Справа № 808/8280/13-а
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2018-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

04 вересня 2018 року

Київ

справа №808/8280/13-а

касаційне провадження №К/9901/2547/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Комунарському районі міста Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 28.11.2013 (головуючий суддя Горобцова Я.В.) та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.09.2014 (головуючий суддя Щербак А.А., судді: Баранник Н.П. Малиш Н.І.) у справі №808//8280/13-а за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БРАЙТ И КО» до Державної податкової інспекції у Комунарському районі міста Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «БРАЙТ И КО» звернулося до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Комунарському районі міста Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 28.11.2013, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.09.2014, позов задоволено. Скасовано податкові повідомлення-рішення від 08.10.2013 № та №.

Державна податкова інспекція у Комунарському районі міста Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області звернулася до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просила скасувати постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 28.11.2013 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.09.2014, ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, зазначає, що судами неповно встановлено обставини справи.

Зокрема, зазначає, що правочини між позивачем та його контрагентами не були спрямовані на настання правових наслідків.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем було проведено позапланову невиїзну документальну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «БРАЙ И КО» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2010 по 31.12.2012, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2010 по 31.12.2012.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», підпункту 138.1.1 пункту 138.1, пунктів 138.2, 138.4 та 138.8 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, підпункту 7.4.1 пункту 7.4,підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» пункту 198.3 статті 198, пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України.

За результатами перевірки відповідачем складено акт від 24.09.2013 №446/2201/13637377 та прийнято податкові повідомлення-рішення від 08.10.2013: №, яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств за основним платежем - 2729452,00грн., за штрафними санкціями - 426328,75грн.; №, яким позивачу визначено грошове зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем - 97465,00грн. та штрафні санкції у розмірі 15416,50грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що господарські операції позивача з контрагентами мали реальний характер та підтвердженні належними первинними бухгалтерськими документами.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Зазначені приписи Податкового кодексу України узгоджуються з вимогами Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», що діяв до набрання чинності кодексом.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформленими з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Зазначені приписи Податкового кодексу України узгоджуються з вимогами Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» та Закону України «Про податок на додану вартість, що діяли до набрання чинності кодексом.

З наведених законодавчих положень випливає, що умовами реалізації права платника на податковий кредит, а також на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) та наявність первинних документів (зокрема, податкових накладних), оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства.

При цьому, наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

Доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування валових витрат та податкового кредиту.

Разом з тим, реальність спірних господарських операцій позивача з Товариством з обмеженою відповідальністю «Полонія», Приватним підприємством «ТД «АЛЬКОР», Товариством з обмеженою відповідальністю «Брайт Біо», ФОП ОСОБА_1, ФОП ОСОБА_2, ФОП ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_4, ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_6, ФОП ОСОБА_7, ФОП ОСОБА_8 та їх зв'язок з господарською діяльність позивача підтверджується належними первинними документами, які за своєю формою та змістом відповідають вимогам податкового законодавства, зокрема, договором купівлі-продажу нафтопродуктів, договорами поставки товарів медичного призначення, договором про надання медичних послуг, видатковими та податковими накладними, актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), виписками з банківського рахунку, видатковими касовими ордерами, журналом довіреностей.

Судами встановлено, що придбані у Товариства з обмеженою відповідальністю «Полонія» нафтопродукти перевозилися продавцем та у подальшому реалізовувалися позивачем на орендованій ним АЗС в межах своєї господарської діяльності.

Придбані у Приватного підприємства «ТД «АЛЬКОР», ФОП ОСОБА_1, ФОП ОСОБА_2, ФОП ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_4, ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_6, ФОП ОСОБА_7, ФОП ОСОБА_8 товари медичного призначення також використовувалися позивачем для проведення лабораторних досліджень в межах одного з видів його основної діяльності - надання медичних послуг. Підприємство має ліцензію на медичну практику, видану Міністерством охорони здоров'я України серія АВ №526132.

На підтвердження використання товарів у господарській діяльності позивачем надано копії свідоцтв про державну реєстрацію медичних виробів, що придбані у постачальників Приватного підприємства «ТД «АЛЬКОР» та фізичних осіб-підприємців, у Державному реєстрі медичної техніки та виробів медичного призначення України (т. 2 а. с. 19- 28).

Судами також встановлено, що придбання медичних послуг у Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Біо» безпосередньо пов'язано з специфікою організації господарської діяльності позивач та виробничою необхідністю. Товариство з обмеженою відповідальністю «БРАЙТ И КО» надає медичні послуги пацієнтам самостійно або з залученням третіх осіб, що пов'язано зі специфікою роботи медичних лабораторій, а саме можливою відсутністю необхідних реактивів на момент виконання досліджень, недоцільністю проведення аналізів на недозавантаженому обладнанні з використанням дорогих тест-систем та реактивів. Зокрема, позивачем були укладені аналогічні Договори з іншими медичними лабораторіями на предмет лабораторних досліджень в яких Товариство з обмеженою відповідальністю «БРАЙТ І КО» виступає і як виконавець в одних договорах, і як замовник послуг в інших, що є звичайною практикою.

Таким чином, досліджені в процесі розгляду справи первинні документи розкривають зміст господарських операцій, підтверджують рух активів позивача, зміни у власному капіталі підприємства та отримання ним реального результату в процесі господарської діяльності з контрагентами.

При цьому, суд звертає увагу, що податковий орган ні в акті перевірки, ні під час розгляду справи судами не посилався на наявність кримінальних справ стосовно контрагентів позивача чи на заперечення ними здійснення господарської діяльності. Матеріали справи не містять доказів проведення позивачем господарських операцій з підприємствами, які мають фіктивний статус та здійснюють нелегальну діяльність.

Посилання податкового органу на неможливість проведення зустрічної звірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Полонія» та Приватного підприємства «ТД «АЛЬКОР» не спростовує встановленого судами факту реального здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами. Відповідачем також не надано доказів на підтвердження відсутності зв'язку придбаних у контрагентів медичних послуг та товарів з господарською діяльність позивача.

Враховуючи викладене, за встановлених обставин, висновок судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позовних вимог є правильним.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів не спростовують і не дають підстав вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Державної податкової інспекції у Комунарському районі міста Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень без задоволення, а оскаржуваних судових рішень судів попередніх інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 341, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Комунарському районі міста Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 28.11.2013 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.09.2014 у справі №808//8280/13-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Т.М. Шипуліна

Л.І. Бившева

В.В. Хохуляк ,

Судді Верховного Суду