується. Відповідач просив відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є громадянкою України та зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, б. 82, що підтверджується копією її паспорта громадянина України ЕМ 182408.

Позивач є пенсіонером та отримує пенсію за віком, що підтверджується копією її пенсійного посвідчення №.

Згідно довідки від 04.08.2016 № фактичним місцем проживання позивача є Донецька область, Словянський район, смт. Райгородок, вул. Центральна, б. 11.

15 вересня 2016 року ОСОБА_2 обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області розпорядженням 72492 призначило ОСОБА_1 пенсію за віком з 01 березня 2016 року в сумі 1363,31 гривень.

На адвокатське звернення представника позивача ОСОБА_2 обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області листом від 18.05.2018 за №13/47/02 повідомило, що у вересні 2016 року позивача взято на облік в управлінні. В жовтні 2016 року до управління надійшло рішення Комісії управління соціального захисту населення ОСОБА_2 районної державної адміністрації від 05.10.2016 №14 про відмову виплати пенсії ОСОБА_1, а тому виплату пенсії не було розпочато.

Згідно довідки Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області ОСОБА_1 в період січень-лютий 2016 року виплачено щомісячно по 1363,31 гривень, з березня 2016 року по червень 2018 року пенсія нараховується, але не виплачується. Заборгованість по виплаті пенсії становить 47665,97 гривень. Перерахунок (осучаснення) пенсії здійснено в жовтні 2017 року.

При ухваленні рішення суд виходив з наступних мотивів та керувався такими положеннями законодавства.

Згідно статті 1 Конституції Україна є соціальною та правовою державною.

За приписами частини 2 статті 3 Основного Закону України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статус внутрішньо переміщеної особи визначений Законом України від 20.10.2014 №1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII).

Згідно статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно до статті 47 Закону України від 09.07.2003 №1058-VI «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-VI) пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

За приписами пункту 4.3 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постанова Правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови Правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846, не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Згідно пункту 4.7 вказаного Порядку право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і обєктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

З наведеного можна дійти висновку, що рішення територіального органу Пенсійного фонду про припинення виплати пенсії має бути оформлено письмово із зазначенням причин припинення виплати пенсії та порядку оскарження такого рішення.

Судом встановлено, що виплата пенсії позивачу припинена з березня 2016 року, але відповідачем не приймалося рішення про припинення виплати пенсії позивачу.

Підстави припинення виплати пенсії передбачені статтею 49 Закону №1058-VI, зокрема, згідно частини 1 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Враховуючи наведені норми, суд дійшов висновку про порушення відповідачем вимог частини 1 статті 49 Закону №1058-VI, оскільки з березня 2016 року позивачеві припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення, а рішення Комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат ВПО №14 від 05 жовтня 2016 року про відмову у виплаті пенсії ОСОБА_1 не є рішенням про припинення виплати пенсії у розумінні статті 49 Закону №1058-VI.

Право на отримання пенсії є конституційною гарантією. Суми пенсії є власністю позивача, оскільки з його заробітної плати протягом трудової діяльності здійснювалися утримання (страхові внески) з метою подальшої їх виплати у вигляді пенсії при досягненні особою пенсійного віку та набуття страхового трудового стажу.

Суд враховані положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Оцінюючи спірні правовідносини, суд застосовує положення Конституції України, згідно яких в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обов'язків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному спорі наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні його пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення тощо.

Суд при вирішенні спору застосовує практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно пункту 2 частини 1 Закону України від 6 вересня 2012 року №5207-VI, в редакції Закону №1263-V від 13.05.2014, «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, обєктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в діях відповідача містяться ознаки дискримінації відносно позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства.

Стаття 46 Закону №1058-VI регулює правовідносини, що виникають під час виплати пенсії за минулий час:

нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми недотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії;

нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Оскільки позивачу поновлений строк звернення до суду з позовом про поновлення виплати пенсії, право на яку відповідачем не заперечується, однак було піддано формальним обмеженням, з підстав та у спосіб, які суперечать вимогам Конституції та законів України, згідно ч. 2 ст. 46 Закону № 1058-IV виплата пенсії позивачу підлягає поновленню з моменту її припинення.

Позивач помилково вважає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягала у не виплаті пенсії.

Як протиправну бездіяльність субєкта владних повноважень розуміється зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обовязкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції цього субєкта, були обєктивно необхідні і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

У даній справі відповідач вчинив дії, якими припинив виплату пенсії.

Оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Обираючи спосіб захисту, суд, зважаючи на його ефективність з точки зору статті 13 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, приходить до висновку, що слід прийняти рішення про зобовязання відповідача поновити виплату пенсії з березня 2016 року.

Позовні вимоги щодо нарахування пенсії не підлягають задоволенню, оскільки після припинення виплати відповідач продовжував нарахування пенсії.

Позовні вимоги про поновлення виплати пенсії після проведення перевірки не підлягають задоволенню, оскільки по суті це буде умовним рішенням.

Приписами частини 1 статті 371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки, присуджені позивачу виплати є періодичними та здійснюються з Державного бюджету України, рішення підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 2 ст. 14 КАС України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу викладених норм вбачається, що зобов'язання суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду та вирішується на його розсуд.

З огляду на викладене, суд не вважає за необхідне зобов'язати відповідача подати звіт про виконання рішення суду у місячний строк з дня набрання рішенням законної сили.

Оскільки сплата судового збору була відстрочена, а рішення постановлено проти відповідача, який є субєктом владних повноважень, судовий збір підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань останнього пропорційно задоволеним позовним вимогам (статті 133, 139 КАС України).

Керуючись статтями 2, 5-10, 14, 20, 22, 25,72-76, 90, 132, 139, 143, 241-246, 250, 251, 255, 257-263, 295, 297, 371, 382, підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) до Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Словянськ, пл. Соборна, б.3, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з березня 2016 року.

Зобовязати Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області поновити виплату ОСОБА_1 призначеної їй пенсії за віком з березня 2016 року.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Словянськ, пл. Соборна, б.3, ) судовий збір в сумі 302 (триста дві) гривні 40 копійок на користь державного бюджету (стягувач - Державна судова адміністрація України, отримувач коштів ГУК у м. Києві/ м. Київ/22030106, код за , банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, код банку отримувача: 820019, рахунок отримувача: 0001, код класифікації доходів бюджету 22030106).

В частині присудження виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць рішення суду виконується негайно.

Повне рішення складено 19 вересня 2018 року.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана безпосередньо до Донецького окружного адміністративного суду у строки, встановлені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Циганенко А.І.