Справа № 452/989/15-а
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2018-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Іменем України

25 вересня 2018 року

м. Київ

справа №452/989/15-а

адміністративне провадження №К/9901/8732/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Мороз Л.Л.,

суддів: Гімона М.М., Бучик А.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами у касаційній інстанції адміністративну справу № 452/989/15-а

за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі Облвійськкомат) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 серпня 2016 року у складі колегії суддів: головуючого судді Большакової О.О., суддів Глушка І.В., Макарика В.Я.,
ВСТАНОВИВ:
06 квітня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати протиправними дії Облвійськкомату та зобов`язати останнє надати висновок про виплату на його користь одноразової грошової допомоги у розмірі 27-ми місячного грошового забезпечення у зв`язку із призначенням ІІІ групи інвалідності після звільнення з військової служби, але яка настала внаслідок поранення (контузій, травми або каліцтва), отриманого під час виконання обов`язків військової служби, а також просив направити зазначений висновок на затвердження до розпорядника бюджетних коштів, а саме в департамент фінансів Міністерства оборони України.

В обґрунтування позовних вимог послався на те, що в 1988 році при виконанні інтернаціонального обов`язку та обов`язків військової служби він отримав контузію, а 02 лютого 1996 року був звільнений з лав Збройних сил України в запас за станом здоров`я. 06 червня 2007 року Львівською обласною медико-соціальною експертною комісією (далі МВСЕК) № 3 йому було визначено ІІІ групу інвалідності, внаслідок травми контузії, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку. У зв`язку з цим, він звертався до відповідача із заявою, до якої були долучені копії необхідних документів, щодо виплати одноразової допомоги відповідно до ч. 2 другої статті 16 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - № 2011-ХІІ) та Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 (далі Порядок № 499), однак йому безпідставно і протиправно було відмовлено.

Самбірський міськрайонний суд Львівської області постановою від 21 вересня 2015 року частково задовольнив позовні вимоги: визнав протиправними дії Облвійськкомату щодо відмови у наданні Міноборони висновку щодо можливості виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 16 Закону № 2011-XII та зобов`язав Облвійськкомат надати Міноборони висновок щодо можливості виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, відповідно до частини другої статті 16 Закону № 2011-XIІ та Порядку № 499. В задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, керувався тим, що положення частини другої статті 16 Закону № 2011-XIІ не містять будь-яких обмежень щодо надання одноразової грошової допомоги військовослужбовцю, звільненому з військової служби, у разі встановлення йому інвалідності після звільнення зі служби, якщо інвалідність настала внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження військової служби. Не існує таких обмежень в тому числі і з огляду на дату встановлення такої інвалідності.

Тому дії відповідача є протиправними, оскільки він не вчинив дій, які передбачені пунктом 7 Порядку № 499, а фактично безпідставно відмовив позивачу у виплаті одноразової допомоги, не направивши документи позивача ОСОБА_1 з висновком щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги до Міноборони.

Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 18 серпня 2016 року скасував постанову суду першої інстанції, ухвалив нову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив із того, що позивач не виконав вимог пункту 3 Порядку № 499 щодо переліку поданих документів (подання довідки медико-соціальної експертної комісії про встановлення відсотка втрати працездатності, рішення відповідної військово-медичної установи щодо визнання поранення (контузії, травми або каліцтва), довідки медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності, а не копій цих документів), а тому підстав для подання висновку за відсутності всіх документів, необхідних згідно пункту 3 Порядку № 499, у відповідача як суб`єкта владних повноважень не було.

17 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 серпня 2016 року, а постанову Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 вересня 2015 року залишити в силі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що він оспорює дії Облвійськомату щодо права позивача на виплату одноразової грошової допомоги, а не відмову у виплаті грошової допомоги із підстав неналежного оформлення заяви про її виплату.

Вищий адміністративний суд Україною ухвалою від 07 листопада 2016 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребував матеріали справи.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі КАС України) викладено в новій редакції.

Пунктом 4 частини першої розділу VII Перехідних положень КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частини третя статті 3 КАС України).

Заперечення проти касаційної скарги не надходили.

Касаційний адміністративний суд, переглянувши у порядку спрощеного позовного за наявними у справі матеріалами судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

У справі, яка розглядається суди встановили, що наказом Командуючого військами Прикарпатського військового округу по особовому складу від 02 лютого 1996 року № 07-ІІМ, старший прапорщик ОСОБА_1 був звільнений з військової служби у запас з посади старшини роти обслуговування 10 інженерно-саперної бригади округу за підпунктом «в» пункту 46 (за станом здоров`я) Тимчасового положення про проходження військової служби прапорщиками та мічманами.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 26 лютого 1996 року № 40 позивача було виключено із списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення.

Постановою 14-ї військово-лікарської комісії (далі ВЛК) Західного оперативного командування від 23 червеня 2005 року № 242 встановлено, що контузія (23 січня 1988 року) громадянина ОСОБА_1 підтверджена військово-обліковими документами і захворювання серцево-судинної системи, не знайшли відображення в свідоцтві про хворобу № 232 і захворювання, по якому він ВЛК військової частини НОМЕР_2 20 грудня 1995 року на підставі статті 71-в, 23-в графи ІІІ наказу Міноборони 1994 року № 2 був визнаний обмежено придатним до військової служби. Постанову ВЛК в/ч НОМЕР_2 про причинний зв`язок захворювання по свідоцтву про хворобу № 232 - відмінено (підстава - протокол засідання 14-ї ВЛК Західного оперативного командування від 10 червня 2005 року № 23).

При первинному та повторних оглядах від 06 червня 2007 року, 04 червня 2008 року, 26 травня 2010 року, 23 травня 2012 року, 22 квітня 2015 року позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, що настала у зв`язку з контузією, пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку, безтерміново, що підтверджується довідками до акта МСЕК (серії ЛВА-1 № 350709 від 06 червня 2007 року, ЛВА-1 № 387672 від 04 червня 2008 року, ЛВА-1 № 478544 від 26 травня 2010 року, 10 ААБ № 115113 від 23 травня 2012 року, 10 ААБ №875635 від 01 квітня 2015 року).

ОСОБА_1 є інвалідом ІІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджено відповідним посвідченням, виданим 01 квітня 2015 року безтерміново.

Із довідки від 20 січня 2001 року № 5-01/83, виданої Львівською обласною дирекцією «Оранта», відомо, що ОСОБА_1 з документами на виплату страхової суми за державним обов`язковим особистим страхуванням військовослужбовців за період з 1998 року і по теперішній час в дирекцію не звертався, відповідно страхову суму не отримував.

Разом з цим, позивач звернувся до військового комісара Облвійськкомату із заявою від 12 червня 2015 року щодо призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю ІІІ групи, пов`язаної з проходженням військової служби та виконанням військових обов`язків, в Порядку № 499.

До заяви позивачем було долучено ряд документів, а саме: копію посвідчення інваліда війни; копії довідок МСЕК про встановлення групи інвалідності; копію постанови № 242 ВЛК Західного оперативного командування;

- копію паспорта та ідентифікаційного номера; копію довідки НАСК «Оранта».

У відповідь на вказану заяву листом від 30 червня 2015 року № 5850 Облвійськкомат фактично повідомив позивача про відмову в призначенні та виплаті вищевказаної одноразової грошової допомоги.

Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.

Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 (далі Порядок № 975).

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-ХІІ).

Відповідно до статті 41 Закону № 2232-ХІІ (у редакції, чинній на час звернення позивача до відповідача) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом № 2011-ХІІ.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців визначені Законом № 2011-ХІІ.

Відповідно до частини дев`ятої статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ (в редакція, яка була чинною на час звернення позивача до відповідача із заявою від 12 червня 2015 року) порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, прийнятою відповідно до пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ, затверджено Порядок № 975).

При цьому, пунктом 2 наведеної Постанови установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком № 975, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:

допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. № 499 (Офіційний вісник України, 2008 р., № 39, ст. 1298), Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 р. № 284 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 14, ст. 532), і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 р. № 1331 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 89, ст. 3255);

допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:

у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть;

у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Отже, на час подання позивачем заяви про виплату одноразової грошової допомоги було визначено, що моментом виникнення права є дата встановлення інвалідності, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності, а саме Закон № 2011-ХІІ, в редакції Закону України від 03 листопада 2006 року № 328-V «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб», яка діяла з 01 січня 2007 року до 01 січня 2014 року та Порядок № 499.

Частиною другою статті 16 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності) передбачалося, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

З аналізу наведених норм даного Закону вбачається, що застосування статті 16 Закону № 2011-ХІІ пов`язується не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому інвалідності внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок у спорі цієї ж категорії вже був висловлений Верховним Судом України у постановах від 18 листопада 2014 року (справа №21-446а14) та від 21 квітня 2015 року ( справа №21-135а15).

Пунктом 2 Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 р. у справі №1-рп/99 визначено, що перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Пунктом 2 постанови № 499 встановлено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, що сталися після 1 січня 2007 року, здійснюється згідно з Порядком.

Згідно з підпунктом 2 пункту 2 Порядку (у редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) у разі настання інвалідності в період проходження військової служби та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби чи після закінчення зазначеного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження, - у розмірі 36-місячного грошового забезпечення, а у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби у розмірі 48-місячного грошового забезпечення - інвалідам III групи.

Отже, оскільки ІІІ група інвалідності позивача вперше була установлена ще 06 червня 2007 року, то виплата одноразової грошової допомоги повинна здійснюватись на підставі нормативно - правових актів, які були чинні на момент встановлення позивачу інвалідності.

Слід зазначити, що доводи відповідача про те, що нова редакція (з 01 січня 2007 року) Закону № 2011-ХІІ не поширюється на позивача є безпідставними, оскільки отримання одноразової грошової допомоги на підставі статті 16 Закону № 2011-ХІІ діюче законодавство пов`язує не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому тієї чи іншої групи інвалідності, що впливає на розмір такої допомоги.

Таким чином, позивач набув право на отримання одноразової допомоги з моменту встановлення йому групи інвалідності.

Разом з цим, чіткий алгоритм та послідовність дій призначення і виплати одноразової грошової визначено саме Порядком № 499, пунктом 7 якого встановлено, що керівник уповноваженого органу подає в 15-денний строк з дня реєстрації документів головному розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 3 і 4 цього Порядку. Головний розпорядник коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів на їх підставі рішення про призначення одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або в разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови. Однак, задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував наступне.

Перелік документів, які має подати особа, яка претендує на виплату одноразової грошової допомоги до уповноваженого органу, який у справі, яка розглядається є Облвійськкомат, визначений у пункті 3 Порядку № 499. Це:

- заява про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом) чи настанням інвалідності;

- довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення відсотка втрати працездатності та рішення відповідної військово-медичної установи щодо визнання поранення (контузії, травми або каліцтва);

- копію документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане з вчиненням особою злочину чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження;

- довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності;

- копію сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації;

- копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера.

Вказаний перелік є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас, із змісту цього переліку вбачається, що законодавець визначив, які документи подаються в оригіналі, а які в копії.

Копії документів завіряються в установленому порядку керівником уповноваженого органу (пункт 5 Порядку).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що у відповідача як суб`єкта владних повноважень не було підстав для подання висновку за відсутності всіх документів в оригіналі (зокрема, довідки МСЕК), необхідних згідно пункту 3 Порядку № 499.

Разом з цим, на думку колегій суддів такий підхід є формальним, оскільки аналіз пункту 7 Порядку № 499 свідчить про те, що з моменту реєстрації, поданих позивачем документів, у Облвійськкомату виник обов`язок подати в 15-ти денний строк головному розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги разом із поданими позивачем документами. А рішення про призначення одноразової грошової допомоги або про відмову, приймається головним розпорядником коштів, а не Облвійськкоматом.

З урахуванням наведеного, оскільки уповноважений орган зареєструвавши документи, подані особою, яка претендує на виплату одноразової грошової допомоги, не виконав, покладений на нього обов`язок щодо надання у 15-ти денний строк головному розпорядникові бюджетних коштів висновок про можливість виплати одноразової грошової допомоги, такі дії та бездіяльність, в силу вимог статті 2 КАС України, не можуть вважатися такими, що вчинені на підставі та у спосіб, що визначені законодавством України.

Отже, колегія суддів Касаційного адміністративного суду дійшла висновку у цій справі, що правильними є висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, тому постанову апеляційного суду слід скасувати і залишити в силі постанову Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 вересня 2015 року, яка відповідає закону.

Відповідно до статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що спричинило скасування ним законної постанови суду першої інстанції.

Керуючись статтями 344, 349, 352, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 серпня 2016 року скасувати.

Постанову Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 вересня 2015 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз

М.М. Гімон

А.Ю. Бучик ,

Судді Верховного Суду