Справа № 675/2450/17
Суддя: Трасковський С. Л.
Дата ухвалення: 2018-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 675/2450/17
Провадження № 2-а/675/56/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" вересня 2018 р. м. Ізяслав

Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого - судді Трасковського С.Л., за участю секретаря - Ящука О.І., позивача - ОСОБА_1, представника відповідача - Марчука О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Ізяслав в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_1 до державної установи «Замкова виправна колонія (№58)» про скасування постанови про поміщення до карцеру від 28.11.2017 року та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ДУ «Замкова виправна колонія (№58)», яким просив скасувати постанову про його поміщення в карцер установи від 28.11.2017 року, а також стягнути на його користь моральну шкоду в сумі 10000 гривень.

Свої вимоги в позовній заяві та відповіді на відзив позивач мотивував тим, що він був притягнутий до дисциплінарної відповідальності у вигляді поміщення до карцеру терміном вісім діб за відмову переходити з камери №7 до камери №20. Насправді, як вказав ОСОБА_1, службовими особами відповідача йому пропонувалось перейти до камери №21, де на той час утримувалось двоє засуджених, тобто площа вказаної камери, при його переведенні туди, не відповідала б нормі, встановленій в ст.115 КВК Україні. Крім того, утримання позивача в камері №21 порушило б приписи кримінально-виконавчого законодавства, так як він не може утримуватись в багатомісних приміщеннях через не відбуття ним встановленого законом строку покарання. Також вказав, що і в камері №20 він утримуватись не міг через знаходження в ній іншого засудженого - ОСОБА_3, який має особливості характеру, а також значно старший за віком від позивача. Крім того, позивач у відповіді на відзив зазначив про не проведення адміністрацією установи роботи щодо визначення психологічної сумісності засуджених, в тому числі ОСОБА_1, яких планувалось утримувати в одній камері.

Ухвалою суду від 06.12.2017 року зазначена позовна заява була залишена без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 20.12.2017 року позивачу продовжено процесуальний строк для усунення недоліків.

15.01.2018 року вказану позовну заяву ОСОБА_1 після усунення ним недоліків було прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження відповідно до ухвали Ізяславського районного суду Хмельницької області.

Ухвалою суду від 20.03.2018 року було закрите підготовче провадження, а справа призначена до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Вказав, що оскаржувана постанова є незаконна та підлягає скасуванню. Крім того, вказав що утримуватись в камері №20 разом із засудженим ОСОБА_3 він не міг та мав право відмовитись від такого переведення, так як його утримання з даним засудженим в одному приміщенні протирічить Європейським пенітенціарним правилам, а також не відповідає рішенню Європейського суду з прав людини «Давидов та інші проти України».

Відповідач з поданим позовом не погодився та подав до суду відзив, яким просив в його задоволенні відмовити, так як відповідач діяв в межах та на підставах встановлених законом. Зокрема, відповідач вказав, що засудженні до довічного позбавлення волі відбувають покарання в окремих камерах за визначенням адміністрації установи відбування покарань, а відмова позивача від переходу з камери №7 до камери №20 є порушенням обов'язків засудженого, встановлених КВК України та Правилами внутрішнього розпорядку установ виконання покарань. Тобто, на думку відповідача, дисциплінарне стягнення накладено на позивача правомірно, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваної постанови та стягнення моральної шкоди.

В судовому засіданні представник відповідача позицію, викладену у відзиві, підтримав в повному обсязі, просив в позові відмовити.

Заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши письмові докази, показання свідків, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 відбуває покарання у виді позбавлення волі в державній установі "Замкова виправна колонія (№58)».

Постановою про поміщення засудженого в ДІЗО, карцер установи від 07.11.2017 року позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді поміщення в карцер установи строком на 13 діб. ОСОБА_1 по відбуттю строку покарання був звільнений 20.11.2017 року о 16 годині 30 хвилин.

Оскаржуваною постановою про поміщення засудженого в ДІЗО, карцер установи від 28.11.2017 року ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді поміщення в карцер строком на вісім діб. Постанова мотивована тим, що ОСОБА_1 20.11.2017 року о 16 год. 35 хв. в категоричній формі відмовився від переведення з камери №7 до камери №20, поводив себе грубо, нахабно та нетактовно, виражався словами, які принижують людську гідність.

Винесенню оскаржуваної постанови передувало складення на ім'я начальника установи 20.11.2017 року рапорту молодшим інспектором Грубюком В.С. та 23.11.2017 року начальником відділення ОСОБА_4, в яких зазначено про відмову ОСОБА_1 від переведення з камери №7 до камери №20 та допущення нетактовної поведінки.

Позивач відмовився надати письмове пояснення по факту відмови від переходу до камери №20, що стверджується актом, складеним 23.11.2017 року.

За висновком проведеного службового розслідування від 23.11.2017 року, а також довідок від 23.11.2017 року підстав для відмови ОСОБА_1 від переходу до камери №20 та невиконання ним обов'язків засудженого не встановлено.

ОСОБА_1 був повідомлений 27.11.2017 року під розписку про заплановане на 28.11.2017 року засідання дисциплінарної комісії, заперечень та клопотань з цього приводу не зазначив.

Довідкою про заохочення та стягнення засудженого від 23.11.2017 року підтверджується накладення на ОСОБА_1 29 дисциплінарних стягнень, 3 з яких накладено протягом листопада 2017 року.

Згідно протоколу №83 від 28.11.2017 року засідання дисциплінарної комісії з розгляду питань притягнення до дисциплінарної відповідальності та зміни умов тримання засуджених в межах державної установи «Замкова виправна колонія (№58)» вирішено ОСОБА_1 за вчинення порушення 20.11.2017 року о 16 год. 35 хв. у вигляді невиконання законної вимоги представника адміністрації помістити в карцер строком 8 діб.

Медичним висновком на засудженого ОСОБА_1, виданого 30.11.2017 року, стверджується, що він за станом здоров'я міг утримуватись у карцері установи.

Згідно оскаржуваної постанови від 28.11.2017 року ОСОБА_1 був поміщений до карцеру установи о 16 год. 00 хв. 30.11.2017 року та звільнений о 16 год. 00 хв. 08.12.2017 року.

Суд вважає, що відповідач діяв в межах свої компетенції, а оскаржувана постанова винесена із дотриманням норм чинного законодавства, та не підлягає скасуванню, виходячи із наступних обставин.

Відповідно до приписів ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, в тому числі, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно положень пункту 13-1 частини 1 статті 537, пункту 1 частини 2, частини 9 статті 539 КПК України, засудженим надане право оскаржувати рішення, дії чи бездіяльність адміністрації установи виконання покарання до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, в порядку адміністративного судочинства.

Статтею 150 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що засуджені до довічного позбавлення волі чоловіки відбувають покарання у секторах максимального рівня безпеки виправних колоній середнього рівня безпеки та виправних колоніях максимального рівня безпеки. Засуджені до довічного позбавлення волі тримаються окремо від інших засуджених, крім тих, які після відбуття десяти років покарання у приміщеннях камерного типу переведені до звичайних жилих приміщень колонії максимального рівня безпеки.

За приписами ч.1 ст.151 КВК України засуджені, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, розміщуються в приміщеннях камерного типу, як правило, по дві особи.

Частиною 1 статті 9 КВК України встановлено обов'язок засуджених виконувати встановлені законодавством обов'язки громадян України, неухильно додержуватися правил поведінки, які передбачені для засуджених, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб, ввічливо ставитися до персоналу, інших осіб, які відвідують установи виконання покарань, а також до інших засуджених.

Відповідно до ч.3 ст.107 КВК України, на засуджених покладено обов'язок, крім іншого, дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами, виконувати встановлені законодавством вимоги персоналу колонії.

Також пунктом 1 розділу IV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 29.12.2014 року №2186/5, на засуджених покладено обов'язок бути ввічливими з персоналом установи виконання покарань.

Згідно ч.4 ст.107 КВК України засудженим забороняється чинити опір законним діям персоналу колонії, перешкоджати виконанню ним своїх службових обов'язків, підбурювати до цього інших засуджених; вживати нецензурні та жаргонні слова, давати і присвоювати прізвиська.

Разом з тим, позивач не виконав зазначені приписи кримінально-виконавчого законодавства.

В ДУ «Замкова виправна колонія (№58)» засуджені до довічного ув'язнення переводяться з камери в камеру, відповідно до затверджених графіків по камерного переміщення засуджених ізольованого сектора довічного позбавлення волі, що підтверджується їх копіями, наданими представником відповідача.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 о 16 годині 30 хвилин 20.11.2017 року був звільнений із карцеру установи по відбуттю строку накладеного дисциплінарного стягнення. Вказане стягнення він відбував у камері №7, що підтверджено сторонами у справі в судовому засіданні та не потребує доказуванню.

По відбуттю строку покарання позивачу було оголошено про переведення його з камери №7 дисциплінарних приміщень до камери №20, де на той час утримувався засуджений ОСОБА_3, але ОСОБА_1 відмовився, при цьому ним була допущена нетактовна поведінка по відношенню до персоналу колонії та вжито нецензурні слова.

Вказані обставини підтверджені допитаним в судовому засіданні свідком ОСОБА_5, який працює на посаді молодшого інспектора та 20.11.2017 року повідомив позивачу про його переведення до камери №20.

Також в ході розгляду справи позивачем не надано, а судом не здобуто доказів того, що позивачу пропонувалось перейти з камери №7 до камери №21, як ним стверджувалось в позовній заяві та відзиві на позов.

Не підтверджена вказана обставина і показами свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які відбувають покарання в ДУ «Замкова виправна колонія (№58)», та про допит яких просив позивач.

Крім того, з показів свідка ОСОБА_3 вбачається, що він 20.11.2017 року дійсно знаходився в камері №20, перебував там один. Також свідок категорично заперечив існування в нього вад характеру або інших особливостей його особистості, які можуть стати на перешкоді для відбування покарання з ним іншими засудженими. Підтвердив, що в конфлікті з позивачем не перебуває.

Відсутність конфлікту з ОСОБА_3 підтвердив в судовому засіданні і сам позивач.

При цьому суд констатує, що можлива наявність в характері або поведінці ОСОБА_3 будь - яких особливостей, різниця у віці між засудженими не можуть стати перешкодою для перебування з ним в камері інших засуджених, в тому числі і позивача. Виключенням з даного правила є лише поміщення засудженого в одиночну камеру (не рахуючи притягнення до дисциплінарної відповідальності у виді поміщення до ПКТ, ДІЗО, карцеру на певний строк) з метою його захисту від можливих посягань на його життя з боку інших засуджених чи запобігання вчиненню ним злочину або при наявності медичного висновку, що передбачено ч.1 ст.151 КВК України та абзацом 11 пункту 1 розділу ХХХІІІ Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань.

Не спростовує твердження позивача про неможливість його спільного утримання в одній камері з ОСОБА_3 через різницю у віці або інші обставини і рішення Європейського суду з прав людини «Давидов та інші проти України» від 01.07.2010 року (заяви №№17674/02 та 39081/02), відповідно до змісту якого заявниками не ставилось питання щодо порушення їх прав на врахування особливостей характеру та поведінки кожного з них при визначенні питання їх спільного утримання в одній камері.

Що стосується порушення права позивача на врахування його психологічної сумісності з ОСОБА_3, з яким він мав утримуватися в одній камері, то слід зазначити наступне.

Відповідно до приписів, встановлених в пункті 1 розділу ХХХІІІ Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, чоловіки, засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, відбувають покарання у виправних колоніях максимального рівня безпеки та відповідних ізольованих секторах максимального рівня безпеки. Засуджені до довічного позбавлення волі тримаються окремо від інших засуджених та осіб, узятих під варту, в окремих камерах залежно від жилої площі, психологічної сумісності проживання за визначенням адміністрації установи виконання покарань.

Тобто Правилами внутрішнього розпорядку установ виконання покарань передбачається обов'язкове врахування психологічної сумісності проживання засуджених.

Так, свідок ОСОБА_8, допитаний в судовому засіданні, повідомив, що 20.11.2017 року виконував обов'язки психолога установи виконання покарань на час відпустки психолога ОСОБА_9 відповідно до наказу №74 о/с від 30.10.2017 року. Ним було оглянуто особові справи та щоденники індивідуальної роботи із засудженими ОСОБА_1 та ОСОБА_3, визначено, що вони є психологічно сумісні та надано відповідну усну рекомендацію для переведення позивача в камеру, де утримувався ОСОБА_3 Крім того, з останнім було проведено усну бесіду, під час якої він не заперечував проти переведення до нього ОСОБА_1 Також вияснив в телефонній розмові думку штатного психолога ОСОБА_9 з цього питання.

В судовому засіданні був допитаний в якості свідка психолог установи ОСОБА_9, який повідомив, що при індивідуальному переведенні засуджених та при утриманні засуджених в одній камері надаються усні рекомендації щодо психологічної сумісності засуджених. При прибутті в колонію засудженого, психологом, як правило, з ним проводиться бесіда, психологічні тести та щодо нього складається психологічна характеристика. В своїй роботі та при наданні висновку про сумісність засуджених, психолог використовує результати таких тестів та психологічні характеристики. ОСОБА_9 повідомив, що дійсно спілкувався телефоном з ОСОБА_8 та підтвердив психологічну сумісність ОСОБА_1 та ОСОБА_3, виходячи з їх психологічних характеристик.

Також відповідачем надано суду письмові психологічні характеристики на ОСОБА_1 та ОСОБА_3, на підставі яких ОСОБА_9 вказав, що останні між собою психологічно сумісні та можуть утримуватись в одній камері.

Згідно ст.131-1 КВК України дисциплінарним проступком особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, є протиправне, винне діяння (дія або бездіяльність), що посягає на встановлений порядок у сфері виконання покарань, вчинене цією особою. Персонал установи виконання покарань зобов'язаний довести наявність у діях чи бездіяльності особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, усіх ознак дисциплінарного проступку. Відсутність таких ознак виключає застосування до особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, заходів стягнення.

Частиною 1 статті 132 КВК України передбачено, що за невиконання покладених обов'язків та порушення встановлених заборон до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосовано такій захід стягнення, як поміщення засуджених, які тримаються в приміщеннях камерного типу виправних колоній максимального рівня безпеки, у карцер без виведення на роботу на строк до чотирнадцяти діб.

Таким чином, суд вважає, що позивач вчинив протиправне, винне діяння, що посягає на встановлений порядок у сфері виконання покарань, за що був правомірно притягнутий до дисциплінарної відповідальності у виді поміщення до карцеру установи строком на 8 діб, враховуючи характер вчиненого правопорушення та наявність попередніх дисциплінарних стягнень.

При цьому суд не може погодитись з твердженням позивача про те, що не проводився його медичний огляд перед поміщенням в карцер, так як вказане спростовується медичним висновком від 30.11.2017 року, витягом з його медичної карти та журналу реєстрації амбулаторних хворих за 30.11.2017 року, зі змісту який вбачається, що був проведений медичний огляд ОСОБА_1, на підставі якого медичний персонал установи дійшов висновку про можливість перебування позивача в карцері.

Щодо можливого порушення прав позивача на отримання правової допомоги на засіданні дисциплінарної комісії установи, на якій розглядалось питання про накладення на нього дисциплінарного стягнення, то слід зазначити, що позивач звернувся до Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Хмельницькій області 04.12.2017 року, що стверджується копією супровідного листа №110 від 04.12.2017 року та витягом з обліково-адресної картки позивача. Крім того, факт звернення за отриманням безоплатної правової допомоги 04.12.2017 року, тобто після засідання дисциплінарної комісії установи та винесення оскаржуваної постанови, підтверджено і самим позивачем в судовому засіданні.

Що стосується посилання позивача на приписи Європейських пенітенціарних правил з приводу утримання засуджених окремо один від одного, то слід зазначити, що це варіант Європейських мінімальних стандартних правил поводження з в'язнями, адаптований до сучасних пріоритетів і цінностей цивілізованого суспільства. Затверджені Комітетом міністрів Ради Європи 12.11 1987 року, вони постійно оновлюються. Вказані Правила лише рекомендовані державам - членам Ради Європи для реалізації у своєму законодавстві. Тобто вказані Європейські пенітенціарні правила не є частиною міжнародного права та національного законодавства України, вони не ратифіковані Верховною Радою України.

При цьому, як вже зазначалось, національним законодавством України не передбачене розміщення засуджених в одиночних камерах (утримання окремо), крім випадків, вказаних в ч.1 ст.150 КВК України та в абзаці 11 пункту 1 розділу ХХХІІІ Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань.

Також слід зазначити, що перебування позивача в камері №7 дисциплінарних приміщень установи з 20.11.2017 року, тобто з моменту звільнення з карцеру, по 30.11.2017 року, тобто до моменту поміщення в карцер на підставі оскаржуваної постанови, не вважається перебуванням позивача в дисциплінарному приміщенні із встановленням обмежень, передбачених ч.11 ст.134 КВК України, зокрема обмежень щодо телефонних розмов, побачень, придбання продуктів харчування тощо. Крім того позивач в судовому засіданні підтвердив, що до нього таких обмежень з 20.11.2017 року по 30.11.2017 року застосовано не було. При цьому позивач сам відмовився від переходу в камеру №20. Також можливість утримання засуджених до довічного ув'язнення в камері №7 на загальних підставах підтверджується наказом начальника Замкової виправної колонії (№58) від 15.09.2016 року.

Враховуючи вищевикладене, постанова про накладення на позивача дисциплінарного стягнення є такою, що відповідає діючому кримінально-виконавчому законодавству України, прийнята в межах повноважень відповідача та відповідно до встановленої процедури.

Згідно зі ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та рішень, покази свідків, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволені позову щодо визнання протиправною та скасування постанови про накладення на позивача дисциплінарного стягнення від 28.11.2017 року. А тому підстави для задоволення позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди, яка є похідною, також відсутні.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст.241-246, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (утримується в ДУ «Замкова виправна колонія (№58)», Хмельницька область, м.Ізяслав, вул.Гагаріна, 2) до державної установи «Замкова виправна колонія (№58)»(Хмельницька область, м.Ізяслав, вул.Гагаріна, 2, ) про скасування постанови про поміщення до карцеру від 28.11.2017 року та стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Вінницького апеляційного адміністративного суду. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через суд першої інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19.09.2018 року.

Суддя: С.Л.Трасковський