Справа № 813/1004/18
Суддя: Улицький Василь Зіновійович
Дата ухвалення: 2018-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2018 рокуЛьвів№ 876/5909/18

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді: Улицького В.З.

суддів: Гулида Р.М., Запотічного І.І.

при секретарі судового засідання: Ігнатищ Л.М.

за участі позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Стець Н.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19.04.2018 року (рішення ухвалене у м. Львові судом у складі головуючого судді Лунь З.І.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2018 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м.Львова про визнання протиправним та скасування рішення відповідача №968/151 від 12.03.2018 про відмову у призначенні пенсії позивачу за вислугу років, зобов'язання відповідача обчислити, призначити та виплачувати пенсію позивачу за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» «1789-ХІІ від 05.11.1991 (в редакції Закону України №358/98-ВР від 05.10.1995 та Закону України №2663-ІІІ від 12.07.2001) з 05.03.2018, виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи, без обмеження граничного розміру пенсії.

Позивач позовні вимоги мотивував тим, що відповідач безпідставно застосував норму ст.86 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якої прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше 23 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років. Проте, посилання органу Пенсійного фонду є необґрунтованими, оскільки при призначенні позивачу пенсії необхідно керуватись вимогами ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру». Зазначає, що згідно із вимогами ч.6 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» її стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, обґрунтовано становить понад 20 років, що і підтверджено відповідачем у оскаржуваному рішенні. Позивач зазначає, що згідно зі ст.ст. 22, 58 Конституції України дія Закону № 1789-XII у частині пенсійного забезпечення не може бути припинена у часі стосовно нього, оскільки на день набуття чинності Законів України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи»№3668-VI, Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII позивач вже мала відповідні соціальні гарантії щодо умов отримання пенсії за наявності вислуги у 20 років. Просила позов задоволити.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19.04.2018 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м.Львова від 12.03.2018 № 968/151 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років. Зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області обчислити, призначити та виплачувати пенсію позивачу за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 05.03.2018, виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи, без обмеження граничного розміру пенсії.

Рішення суду першої інстанції оскаржило Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволені адміністративного позову відмовити.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід задоволити з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 189 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив виключно з того, що при прийнятті Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII відбулося звуження змісту та обсягу існуючих прав ОСОБА_1 щодо призначення їй пенсії за вислугу років.

Проте судова колегія апеляційного суду не погоджується з даним висновком з огляду на наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугою років згідно з Законом України «Про прокуратуру».

12.03.2018 відповідачем прийнято рішення №968/151 про відмову в призначені пенсії за вислугу років відповідно до ст.86 Закону України «Про прокуратуру» прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше 23 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Вважаючи вказану відмову протиправною, ОСОБА_1 звернлася із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 05.11.1991, що діяла до 01.10.2011) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 % від суми їхньої місячної заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 % місячного заробітку. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв'язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Законом України № 3668-УІ «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», який набрав чинності з 01.10.2011, внесено зміни до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, зокрема змінено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права. Встановлено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років.

З 15.07.2015 стаття 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-XII щодо права на пенсійне забезпечення за вислугу років втратила чинність, у зв?язку з набранням чинності новим Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014.

Таким чином, оскільки позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії 01.11.2016, спірні правовідносини підлягають вирішенню за нормами Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VI.

Частинами першою - другою статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Таким чином, станом на дату звернення позивача до управління Пенсійного фонду необхідними умовами для призначення їй пенсії за вислугу років були:

а) вислуга років - 23 роки;

б) стаж на посадах прокурорів - 13 років.

Посилання суду першої інстанцій на те, що зміни в законодавстві, які звужують зміст та обсяг існуючих прав не повинні застосовуватися є безпідставним, оскільки у період дії статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII у редакції від 26.07.2001, що діяла до 30.09.2011, пенсії призначалися прокурорам і слідчим зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років. Станом на 30.09.2011 у позивача був відсутній стаж роботи 20 років, а тому у період дії статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII у редакції від 26.07.2001 позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, у зв'язку з чим при прийнятті Закону України «Пропрокуратуру» № 1697-VII не відбулося звуження змісту та обсягу існуючих прав позивача.

У справі «Суханов та Ільченко проти України» (рішення від 26.06.2014, п. 35) Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися ст. 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

Суд звертає увагу, що у спірних правовідносинах вимоги позивача не мають достатнього підґрунтя у національному законодавстві, оскільки зазнали змін норми законодавства щодо призначення пенсій працівникам органів прокуратури, а також немає усталеної практики національних судів на підтримку аналогічних скарг заявників. З огляду на це, у позивача не було «законних сподівань», які могли б підпадати під дію ст. 1 Першого протоколу.

Крім того у рішенні Європейського суду з прав людини від 03.06.2014 у справі «Великода проти України» Суд розглянув скаргу за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції на припинення виплати заявниці державними органами пенсії у розмірах, встановлених рішенням національного суду від 19.01.2010 після внесення у 2011 році змін до законодавчих актів. Суд дійшов висновку про відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку Суд дійшов за відсутності доказів того, що ці зміни внесені не у відповідності до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними.

Суд першої інстанції за результатами розгляду справи ухвалив рішення, врахувавши лише доводи позивача, без проведення належного глибинного дослідження всіх необхідних доказів, застосувавши спрощений поверхневий підхід до встановлення фактів.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги являються суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з'ясування обставин справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також наявна невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 243 ч. 3, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області - задоволити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19.04.2018 року у справі № 813/1004/18 - скасувати та прийняти нову постанову якою у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.

На Постанову протягом тридцяти днів з моменту набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. З. Улицький
судді Р. М. Гулид
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 26.09.2018 року