Справа № 308/11914/16-а
Суддя: Світлик О. М.
Дата ухвалення: 2018-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.09.2018 місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Світлик О.М.,

за участю секретаря судового засідання Гайданки Г.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгороді адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Чопської міської ради про визнання дій неправомірними та стягнення недоплачених коштів разової допомоги,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_1, звернувся до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання дій неправомірними та стягнення недоплачених коштів разової допомоги.

Ухвалою суду від 21.03.2017 року постановлено допустити у даній справі заміну неналежного відповідача ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Ужгородської міської ради на належного відповідача ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Чопської міської ради, залучивши до участі у справі в якості належного відповідача ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Чопської міської ради.

В обґрунтування позову посилається на те, що відповідно до ст. ст. 5, 6, 12 Закону України «Про статус ветеранів війни і гарантії їх соціального захисту» ОСОБА_2 згідно з посвідченням серії УБД № 158673 від 12.11.2015 року, як ветерану війни учаснику бойових дій, щорічно до пятого травня повинна виплачуватися грошова допомога в розмірі пяти мінімальних пенсій за віком.

Зазначає, що вихідним критерієм для розрахунку щорічної разової грошової допомоги є мінімальна пенсія за віком, що відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про статус ветеранів війни і гарантії їх соціального захисту» виплата разової грошової допомоги здійснюється органами праці та соціального захисту населення.

За запитом представника позивача від 19.10.2016 року до відповідача щодо виплати щорічної разової грошової допомоги до пятого травня за 2016 року виявилося, що останній не здійснював такої виплати в 2016 році позивачу. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015 року прожитковий мінімум у 2016 році встановлено для осіб, які втратили працездатність, 1130 грн. (1130 x 5 = 5650 грн.). Стверджує, що виплата позивачу відповідно до вимог ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни і гарантії їх соціального захисту» за 2016 року має становити 5650 грн., але фактично відповідачем не виплачено жодних коштів.

Зауважує, що відповідач посилається в своїй відповіді на ст. ст. 6, 7, 9-12, 17 Закону України «Про статус ветеранів війни і гарантії їх соціального захисту» у редакції, згідно з якою щорічно до пятого травня учасникам та інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про державний бюджет України. Проте, таку редакцію цієї норми, викладену в Законі України від 28.12.2007 року № 107-VІ «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року № 10-рп/2008 було визнано такою, що не відповідає Конституції України і вона втратила чинність з дня ухвалення цього рішення. Відтак, вважає, що на час виникнення спірних відносин діяла редакція ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», згідно з якою щорічно до пятого травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі пяти мінімальних пенсій за віком.

Крім того, вказує, що Кабінетом Міністрів України у постанові від 02.03.2016 року № 141 щодо разової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено, що у 2016 році виплата разової грошової допомоги до пятого травня, учасникам та інвалідам бойових дій здійснюється у фіксованій сумі. За твердженням позивача на час виплати щорічної разової грошової допомоги до пятого травня в 2016 році одночасно діяли Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та постанова Кабінету Міністрів України щодо виплати одноразової грошової допомоги, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Також зазначає, що керуючись принципом законності та виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, для визначення розміру разової грошової допомоги учасникам бойових дій у 2016 році слід застосовувати не відповідні постанови Кабінету Міністрів України, а Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», який має вищу юридичну силу.

Вважає, що виходячи з викладеного, при вирішенні даного спору підлягає застосуванню ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а тому дії відповідача щодо не виплати позивачу щорічної разової грошової допомоги до пятого травня за 2016 року, встановленому ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016 рік слід визнати протиправними та зобовязати відповідача відновити порушене право позивача на належний розмір разової грошової допомоги.

З посиланням на викладене представник позивача, після залучення до участі у справі в якості належного відповідача ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Чопської міської ради, просить суд:

визнати дії ОСОБА_3 праці та соціальної політики виконавчого комітету Чопської міської ради щодо невиплати в 2016 році ОСОБА_2 щорічної разової грошової допомоги до пятого травня як учаснику бойових дій у розмірі пяти мінімальних пенсій за віком, відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в редакції від 25.12.1998 року, неправомірними;

зобовязати ОСОБА_3 праці та соціальної політики виконавчого комітету Чопської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_2 щорічну разову грошову допомогу до пятого травня як учаснику бойових дій за 2016 рік в розмірі пяти мінімальних пенсій за віком, відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в редакції від 25.12.1998 року, в розмірі 5650 грн.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на викладені у позові обставини і просив суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача ОСОБА_3 праці та соціальної політики виконавчого комітету Чопської міської ради у судове засідання не зявився, при цьому від начальника ОСОБА_3 праці та соціальної політики виконавчого комітету Чопської міської ради через канцелярію суду надійшли письмові заперечення, згідно з якими просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача та закрити провадження у справі у звязку з відсутністю протиправних дій з боку відповідача. У письмових запереченнях зазначає, що за рахунок коштів, передбачених Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» здійснено виплату разової грошової допомоги до пятого травня у розмірах, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 141.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку.

У судовому засіданні встановлено і підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни, що підтверджується посвідченням серії УБД № 158673, виданим Західним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України 12.11.2015 року.

У жовтні 2016 року представник позивача адвокат ОСОБА_1 звернувся із запитом до ОСОБА_3 праці та соціальної політики виконавчого комітету Ужгородської міської ради, в якому просив повідомити та надати інформацію щодо нарахування ОСОБА_2 щорічної грошової допомоги до пятого травня за період 2014-2016 років, суми виплати за кожен рік відповідно та суми заборгованості за кожен рік вказаного періоду.

ОСОБА_3 праці та соціальної політики виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 20.10.2016 року за № 58/35.01-04 представника позивача повідомлено, що щорічна разова грошова допомога до пятого травня у 2016 році учаснику бойових дій ОСОБА_2 через ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради не виплачувалася. Згідно зі ст. 17 (1) розділу IV Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що разова грошова допомога до пятого травня не виплачується у разі набуття громадянам статусу згідно із статтями 6, 7, 9, 10, 11 цього закону після пятого травня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги. Враховуючи зазначене, повідомлено, що законних підстав для виплати щорічної разової грошової допомоги до пятого травня у 2014-2015 рр. у ОСОБА_2 не було, оскільки посвідчення учасника бойових дій йому видане 12.11.2015 року.

Згідно з наданою інформацією у листі ОСОБА_3 праці та соціальної політики виконавчого комітету Чопської міської ради від 30.12.2016 року за № 1144/02-10 щодо виплати щорічної разової допомоги до пятого травня у 2016 році ОСОБА_2, як учаснику бойових дій, управлінням праці та соціального захисту населення виплата до пятого травня протягом 2014-2015 рр. не здійснювалася. Виплата одноразової грошової допомоги до пятого травня згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» управлінням праці та соціального захисту населення протягом 2014-2015 рр. не здійснювалася. Також повідомлено, що здійснювалася виплата за платіжним дорученням № 351 від 18.04.2016 року по відомості № 35 від 18.04.2016 року.

Вважаючи, що вказана виплата проведена відповідачем неправомірно позивач звернувся із даним позовом до суду.

Даючи правову оцінку доводам позивача та запереченням відповідача, суд констатує наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Із цим конституційним правом громадян кореспондується обовязок держави щодо його забезпечення.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантування їх соціального захисту» до інвалідів війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обовязків військової служби (службових обовязків) чи повязаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і зєднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю в бойових діях у мирний час. Згідно з п. 5 ст. 12 цього ж Закону, щорічно до 05 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

У відповідності до п. 26 розділу VІ «Прикінцеві і перехідні положення» Бюджетного кодексу України (в редакції Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року) норми і положення, зокрема, статей 12, 13, 14, 15, 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообовязкового державного соціального страхування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» з метою забезпечення виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» встановлено, що у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» (далі грошова допомога), здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, міських державних адміністрацій (далі органи соціального захисту населення), які через відділення звязку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), у таких розмірах: інвалідам війни та колишнім малолітнім (яким на момент увязнення не виповнилося 14 років) вязням концентраційних таборів, ґетто та інших місць примусового тримання, визнаним інвалідами загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин: I групи 2975 гривень; II групи 2600 гривень; III групи 2310 гривень; учасникам бойових дій та колишнім неповнолітнім (яким на момент увязнення не виповнилося 18 років) вязням концентраційних таборів, ґетто, інших місць примусового тримання, а також дітям, які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх батьків, 920 гривень; особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, 2975 гривень (п. 1 постанови).

Вказані положення є чинними та не визнані Конституційним Судом України не конституційними.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Чопської міської ради за рахунок коштів, передбачених Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» позивачу було здійснено виплату разової грошової допомоги до пятого травня у розмірах, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 141, за платіжним дорученням № 351 від 18.04.2016 року по відомості № 35 від 18.04.2016 року.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в рішенні від 26.12.2011 року № 20 рп/2011 передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист.

Конституційний Суд України у рішенні № 3-рп/2012 від 25.01.2012 року вказав, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, Закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобовязана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України.

Згідно зі ст. 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Відповідно до абз. 8 п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 року № 3-рп/2012 нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема питання соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, є складовою бюджетного законодавства відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Бюджетного кодексу України. Отже, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Європейський суд з прав людини у своїй ухвалі у справі «Великода проти України» від 3 червня 2014 року зазначив, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватись, а відповідно судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому. Також відповідно до пункту 28 «суд також зазначає, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю (див. ухвалу щодо прийнятності від 8 жовтня 2013 року у справі «ОСОБА_4 Матеуш та Сантуш Жануаріо проти Португалії» (Da Conceicao Mateus and Santos Januario v. Portugal), заяви № 62235/12 та № 57725/12)».

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з приписами ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні (ч. 1 ст. 90 КАС України).

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, суд приходить до переконання, що у 2016 році виплата позивачу щорічної разової грошової допомоги до пятого травня, як учаснику бойових дій, відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», правомірно здійснена в порядку та розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 76, 77, 90, 241-246, 255 КАС України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Чопської міської ради про визнання дій неправомірними та стягнення недоплачених коштів разової допомоги відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених ч. 2 ст. 299 КАС України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Львівського апеляційного адміністративного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Розділу VII КАС України в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повний текст рішення буде складено 21 вересня 2018 року.

Головуюча О.М. Світлик