Справа № 802/1025/18-а
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

19 вересня 2018 року

Київ

справа № 802/1025/18-а

провадження № К/9901/58035/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Смоковича М. І.,

суддів: Бевзенка В. М., Данилевич Н. А.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 травня 2018 року та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 5 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці, Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини, про визнання протиправним та скасування рішення,

у с т а н о в и в :

В квітні 2018 року позивач звернувся в суд з адміністративним позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці, Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини про визнання протиправним та скасування рішення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач безпідставно прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 49862518 від 19.03.2018 року з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини № 64511/12 від 19.11.2015 року, оскільки рішення Європейського суду з прав людини в частині зобов`язання виконати рішення національних суду, ухвалених на його користь, залишилось не виконаним. Зокрема, як зазначає позивач, рішення національного суду, а саме Ленінського районного суду міста Вінниці по справі №2-а-208/2011, виконане не в повному обсязі, оскільки пенсія з 23.07.2011 року і по теперішній час нараховується та виплачується йому в меншому розмірі.

Суди встановили, що постановою Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.01.2011 року у справі № 2-а-208/11, яка залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 10.02.2012 року, задоволено позов ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у Ленінському районі м. Вінниці. Зокрема, визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Вінниці щодо відмови у виплаті ОСОБА_2 пенсії по інвалідності в повному обсязі відповідно до ст. 49, 50, ч. 4 ст. 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування"; зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Вінниці здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_2 державної та додаткової пенсії у відповідності до ст. 49, 50, ч. 4 ст. 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" із розрахунку 8 мінімальних пенсій за віком (державна пенсія) та 75% мінімальної пенсії за віком (додаткова пенсія), яка встановлюється у відповідності до ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування" в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом починаючи з 06.06.2010 року.

Зважаючи на тривале невиконання державою Україна рішення суду, ОСОБА_2 подав заяву до Європейського суду з прав людини, яка була задоволена (справа "Юрій Олексійович Щічка проти України і 572 інших заяв" № 64511/12 від 19.11.2015 року).

19.11.2015 року Європейський суд з прав людини ухвалив остаточне рішення щодо схвалення умов односторонньої декларації у справі "Юрій Олексійович Щічка проти України та 572 інші заяви". Вказаним рішенням Європейський суд об'єднав заяву ОСОБА_2 та 572 інші заяви, подані проти України іншими заявниками.

Відповідно до вказаного рішення Європейського суду Уряд України повинен протягом трьох місяців сплатити кожному заявнику 1000 євро, що є відшкодуванням матеріальної і моральної шкоди та судових і інших витрат, а також виконати рішення національних судів, які ще підлягають виконанню. У випадку несплати цих сум протягом зазначеного тримісячного строку Уряд зобов'язався сплатити пеню за період з моменту спливу тримісячного строку і до моменту остаточного розрахунку у розмірі граничної позичкової станки Європейського центрального банку, яка діятиме в цей період, до якої має бути додано гри відсоткові пункти.

22.12.2015 року з Європейського суду з прав людини надійшло повідомлення про ухвалення ним рішення у справі "Юрій Олексійович Щічка проти України та 572 інші заяви" та зазначено, що протягом трьох місяців від цієї дати рішення має бути виконано.

20.01.2016 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренком С.В. за наслідками розгляду Службової записки в.о. Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 04.01.2016 року №704/12.0.1-48-16 про виконання рішення №64511/12 від 19.11.2015 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 49862518.

У подальшому, платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 01.03.2016 № 1187 на користь позивача перераховано кошти у розмірі 29500,82 грн. (гривневий еквівалент 1000 євро згідно з курсом Національного банку України).

17.02.2017 року платіжним дорученням Міністерства юстиції України №28 перераховано заборгованість за виконання рішення національного суду (Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.01.2011 року у справі № 2-а-208/11) у розмірі 33752,60 грн.

Також встановлено, що платіжним дорученням Міністерства юстиції України №109 від 26.01.2018 року сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини у розмірі 1041,74 грн.

З огляду на викладене, постановою головного державного виконавця від 19.03.2018 виконавче провадження № 49862518 з примусового виконання Рішення Європейського суду з прав людини "Юрій Олексійович Щічка проти України та 572 інші заяви" №64511/12 від 19.11.2015 закінчене, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 та ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" та ч. 5 ст. 8 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Вінницький окружний адміністративний суд рішенням від 30 травня 2018 року, яке залишено без змін постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 5 липня 2018 року, в позові відмовив.

Ухвалюючи такі рішення, суди зазначили, що відповідно до оскаржуваної рішення суду виконано фактично у повному обсязі згідно з виконавчим документом. Грошові кошти перераховані стягувачу платіжним дорученням Міністерства юстиції України № 1187 від 01.03.2016 у розмірі 29500,82 грн. (еквівалент 1000 євро), платіжним дорученням Міністерства юстиції України № 28 від 17.02.2017 перерахована заборгованість за рішенням національного суду у розмірі 33752,60 грн. та платіжним дорученням Міністерства юстиції України №109 від 26.01.2018 року сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини у розмірі 1041,74 грн.

При цьому позивач не заперечує факт виплати йому зазначених сум, однак, вважає, що рішення Європейського суду з прав людини № 64511/12 від 19.11.2015 року, в частині зобов`язання виконати рішення національних судів, ухвалених на його користь, залишилось не виконаним, оскільки рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.01.2011 року у справі № 2-а-208/11 виконане не в повному обсязі. Доводи позивача зводяться до відсутності, на його думку, факту повного виконання постанови Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.01.2011 року у справі № 2-а-208/11.

Суди послались на те, що факт повного виконання постанови Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.01.2011 року у справі № 2-а-208/11 є встановленим постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 17.10.2017 року (справа №802/438/17-а), яка набрала законної сили згідно ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14.12.2017 року, а тому, згідно положень ч. 4 ст. 78 КАС України, не потребує додаткового доказування.

При цьому, позивач і його представник обґрунтовували свою позицію щодо незаконності рішення відповідача тим, що Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці - яка є третьою особою у справі, неправомірно з 23.07.2011 року зупинило виплату пенсії ОСОБА_2, яке було передбачено рішеннями національних судів та в подальшому здійснило її перерахунок, що призвело до зменшення розміру пенсії.

Аналогічні доводи викладені в касаційній скарзі.

За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондують стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і стаття 13 КАС України.

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Відповідно до частини третьої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), а також судових рішень у справах, визначених статтями 280, 281, 287, 288 цього Кодексу, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Своєю чергою, стаття 287 регулює особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.

З матеріалів касаційної скарги вбачається, що в цій справі спір виник у відносинах з приводу дій і рішень органу державної виконавчої служби, а судові рішення в цій справі ухвалені за особливостями, встановленими статтею 287 КАС України.

За такого правового врегулювання та обставин справи, оскарження ухвалених у цій справі судових рішень у касаційному порядку можливе лише у випадку, якщо розгляд відповідної касаційної скарги може мати значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Таким чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм.

Водночас аналіз ухвалених у цій справі судових рішень і доводів касаційної скарги не дає підстав для висновку, що рішення суду касаційної інстанції за наслідком розгляду касаційної скарги матиме значення для формування єдиної правозастосовчої практики в такій категорії адміністративних справ.

Відтак, підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 333 КАС України, Верховний Суд

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 травня 2018 року та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 5 липня 2018 року у справі № 802/1025/18-а за позовом ОСОБА_2 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці, Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини, про визнання протиправним та скасування рішення.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М. І. Смокович

Судді В. М. Бевзенко

Н. А. Данилевич