Справа № 810/2740/18
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2018-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2018 року 810/2740/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Балаклицького А.І., розглянувши в м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом громадянки Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 до Управління державної міграційної служби України в Київській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

Громадянка Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Управління державної міграційної служби України в Київській області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління державної міграційної служби України в Київській області №53 від 21.02.2018 щодо громадянки Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, про відмову в наданні дозволу на імміграцію;

- зобов'язати Управління державної міграційної служби України в Київської області повторно розглянути заяву ОСОБА_3 щодо надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до норм Закону України "Про імміграцію".

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 19.07.2017 вона звернулась до Управління ДМС України в Київській області з приводу отримання дозволу на імміграцію в Україну та подала всі необхідні документи, передбачені ст. 6 Закону України "Про імміграцію" від 07.06.2001 №2491-III та п. 11 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983. Заяву було прийнято до розгляду на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", оскільки її син громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_2, який отримав дозвіл на імміграцію та документований посвідкою на постійне проживання, надав згоду на імміграцію його матері в Україну та гарантує їй матеріальне забезпечення.

Позивач вважає, що відповідачем у висновку від 31.02.2018 за результатами розгляду її клопотання про отримання дозволу на імміграцію, на підставі якого було прийнято оскаржуване рішення, не наведено жодних конкретних приписів закону, якими була б передбачена відмова у наданні їй дозволу на імміграцію. На думку позивача, посилання відповідача в оскаржуваному рішенні, як на підставу відмови у наданні їй дозволу на імміграцію, на п. 4, п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію" є безпідставним та необґрунтованим, оскільки позивач жодним чином не порушила зазначену норму Закону.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що позивачу правомірно було відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну, оскільки в ході розгляду заяви позивача було встановлено невідповідність поданих документів законодавству України. Зокрема, відповідач зауважив, що в ході проведення перевірки відносно позивача було встановлено, що вона не проживає за адресою, яка була вказана у заяві про надання дозволу на імміграцію.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.05.2018 відкрито провадження у справі, розгляд якої здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою Азербайджанської Республіки.

19 липня 2017 року позивач звернулась до Києво-Святошинського РВ УДМС України в Київській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", оскільки її син громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 має дозвіл на імміграцію в Україну та документований посвідкою на постійне проживання за адресою: АДРЕСА_1

У вказаній заяві позивач зазначила місце проживання: Київська область, АДРЕСА_1

До вказаної заяви серед інших документів було додано: копію паспортного документа ОСОБА_3; засвідчену у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа ОСОБА_3; нотаріально засвідчену заяву ОСОБА_3 про те, що він не заперечує проти імміграції в Україну громадянки Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 та гарантує їй матеріальне забезпечення на рівні, не нижчому за прожитковий мінімум, встановлений законодавством України; нотаріально засвідчену заяву ОСОБА_7, який надає згоду на постійне проживання та реєстрацію у належній його довірителю - ОСОБА_4 на праві власності частини будинку АДРЕСА_1, громадянки Азербайджанської Республіки ОСОБА_3; інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №71481634 від 26.10.2016 про те, що 31/100 частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві власності ОСОБА_4; довіреність від 28.03.2017 ОСОБА_4, якою уповноважено ОСОБА_7 діяти від його імені; довіреність від 16.11.2016 ОСОБА_5, якою уповноважено ОСОБА_4, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 діяти від її імені.

21 лютого 2018 року Управлінням ДМС України в Київській області за результатами розгляду матеріалів справи громадянки Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 прийнято рішення №53 про відмову у наданні їй дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4, п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію".

Підставою для прийняття такого рішення слугував лист від 31.10.2017 СБУ у місті Києві та Київської області, в якому було повідомлено, що ОСОБА_3 не проживає за адресою, вказаною у заяві.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем оскаржуваного рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склалась між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно зі статтею 4 Закону Україну "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства в порядку, визначеному законом України про імміграцію, можуть, зокрема, іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 №2491-III (далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, Закон №2491-III)

Положеннями статті 1 Закону №2491-III передбачено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію;

Відповідно до статті 4 Закону №2491-III, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти (п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону №2491-III).

Статтею 6 Закону №2491-ІІІ визначено повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Так, за приписами частини першої вказаної статті Закону №2491-ІІІ, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, зокрема: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

У свою чергу, умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені статтею 9 Закону №2491-III.

Пунктом другим частини першої статті 9 Закону №2491-IIІ встановлено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Згідно з частиною другою статті 9 Закону №2491-IIІ заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Так, відповідно до частини п'ятої статті 9 Закону №2491-III, для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Крім зазначених документів подаються: для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні (п. 6 ч. 7 ст. 9 Закону №2491-III).

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається (ч. 10 ст. 9 Закону №2491-III).

З аналізу вищенаведених норм Закону України "Про імміграцію" вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж ненадання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та дозвіл на імміграцію не видається.

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено відповідним Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, Порядок №1983).

У відповідності до підпункту 2 пункту 2 Порядку №1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Відповідно до пункту 11 Порядку № 1983, для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються: паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред'явлення повертається), та копія його сторінок; засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними; три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; документ про місце проживання (в Україні та за кордоном); документально підтверджені відомості про склад сім'ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо); документ, виданий лікувально-профілактичним закладом про відсутність у заявника хвороб, зазначених у пункті 5 частини п'ятої статті 9 Закону України "Про імміграцію" (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону). Особи, які постійно проживають за межами України, подають документ, виданий лікувальним закладом держави за місцем проживання, який підлягає легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами; довідка, видана компетентним органом держави попереднього проживання або її дипломатичним представництвом чи консульською установою в Україні, про відсутність судимості (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію"). У виняткових випадках такі відомості можуть бути отримані ДМС чи територіальними органами і підрозділами шляхом надсилання відповідного запиту компетентним органам іноземних держав, з якими укладено договір про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах; квитанція про сплату державного мита або консульського збору, якщо за дії, пов'язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством передбачена їх сплата, або документ, який підтверджує наявність пільг щодо сплати.

Документи, визначені пунктами 1 - 10 частини сьомої статті 9 Закону України "Про імміграцію", додатково подаються відповідно до категорії іммігрантів.

У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України "Про імміграцію", а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Копії цих документів, а також письмове підтвердження згоди на імміграцію та гарантії приймаючих осіб, передбачені пунктом 6 частини сьомої статті 9 Закону України "Про імміграцію", подаються нотаріально засвідченими. Документи, відомості за якими можуть змінюватися, можуть бути подані протягом шести місяців від дня їх видачі.

Згідно пункту 12 Порядку №1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Пунктом 14 Порядку №1983 визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з'ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

Пунктом 16 Порядку №1983 передбачено, що у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Згідно з пунктом 19 Порядку №1983, рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

У свою чергу, підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені статтею 10 Закону №2491-III, а саме, дозвіл на імміграцію не надається: 1)особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Матеріали справи свідчать, що підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення став висновок Управління ДМС України в Київській області від 21.02.2018 за результатами розгляду клопотання громадянки Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 про отримання дозволу на імміграцію.

У вказаному висновку зазначено, що 19.07.2017 позивач звернулась до Києво- Святошинського РВ з клопотанням про надання їй дозволу на імміграцію на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", як особі, яка є матір'ю іммігранта, та надала відповідні документи, які засвідчують родинні стосунки.

Крім того, із висновку вбачається, що син заявниці громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 отримав дозвіл на імміграцію, документований посвідкою на постійне проживання та зареєстрований за адресою: Київська область, АДРЕСА_1

У заяві про надання дозволу на імміграцію громадянка Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 зазначила місце проживання в Україні: Київська область, АДРЕСА_1

Однак, в ході проведення перевірки відносно заявниці Службою безпеки України у м. Києві та Київській області встановлено, що іноземка за вказаною адресою не проживає (відповідь від 31.10.2017 №320/11).

Як вбачається з тексту відповіді від 31.10.2017 №320/11 "Щодо перевірки особи", в ньому зазначено наступне: "Повідомляємо, що в Головному управлінні наявна інформація, яка може слугувати підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну іноземними громадянами. Вжитими заходами встановлено, що ОСОБА_3 не проживає за адресою: АДРЕСА_1, та зазначена адреса використовується як місце масової реєстрації іноземців".

Крім того, до матеріалів справи долучено документи про житло, які вказують на те, що будинок розташований за зазначеною адресою належить двом співвласникам, а саме: ОСОБА_5 та ОСОБА_4. Проте, до матеріалів справи долучено лише згоду ОСОБА_4, який доручив ОСОБА_7 надавати дозвіл на реєстрацію в частині будинку, яка йому належить. Згода від іншої співвласниці у справі відсутня.

Внаслідок цього, відповідач дійшов висновку, що у заяві про надання дозволу на імміграцію заявниця - громадянка Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 зазначила свідомо неправдиві відомості про місце проживання в Україні.

Отже, здійснивши перевірку справи позивача, відповідач відмовив у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 на підставі п. 4, п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію".

Суд звертає увагу, що ст. 10 Закону України "Про імміграцію" встановлений вичерпний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для відмови в наданні дозволу на імміграцію можуть бути лише доведені та обґрунтуванні докази.

Так, за пунктом 6 частини першої вказаної статті Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію не надається в інших випадках, передбачених законами України.

Проте, оскаржуване рішення відповідача, а також висновок за результатами розгляду клопотання громадянки Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 про отримання дозволу на імміграцію в України, жодних посилань на інші закони України, які б вказували на наявність тих обставин, які стали підставою для відмови в наданні позивачу дозволу на імміграцію, як це визначено в п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію", не містить.

Тобто, у спірному рішенні відсутня вказівка на відповідну норму Закону, на підставі якої дозвіл на імміграцію не може бути наданий.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідачем жодним чином не оспорюється факт подання позивачем до відповідача усіх документів для отримання дозволу на імміграцію, які визначені Законом України "Про імміграцію" та Порядком №1983.

З приводу доводів відповідача, що позивачем у заяві про надання дозволу на імміграцію зазначено свідомо неправдиві відомості про місце проживання в Україні, суд зазначає наступне.

Так, за пунктом 4 частини першої вказаної статті Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Як було встановлено судом, однією із підстав для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну є лист Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 31.10.2017 №320/11, в якому зазначено, що ОСОБА_3 не проживає за адресою: АДРЕСА_1, та зазначена адреса використовується як місце масової реєстрації іноземців.

Суд звертає увагу, що статтею 10 Закону України "Про імміграцію" встановлений вичерпний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для відмови в наданні дозволу на імміграцію можуть бути лише доведені та обґрунтуванні докази.

Однак, даний лист не містить жодних конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення позивачем протиправних дій, які містять ознаки порушення чинного законодавства України в частині зазначення в заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдиві відомості.

Також, суд не погоджується із доводами відповідача, що відсутня згода іншої співвласниці будинку на реєстрацію позивача за адресою: АДРЕСА_1, з огляду на наступне.

Як було встановлено судом, у заяві про надання дозволу на імміграцію позивач зазначила місце проживання: Київська область, АДРЕСА_1

До вказаної заяви була долучена нотаріально засвідчена заява від ОСОБА_7, який діє від імені власника частини житла ОСОБА_4, що знаходиться за вищезазначеною адресою, про згоду на проживання та реєстрацію громадянки Азербайджанської Республіки ОСОБА_3.

При цьому, власником другої половини житла є громадянка України ОСОБА_6, яка в свою чергу надала ОСОБА_4 - другому співвласнику будинку за вказаною адресою довіреність бути її представником в усіх державних, комунальних та інших підприємствах, установах, організаціях з питань, пов'язаних з постановкою на реєстраційний облік будь-яких громадян, в тому числі іноземців, у належній ОСОБА_4 частині будинку за вказаною вище адресою.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що у громадянки Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 була наявна згода обох співвласників будинку за вказаною вище адресою на реєстрацію та проживання.

Також, суд звертає увагу, що пунктом 11 Порядку №1983 визначено, що у разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України "Про імміграцію", а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

З аналізу вказаної норми вбачається, що функція територіальних органів, які розглядають питання про надання дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки документів, а також запрошення для надання пояснень заявників, стосовно яких розглядається це питання.

Проте, відповідач не надав суду жодних доказів того, що ним було вчинено будь-які дії з метою з'ясування обставин, які стали підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність; відповідачем не надано суду вироку суду, яким позивача засуджено до позбавлення волі, та будь-яких доказів того, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; відповідачем також не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Отже, відповідачем не надано суду належних доказів існування обставин, що передбачені ст. 10 Закону України "Про імміграцію", які б надавали йому підстави для відмови в наданні дозволу на імміграцію.

Таким чином, відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що рішення Управління державної міграційної служби України в Київській області про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну від 21.02.2018 №53 щодо громадянки Азербайджанської Республіки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги в частині зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну, суд зазначає таке.

Згідно з частиною першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Враховуючи те, що судом визнано протиправним та скасовано рішення відповідача про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну від 21.02.2018 №53 щодо громадянки Азербайджанської Республіки ОСОБА_3, а також з метою ефективного захисту прав та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єкта владних повноважень, позовні вимоги про зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_3 щодо надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до норм Закону України "Про імміграцію" також підлягають задоволенню.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду доказів на підтвердження правомірності прийнятого оскаржуваного рішення.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір. Таким чином, судові витрати щодо сплати судового збору підлягають присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Управління державної міграційної служби України в Київській області.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Київській області про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну від 21.02.2018 №53 щодо громадянки Азербайджанської Республіки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобов'язати Управління державної міграційної служби України в Київській області повторно розглянути заяву громадянки Азербайджанської Республіки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, щодо надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до норм Закону України "Про імміграцію".

Стягнути на користь громадянки Азербайджанської Республіки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, судовий збір у сумі 1409 (одна тисяча чотириста дев'ять) грн. 60 коп. за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Управління державної міграційної служби України в Київській області ().

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Балаклицький А. І.