Справа № 1940/1241/18
Суддя: Баранюк Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2018-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 1940/1241/18

18 вересня 2018 рокум.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

судді Баранюка А.З.

за участю:

секретаря судового засідання Кухар О.Л.;

позивача: ОСОБА_1;

представників відповідачів: ОСОБА_2, ОСОБА_3;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області, Пенсійного фонду України про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (надалі позивач, ОСОБА_1В.) із адміністративним позовом до Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області, Пенсійного фонду України, в якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив:

- скасувати накази Пенсійного фонду України від 29 березня 2018 року "Про заходи у зв'язку із реорганізацією", від 24 травня 2018 року № 229-о "Про звільнення ОСОБА_1В.", наказу Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області від 04 червня 2018 року №132-ос "Про оголошення наказу Пенсійного фонду України від 24 травня 2018 року "Про звільнення ОСОБА_1В.";

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області з 05 червня 2018 року;

- стягнути з Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області середній заробіток за час вимушеного прогулу з часу звільнення;

- стягнути з Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області моральну шкоду в розмірі 200000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказом Пенсійного фонду України № 147-о від 29 березня 2018 «Про заходи у звязку з реорганізацією» у звязку із скороченням посади заступника начальника Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області визначено попередити ОСОБА_1 про наступне вивільнення, а начальнику Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області запропонувати позивачу іншу роботу у відповідному управлінні. В подальшому наказом № 132-ос від 04 червня 2018 року «Про оголошення наказу Пенсійного фонду України від 24 травня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1В.» оголошено наказ Пенсійного фонду України від 24 травня 2018 року № 229-о та визнано позивача таким, що звільнений з посади заступника начальника Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області у зв'язку з реорганізацією на підставі пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII).

Позивач вважає, що при його звільненні відповідачами були порушені вимоги трудового законодавства, зокрема, позивача попередили про вивільнення у звязку з реорганізацією, хоча насправді у Тернопільському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України з початку 2018 року її не було. Крім того, позивач зазначає, що його не було попереджено про наступне вивільнення, в день звільнення ОСОБА_1 не запропоновано всі наявні вакансії, а наказ № 229-о від 24 травня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1В.» виданий відповідачем під час перебування позивача на лікарняному до спливу двомісячного терміну попередження про вивільнення, що грубо порушує норми законодавства про працю. Таким чином, оскаржувані накази позивач вважає протиправними та такими, що підлягають скасуванню, його звільнення незаконним, що і стало підставою його звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 05 липня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі №1940/1241/18 та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 31 липня 2018 року.

27 липня 2018 року представник Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що у Тернопільському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Тернопільської області відбулися зміни в організації виробництва і праці, внаслідок яких посада позивача була скорочена, про наступне вивільнення ОСОБА_1 попереджено більше ніж за два місяці до наступного звільнення та запропоновано усі посади, що могли бути ним заміщені, однак згоди на їх переведення позивач не надав. Оскаржені накази видані на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому у задоволені позову слід відмовити.

30 липня 2018 року представник Пенсійного фонду України подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що звільнення позивача відбулось із додержанням норм діючого законодавства України, зокрема, скорочення посади позивача в Тернопільському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Тернопільської області відбулось, оскільки на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 08.11.2017 № 821 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України» наказом Пенсійного фонду України від 15.12.2017 № 249 затверджено граничну чисельність працівників органів Пенсійного фонду України, у тому числі граничну чисельність працівників органів Пенсійного фонду України в Тернопільській області. Враховуючи зазначене, було змінено структуру та затверджено штатний розпис Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області, зокрема скорочено посаду позивача. Крім того, ОСОБА_1 було належним чином попереджено про наступне вивільнення, протягом двох місяців з дня попередження про вивільнення позивачу пропонувались вакантні посади, від яких він відмовлявся. При прийнятті рішення про звільнення позивача було проведено порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації працівників з метою визначення переважного права на залишення на роботі. Крім того, фактичне звільнення позивача відбулось по спливу двомісячного терміну попередження про вивільнення та по закінченні періоду перебування його на лікарняному. Вказані обставини, на думку представника відповідача, спростовують твердження позивача та є підставою для відмови у задоволенні позову.

08 та 09 серпня 2018 року позивач подав до суду відповіді на відзиви відповідачів, у яких зазначив, що твердження представників відповідачів про дотримання норм законодавства про працю України при звільненні його з посади є безпідставним, оскільки Тернопільське обєднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області як юридична особа реорганізоване не було, а виведення зі штату одного із заступників начальника не є реорганізацією, а свідчить лише про зміну її внутрішньої (організаційної) структури. Крім того, при вирішенні питання про переважне право на залишення на роботі не було здійснено якісний і обґрунтований порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації заступників начальника обєднаного управління, зокрема, не враховано, що у ОСОБА_1 освітній рівень вищий у нього дві вищі освіти: економічна та з державного управління, а у іншого заступника начальника обєднаного управління лише одна повна вища економічна. Позивач стверджує, що його не попереджено про наступне вивільнення, йому лише запропоновано перелік вакантних посад, які пропонувались. Також, відповідач у день звільнення не запропонував йому усі наявні вакантні посади. Крім того, наказ про звільнення позивача не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки у ньому, зокрема не зазначено дати звільнення. Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

16 та 20 серпня 2018 року представники відповідачів подали до суду заперечення, у яких вказують, що підставами для припинення державної служби за ініціативою субєкта призначення, відповідно до Закону України «Про державну службу», зокрема, є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі. У даному випадку слова «у звязку з реорганізацією» у тексті наказу від 24 травня 2018 року № 229-о «Про звільнення ОСОБА_1В.» повністю відповідають частині першій статті 87 Закону України «Про державну службу», оскільки стаття 87 вказаного закону охоплює декілька підстав припинення державної служби, крім того, у наказі Пенсійного фонду України від 29 березня 2018 року № 147-о чітко розкрито підставу попередження: «у звязку із скороченням посади заступника начальника Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області, призначення на яку і звільнення з якої здійснює Голова правління Пенсійного фонду України, відповідно до підпункту 7 пункту 11 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280 (із змінами)».

Щодо тверджень позивача про не зазначення у наказі дати його звільнення, представники відповідачів зазначають, що наказом Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області від 04 червня 2018 року № 132-ос оголошено наказ Пенсійного Фонду України від 24 травня 2018 року № 229-о, тобто, фактичне звільнення позивача відбулось після спливу двомісячного терміну попередження про вивільнення та по закінченні періоду перебування його на лікарняному. Крім того, протягом двох місяців з дня попередження про вивільнення позивачу пропонувались вакантні посади, від яких він відмовлявся, а твердження позивача про пропонування всіх вакантних посад саме у день звільнення є безпідставним. Враховуючи викладене, представники відповідача, просять відмовити у задоволенні позовних вимог позивача, оскільки його звільнення відбулось із дотриманням норм чинного законодавства.

Ухвалами суду, постановленими в судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати, від 31 липня 2018 року, 30 серпня 2018 року, 05 вересня 2018 року та 14 вересня 2018 року розгляд справи було відкладено.

В судовому засіданні 18 вересня 2018 року позивач позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених у позовній заяві та відповідях на відзиви, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідачів в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову з мотивів, викладених у відзивах на позовну заяву та запереченнях.

Суд, заслухавши в судовому засіданні пояснення позивача та представників відповідачів, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали, що містяться у справі, прийшов до переконання, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач з 26 вересня 2002 року працював на різних посадах в органах Пенсійного фонду України, а з 30 березня 2016 року ОСОБА_1 був призначений на посаду заступника начальника Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області за переведенням.

06 червня 2017 року позивач звільнений з посади заступника начальника Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області у звязку з реорганізацією на підставі пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Позивач оскаржив його звільнення до суду. В подальшому, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2017 року ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області з 07 червня 2017 року. На виконання зазначеної постанови, 08 лютого 2018 року ОСОБА_1 поновлений на посаді, про що внесено відповідний запис № 34 у трудову книжку позивача, що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 БТ-ІІ № 5579261 (а. с. 17-22).

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2017 року № 821 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України» наказом Пенсійного фонду України від 15 грудня 2017 року № 249 затверджено граничну чисельність працівників органів Пенсійного фонду України, у тому числі граничну чисельність працівників органів Пенсійного фонду України в Тернопільській області (а. с. 90). Згідно додатку 19 до наказу Пенсійного фонду України від 15 грудня 2017 року № 249, гранична чисельність працівників Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України затверджена в кількості 125 працівників, у тому числі 123 державних службовців (а. с. 91). Остання гранична чисельність працівників Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області складала 128 працівників. Враховуючи зазначене, 22 січня 2018 року Головою правління Пенсійного фонду України затверджено та 09 лютого 2018 року Міністром соціальної політики України погоджено структуру Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області (а. с. 92), а 21 лютого 2018 року затверджено штатний розпис Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області (а. с. 93-95), згідно яких відбулося зменшення кількості штатних посад на 3 одиниці, зокрема, скорочено одну посаду заступника начальника Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області.

На службовій нараді при начальнику Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області у звязку із погодженням нової структури та скороченням штату працівників, розглянуто кандидатури ОСОБА_4 та ОСОБА_1 щодо переважного права на залишення на посаді заступника начальника Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області та вирішено подати пропозицію в Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо звільнення із займаної посади ОСОБА_1, що підтверджується копією протоколу від 16 лютого 2018 року № 7 (а. с. 105-106).

У звязку із скороченням посади заступника начальника Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду Тернопільської області Пенсійний фонд України видав наказ від 29 березня 2018 року № 147-о про попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 та пропонування йому іншої роботи у відповідному управлінні (а. с. 23).

Наказом Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області від 02 квітня 2018 року № 72 введено в дію структуру і штатний розпис Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду Тернопільської області з 02 квітня 2018 року (а. с. 66). Наказом Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду Тернопільської області від 02 квітня 2018 року № 73 «Про попередження про наступне вивільнення працівників Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду Тернопільської області» зобовязано начальника відділу персоналу та організаційно-інформаційної роботи попередити про наступне вивільнення працівників, у тому числі і ОСОБА_1 (а. с. 99, 100).

На нараді при начальнику Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області було оголошено наказ Пенсійного фонду України від 29 березня 2018 року № 147-о, що підтверджується протоколом № 2 від 02 квітня 2018 року (а. с. 97-98). Згідно зазначеного протоколу, який підписаний позивачем 02 квітня 2018 року, йому надано для ознайомлення та до підпису попередження про наступне вивільнення, та запропоновано вакантні посади в Тернопільському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області, що підтверджується копією попередження ОСОБА_1 про наступне вивільнення з посади заступника начальника Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області, з яким позивач ознайомлений 03 квітня 2018 року (а. с. 102).

Позивачу також пропонувались відповідачем всі вакантні посади протягом двох місяців з моменту його попередження про вивільнення, від яких ОСОБА_1 відмовився (а. с. 102-104). У звязку з чим, 24 травня 2018 року Пенсійним фондом України видано наказ № 229-о «Про звільнення ОСОБА_1В.» (а. с. 24 зворот), який оголошено йому наказом Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області від 04 червня 2018 року № 132-ос та зазначено вважати ОСОБА_1 таким, що звільнений 04 червня 2018 року з посади заступника начальника Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області у звязку з реорганізацією на підставі пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Не погодившись із підставами свого звільнення та оскарженими наказами позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України № 2747-IV від 06.07.2005 (далі КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Даний спір виник з відносин проходження публічної служби ОСОБА_1, як державного службовця в органах Пенсійного фонду України.

Регулювання трудових правовідносин у процесі проходження служби, порядок застосування дисциплінарних стягнень та процедура звільнення державних службовців у межах спірних правовідносин регулюється Кодексом законів про працю України (далі -КЗпП України) як загальним законом, та Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року, як спеціальним законом.

Відносини щодо підстав та порядку припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення врегульовано положеннями статей 83-90 Закону України «Про державну службу». Так, пунктом 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» передбачено, що державна служба припиняється за ініціативою субєкта призначення у випадках, передбачених статтею 87 вказаного Закону. Зокрема, пунктом 1 частини першої статті 87 Закону передбачено, що державна служба за ініціативою суб'єкта призначення припиняється у випадку скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідації державного органу, реорганізації державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У постанові пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Враховуючи зазначене вище, суд погоджується із доводами позивача про відсутність реорганізації у Тернопільському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Тернопільської області. Разом з тим, судом встановлено, що в Тернопільському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Тернопільської області відбулось скорочення чисельності працівників та зменшення кількості штатних посад, а тому суд приходить до висновку, що в даному випадку фактично мали місце зміни в організації виробництва і праці, а саме, скорочення чисельності або штату державних службовців, що є однією із підстав припинення державної служби за ініціативою субєкта призначення відповідно до статті 87 Закону України «Про державну службу» та було зазначено у оскаржуваних наказах підставою для звільнення позивача, із зазначенням правильних норм законодавства.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Суд вважає твердження позивача про непопередження його про наступне вивільнення ні Пенсійним фондом України, ні Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області, ні Тернопільським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України Тернопільської області безпідставним, оскільки у матеріалах справи наявні докази протилежного. Зокрема, на попередженні ОСОБА_1 про наступне вивільнення з посади заступника начальника Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області наявний особистий підпис позивача, датований 03 квітня 2018 року (а. с. 102), крім того підпис позивача міститься у додатку №1 до наказу Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області від 02 квітня 2018 року № 73 «Про попередження про наступне вивільнення працівників Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області» (а. с. 99-100).

Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам ОСОБА_5, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво абопрофесійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби;

10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

В судовому засіданні позивач пояснив, що при прийнятті відповідачем рішення про його звільнення з посади, у звязку із скороченням однієї посади заступника начальника Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області, не зроблено порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації працівників ОСОБА_1 та іншого заступника начальника ОСОБА_4 Законодавством не передбачені критерії і порядок визначення працівників із більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці, проте у листі Міністерства соціальної політики України від 21 травня 2012 року № 80/06/187-12 «Про переважне право на залишення на роботі» зазначено, що на практиці для виявлення таких працівників роботодавцем робиться порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації працівників, у процесі якого, як правило, враховуються такі обставини: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи у роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалого перебування на лікарняних листках, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо.

Відповідно до п. 7 п. 9 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об'єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2, начальник управління Пенсійного фонду України вносить начальнику головного управління Фонду пропозиції щодо призначення на посади та звільнення з посад своїх заступників, а також пропозиції про їх заохочення або притягнення до дисциплінарної відповідальності

На підставі наявних у матеріалах справи доказів, судом встановлено, що на службовій нараді при начальнику Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області розглянуто кандидатури ОСОБА_4 та ОСОБА_1 щодо переважного права на залишення на посаді заступника начальника Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області з врахуванням стажу, досвіду роботи та нагород, що підтверджується копією протоколу від 16 лютого 2018 року № 7 (а. с. 105-106). Згідно цього протоколу було надано пропозиції в Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо звільнення позивача.

Підпунктом 7 п. 10 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2 передбачено, що начальник головного управління Фонду вносить пропозиції Голові правління Фонду щодо призначення та звільнення з посад своїх заступників, начальників та заступників начальників управлінь Фонду.

З пояснень представників відповідачів слідує, що матеріали, які бралися до уваги при визначені переважного права на залишення на роботі заступників Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області були надісланні в Пенсійний фонд України електронною поштою.

Відповідно до п. 11 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 р. № 280, голова правління Пенсійного фонду України, поряд з іншим, призначає на посади та звільняє з посад за погодженням з Міністром соціальної політики керівників та заступників керівників територіальних органів Пенсійного фонду України відповідно до законодавства про державну службу

29 березня 2018 року Голові правління Пенсійного фонду України направлено службову записку заступника директора департаменту персоналу та адміністративного забезпечення начальника відділу комплектування, обліку, організації підготовки та перепідготовки кадрів, у якій зазначено, що у звязку із скороченням посади заступника начальника Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області здійснено порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації заступників начальника управління Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області ОСОБА_4 та ОСОБА_1, при цьому розглядалися характеристики продуктивності праці та показники кваліфікації (освіта, загальний стаж роботи, стаж державної служби, в тому числі в органах Пенсійного фонду України, досвід роботи, функціональні повноваження на останній займаній посаді, наявність стягнень, заохочень, підвищення кваліфікації, щорічна оцінка, атестація) (а. с. 201). За результатами порівняння встановлено, що переважаючі показники продуктивності праці та кваліфікації має ОСОБА_4 До зазначеної службової записки додано інформацію про дані, які свідчать про переважне право на залишення на роботі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а. с. 202-204). Зазначеною службовою запискою було запропоновано попередити про можливе звільнення саме позивача.

Щодо тверджень позивача про наявність у нього вищої кваліфікації, у звязку з наявністю двох вищих освіт, а саме: економічної та з публічного управління, в той час, як у ОСОБА_4 лише одна, повна вища економічна, суд вважає за необхідне зазначити, що наявність у позивача другої вищої освіти з державного управління не є вирішальним показником більш високої кваліфікації саме для зайняття посади заступника начальника Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області.

Частиною другою статті 70 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» передбачено, що заступниками директора і керівниками структурних підрозділів виконавчої дирекції Пенсійного фонду та начальниками її територіальних органів можуть бути особи, які мають повну вищу освіту та досвід роботи у соціальній сфері або у сфері фінансів чи економіки не менше двох років.

В судовому засіданні представники відповідачів пояснили, що спеціальних вимог до освіти заступника начальника управління Пенсійного фонду України не встановлено.

Тобто, слід дійти висновку що, вимоги до посади заступника начальника управління не можуть бути вищими ніж ті, що передбачені у статті 70 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» для посади начальника управління. Тому, у даному випадку, у обох кандидатів наявна достатня освіта (у обох наявна повна вища освіта) для зайняття посади заступника начальника Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області.

Поняття «кваліфікація» включає в себе не лише освітній рівень працівника, а і стаж роботи, здатність виконувати особові доручення, які притаманні тій чи іншій посаді, володіти певними програмами, механізмами, тощо.

Суд звертає увагу, що ОСОБА_4 з 1992 року працювала в органах соціального захисту населення та виконувала роботу, повязану із призначенням пенсій, тобто характер виконуваної нею роботи не змінювався ще з 1992 року і вона має більший досвід роботи у соціальній сфері, в той час, як позивач почав працювати в органах Пенсійного фонду України з 2002 року, а до того в соціальній сфері не працював.

У даному випадку, на підставі порівняння таких обставин як: наявність відповідної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи у роботі, відсутність прогулів, обсяги виконуваних робіт, успішного проходження атестацій, суд приходить до переконання, що у ОСОБА_4 більший досвід роботи у соціальній сфері і Пенсійний фонд України правомірно міг врахувати цю обставину при порівнянні кваліфікації ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та надати перевагу в порівнянні із другою вищою освітою позивача.

При визначенні продуктивності праці та показників кваліфікації Пенсійним фондом України враховано також той факт, що ОСОБА_4 у період з червня 2017 року до лютого 2018 року одночасно здійснювала контрольні функції над 5 відділами обєднаного управління, а з лютого 2018 року над 3 відділами, а позивач з лютого 2018 року одночасно здійснював контрольні функції над 2 відділами обєднаного управління.

Суд враховує доводи позивача про те, що з березня 2017 року до лютого 2018 року він не міг здійснювати керування відділами не зі своєї вини, а через неправомірне звільнення його відповідачем та перебування у вимушеному прогулі.

Також суд бере до уваги те, що кількість відділів, роботу яких організовував і контролював позивач з лютого 2018 року визначались не ним особисто, а начальником управління шляхом видання наказу про розподіл обовязків між заступниками управління. Разом з цим, такий розподіл мав вплив на показники продуктивності праці заступників начальника Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області і міг братися до уваги Пенсійним фондом України при врахуванні їх продуктивності праці.

Суд також зауважує, що за умови якщо б Пенсійний фонд України дійшов висновку про рівні умови продуктивності праці і кваліфікації у ОСОБА_4 та ОСОБА_1, то відповідач мав би надати перевагу у залишенні на роботі ОСОБА_4, оскільки, враховуючи пункт 3 частини другої статті 42 КЗпП України у неї триваліший ніж у позивача стаж роботи в управлінні Пенсійного фонду України, зокрема, ОСОБА_4 працює з 26 червня 2002 року, тоді як ОСОБА_1 з 26 вересня 2002 року, тобто період роботи ОСОБА_4 на 3 місяці довший ніж у позивача.

Твердження позивача про недотримання відповідачем статті 49-2 КЗпП України у звязку з непропонуванням ОСОБА_1 у день його звільнення всіх наявних вакантних посад із посиланням на висновки Верховного Суду, відображені у постанові від 29 січня 2018 року у справі К/9901/2141/17 806/1733/17, суд вважає помилковими. У вказаній постанові зазначено, що оскільки норми частини 3 статті 49-2 КЗпП України не звільняють роботодавця від обов'язку запропоновувати працівнику усі вакантні посади, що з'явилися на підприємстві протягом відповідного періоду і які існували на день звільнення, незалежно від факту відмови такого працівника від однієї із запропонованих посад.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

У постанові Верховного Суду від 29 січня 2018 року у справі К/9901/2141/17 806/1733/17 немає застереження про те, що саме у день звільнення працівника йому мають бути запропоновані усі наявні вакантні посади, натомість зазначено, що оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Судом, на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що відповідач належним чином протягом двомісячного періоду після попередження позивача про наступне вивільнення пропонував наявні вакантні посади в Тернопільському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Тернопільської області, що підтверджується копіями попередження від 03 квітня 2018 року (а. с. 71-72), пропозицій від 23 квітня 2018 року (а. с. 73), від 02 травня 2018 року (а. с. 74), від 04 червня 2018 року (а. с. 75). Від всіх запропонованих посад позивач відмовився, що і стало підставою для його подальшого звільнення.

Крім того, позивач посилається як на підставу незаконності його звільнення той факт, що наказ Пенсійного фонду України № 229-о від 24 травня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1В.» виданий відповідачем під час хвороби позивача до спливу двомісячного терміну попередження про вивільнення, а Тернопільським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України Тернопільської області виданий наказ № 132-ос від 04 червня 2018 року «Про оголошення наказу Пенсійного фонду України від 24 травня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1В.». Запис у трудову книжку про звільнення позивача з посади заступника начальника Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області зроблено 04 червня 2018 року (а. с. 21-22).

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку ведення та зберігання особових справ державних службовців, затвердженого наказом Національного агентства України з питань державної служби від 22 березня 2016 року № 64, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 квітня 2016 року за № 567/28697, акт органу вищого рівня про призначення на посаду (звільнення з посади) оголошується шляхом видання за місцем роботи відповідного акта із зазначенням дати фактичного призначення на посаду (звільнення з посади) тощо.

Наказом Тернопільського обєднаного управлінням Пенсійного фонду України Тернопільської області № 132-ос від 04 червня 2018 року оголошено наказ Пенсійного фонду України від 24 травня 2018 року № 229-о «Про звільнення ОСОБА_1В.», що цілком відповідає вимогам законодавства. Фактичне звільнення позивача з посади відбулось після його виходу із лікарняного та по спливу двомісячного строку його попередження про вивільнення з посади (03 березня 2018 року - попередження, а 04 червня 2018 року звільнення).

Крім того, суд звертає увагу на те, що при недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював (ухвала ВССЦК від 09.04.2014 р. у справі № 6-5269св146). Тобто сам по собі факт недодержанні строку попередження працівника про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України не може розглядатися судом як самостійна підстава для поновлення на роботі.

Відповідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до частини першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії, чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, виходячи з норм законодавства звільнення працівників у звязку із скороченням чисельності або штату може вважатися законним, якщо скорочення чисельності або штату працівників справді відбувалося і роботодавець:

· дотримався норм законодавства щодо вивільнення працівників, відповідні дії належно задокументовано;

· врахував переважне право на залишення працівника на роботі;

· запропонував працівникові перейти на іншу роботу на тому самому підприємстві;

· надав працівникові гарантії, передбачені законодавством;

У даному випадку, в ході розгляду справи судом встановлено, що скорочення чисельності або штату працівників в Тернопільському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Тернопільської області відбулося, Пенсійним фондом України дотримано норм законодавства щодо вивільнення позивача, враховано переважне право залишення на роботі, було запропоновано ОСОБА_1 наявні вакантні посади в управлінні, від яких він відмовився, а тому суд приходить до висновку, що відповідачі довели правомірність своїх дій при звільненні позивача, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_6 до Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області, Пенсійного фонду України про скасування наказів Пенсійного фонду України від 29 березня 2018 року "Про заходи у зв'язку із реорганізацією", від 24 травня 2018 року № 229-о "Про звільнення ОСОБА_1В.", наказу Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області від 04 червня 2018 року №132-ос "Про оголошення наказу Пенсійного фонду України від 24 травня 2018 року "Про звільнення ОСОБА_1В.", поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 вересня 2018 року.

Головуючий суддя Баранюк А.З.

копія вірна

Суддя Баранюк А.З.