Справа № 820/5777/16
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2018-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

26 вересня 2018 року

Київ

справа №820/5777/16

адміністративне провадження №К/9901/33578/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Білоуса О.В.,

суддів - Желтобрюх І.Л., Стрелець Т.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 01 березня 2017 року (головуючий суддя - Нуруллаєв І.С., судді - Мельников Р.В., Полях Н.А.) та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2017 року (головуючий суддя - Любчич Л.В., судді - Дюкарєва С.В., Спаскін О.А.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби у місті Києві, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування наказу,

У С Т А Н О В И В:

В жовтні 2016 року громадянка Соціалістичної Республіки В'єтнам (далі - СРВ) ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) про скасування наказу, в якому просила:

скасувати пункт 7 (підпункти 7.1-7.3) наказу Державної міграційної служби від 21 липня 2016 року № 193 "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання" в частині скасування рішення Управління ГІРФО ГУМВС України в місті Києві про документування посвідкою на постійне місце проживання громадянки СРВ ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що не погоджується з рішенням відповідача, оскільки воно прийнято з надуманих підстав, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та вільно трактуються відповідачами на власний розсуд та на свою користь, що призводить до грубого порушення права законного проживання позивача та членів його родини.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 01 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2017 року адміністративний позов задоволено:

скасовано пункт 7 (підпункти 7.1-7.3) наказу Державної міграційної служби від 21 липня 2016 року № 193 "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання" в частині скасування рішення Управління ГІРФО ГУМВС України в місті Києві від 20 березня 2003 року про документування посвідкою на постійне місце проживання громадянки СРВ ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Не погодившись з ухваленими у справі судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ДМС України, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник зазначає, що на момент звернення, а саме 10 червня 2003 року, нормами законодавства України не передбачено оформлення посвідки на постійне проживання в Україні на підставі дозволу на імміграцію відповідно до абзацу 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону України від 07 червня 2001 року №2491-III "Про імміграцію" (далі - Закон №2491-ІІІ), а тому рішення Управління ГІРФО ГУМВС України в місті Києві, яким позивача було документовано посвідкою на постійне проживання прийнято з порушенням вимог Закону №2491-ІІІ. Таким чином, відповідач вважає, що позивач незаконно отримала посвідку на постійне проживання, оскільки на момент її видачі не могла вважатися такою, що має дозвіл на імміграцію. Тому, з урахуванням зазначеного, ДМС України при прийнятті оскаржуваного рішення діяла на підставі та у межах повноважень, визначених чинним законодавством.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Справу згідно з Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями передано для розгляду касаційної скарги колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Білоуса О.В. (суддя-доповідач), Желтобрюх І.Л., Стрелець Т.Г.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що громадянка СРВ ОСОБА_1 прибула в Україну у 1989 році з метою працевлаштування, і працювала на ВАТ «Льонотекс» з 21 вересня 1989 року по 15 листопада 1992 року. В подальшому після звільнення з роботи залишилась проживати в Україні.

УГІРФО УМВС України в місті Києві за результатом розгляду заяви позивача, прийнято рішення про документування її посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 18 червня 2003 року, відповідно до абзацу 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону №2491-ІІІ.

08 вересня 2016 року позивач звернулася Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі - ГУДМС України в Харківській області) із заявою про обмін посвідки на постійне проживання у зв'язку із досягненням 45-річного віку.

ГУДМС України в Харківській області, листом від 14 вересня 2016 року № 04/1-16975 повідомило позивача, що згідно обліків ГУ ДМС України в Харківській області, наказом від 21 липня 2016 року № 193 ДМС України скасовано посвідку на постійне місце проживання громадянки СРВ ОСОБА_1.

Також суди попередніх інстанцій встановили, що рішенням (висновком) ГУ ДМС України в місті Києві від 23 червня 2016 року «Про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні», визнано що посвідка на ім'я громадянки СРВ ОСОБА_1 видана з порушенням вимог Закону №2491-ІІІ.

Вказане рішення (висновок) вмотивоване тим, що посвідку на постійне проживання в Україні позивачу оформлено у порушення Закону №2491-ІІІ, оскільки вона звернулася із заявою про видачу посвідки після закінчення терміну, встановленого абзацом 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону №2491-ІІІ, відповідно до якого вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив того, що оскаржуване рішення, прийняте відповідачем з порушенням норм статті 19 Конституції України, Закону №2491-ІІІ, Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року № 251. Суди попередніх інстанцій зазначили, що скасування дозволу на імміграцію з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавство не передбачено.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з вказаними висновками судів першої та апеляційної інстанцій, враховуючи наступне.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 1 Закону України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», посвідка на постійне проживання - це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно з пунктом 4 Розділу V "Прикінцеві положення" Закону №2491-ІІІ, вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну: іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

За приписами статті 12 Закону №2491-ІІІ, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону №2491-ІІІ, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Відповідно до пункту 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (далі - Порядок № 1983), дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Пунктами 22-23 Порядку №1983 встановлено, що для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу за місцем прийняття рішення про надання такого дозволу. ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Згідно з пунктом 24 Порядку №1983, рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Положенням пункту 18 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року № 251 (у редакції на час виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок № 251) встановлено, що посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України "Про імміграцію".

Отже, підставою для вилучення у іноземця посвідки на постійне проживання в Україні є вмотивоване рішення компетентного органу про скасування раніше наданого дозволу на імміграцію.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 прибула до України у 1989 році, а тому відповідно до Закону №2491-ІІІ набула дозволу на імміграцію без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень, та отримала посвідку на постійне місце проживання в Україні. При наданні позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні у 2003 році УГІРФО УМВС України в місті Києві проводив перевірку законності залишення позивача на постійне проживання на території України та керувався положеннями Закону №2491-ІІІ, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив і надав посвідку на постійне місце проживання в Україні.

При цьому, у ході розгляду даної справи не встановлено, що за визначений проміжок часу з'явилися обставини, які б тягли за собою обґрунтування підстав для скасування посвідки на постійне місце проживання в Україні.

Таким чином, доводи скаржника про те, що рішення про видачу позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні прийнято з порушенням вимог законодавства є необґрунтованими.

Суди першої та апеляційної інстанцій задовольняючи позовні вимоги, виходили з того, що перелік підстав для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію визначений статтею 12 Закону № 2491-III. Скасування дозволу на імміграцію з інших підстав, зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавством не передбачено. Крім того, Порядок формування квоти імміграції, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядок оформлення і видачі посвідки на постійне проживання було затверджено постановою Кабінету Міністрів України лише 26 грудня 2002 року, тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абзацом четвертим пункту 4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію". Разом з тим, відповідач, приймаючи висновок від 23 червня 2016 року, на підставі якого прийнято оскаржуваний наказ, не вказав жодної з підстав для скасування посвідки позивача на тимчасове проживання, перелік яких встановлений відповідно до пункту 19 Порядку № 251.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про необхідність скасування оскаржуваного наказу ДМС України від 21 липня 2016 року № 193 в частині, що стосується позивача, як такого, що прийнятий з порушенням вимог чинного законодавства.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Аргументи скаржника про те, що ДМС України при прийнятті оскаржуваного рішення керувалася пунктом 2.9 розділу II Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15 липня 2013 року № 681 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06 серпня 2013 року за № 1335/23867), тобто діяла на підставі та у межах повноважень, визначених чинним законодавством, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального чи процесуального права.

За правилами частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 01 березня 2017 року та ухвала Харківського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2017 року ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Усі доводи та їх обґрунтування викладені у касаційній скарзі не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, тому підстави для скасування оскаржуваних судових рішень та задоволення касаційної скарги відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 01 березня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.В.Білоус

Судді І.Л.Желтобрюх

Т.Г.Стрелець