Справа № 804/3590/18
Суддя: Сидоренко Дмитро Володимирович
Дата ухвалення: 2018-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 вересня 2018 року Справа № 804/3590/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіСидоренко Д.В.
за участі секретаря судового засіданняКручина Ю.Д.
представника відповідача Армашова І.М.
Обставини справи: до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, в якому позивач просить:
- визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_4 у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою про відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2.0 га за рахунок земель запасу, що розташована за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, та зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області видати їй такий дозвіл;
- визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_5 у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою про відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2.0 га за рахунок земель запасу, що розташована за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, та зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області видати йому такий дозвіл;
- визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_6 у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою про відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2.0 га за рахунок земель запасу, що розташована за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, та зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області видати їй такий дозвіл;
- визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_7 у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою про відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2.0 га за рахунок земель запасу, що розташована за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, та зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області видати їй такий дозвіл;
- визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_8 у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою про відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2.0 га за рахунок земель запасу, що розташована за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, та зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області видати їй такий дозвіл;
В обґрунтування позову зазначено, що у грудні 2017р. позивачі звернулись до відповідача з клопотаннями про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення розташованої за межами населеного пункту Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, до якого були додані графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, проте відповідачем за результатами розгляду вказаних клопотань 11.01.2018р. було відмовлено у надані таких дозволів у зв'язку з тим, що бажане місце розташування земельної ділянки не відповідає переліку земельних ділянок опублікованому на веб-сайті відповідача. Позивачі оспорюють такі дії відповідача щодо відмови їй у наданні такого дозволу посилаючись на те, що такі відмови є не вмотивованими та такими, що не відповідає вимогам ст.6, ч.7 ст.118 Земельного кодексу України та ст.92 Конституції України, а посилання на постанову Кабінету Міністрів України «Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними» №413 від 07.06.2017р. щодо надання відповідного дозволу лише згідно до переліку земельних ділянок, який щоквартально формується у розмірі 25 відсотків від площі земельних ділянок, право оренди на яку було продано на територію області та оприлюднюється на веб-сайті відповідача, вважає протиправними, так як вказана постанова не містить правових норм для врегулювання цих відносин, такі відносини врегульовані нормами ст.123 Земельного кодексу України, які мають вищу юридичну силу над постановою Кабінету Міністрів України, а тому саме закон підлягає застосуванню у даних правовідносинах.
Ухвалою суду від 21.05.2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 30.08.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті
В судове засідання призначене на 18.09.2018 року з'явився представник відповідача, проти позову заперечував в повному обсязі.
Позивач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлено належним чином. В матеріалах справи від представника позивачів міститься клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -
У грудні 2017 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 звернулись до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області із клопотаннями про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, розташованої за межами населеного пункту Могилівської сільської ради Царичанського району у Дніпропетровській області, до клопотань додано графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.
Позивачі, не погоджуючись з відмовою в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки у власність, вважаючи такі дії відповідача протиправними, звернулись із даним позовом до суду за захистом порушеного права.
Правовідносини у галузі земельних відносин, повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування у цій галузі та їх повноваження врегульовані Положенням про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру №308 від 17.11.2016р., а також Земельним кодексом України.
Згідно пп. 13 п.4 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру №308 від 17.11.2016р. Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, передає відповідно до закону земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або користування для всіх потреб в межах Дніпропетровської області.
Відповідно до ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної або комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Згідно ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою та техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними» №413 від 07.06.2017р. (далі постанова КМУ №413), Держгеокадастр та його територіальні органи під час передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність в межах норм безоплатної приватизації повинні, зокрема, формувати перелік земельних ділянок та визначати площу земельних ділянок, яка передається в межах норм безоплатної приватизації на території відповідної області; щокварталу за 10 днів до закінчення поточного кварталу оприлюднювати перелік земельних ділянок, які пропонується передавати у наступному кварталі (розрахованих за зазначеною формулою), на офіційних веб-сайтах територіальних органів Держгеокадастру за місцем розташування земельних ділянок; надавати дозволи на розроблення документації із землеустрою та передавати земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у приватну власність в межах норм безоплатної приватизації відповідно до зазначених переліків, насамперед учасникам антитерористичної операції.
Аналіз вказаних норм свідчить про те, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема, невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
При цьому, нормами постанови КМУ №413 на відповідача покладено додатково обов'язки щодо формування переліку земельних ділянок, визначення площ земельних ділянок, які передаються в межах норм безоплатної приватизації, оприлюднювати такий перелік земельних ділянок на офіційному сайті відповідача та надавати дозволи на розроблення проектної документації із землеустрою, у тому числі для сільськогосподарського призначення відповідно до зазначених переліків насамперед учасникам антитерористичної операції.
Отже, вказана постанова КМУ №413 врегульовує саме питання надання дозволів на розроблення проектів землеустрою відповідно до сформованих відповідачем Переліків земельних ділянок насамперед учасникам антитерористичної операції.
В клопотанні представника відповідача від 23.06.2018 року (вх.№4690) про відкладення розгляду справи, додатково повідомлено, що спірна земельна ділянка включена до переліку земельних ділянок для продажу прав оренди на них на земельних торгах. На теперішній час проводяться роботи із землеустрою, нормативної грошової оцінки з метою проведення земельних торгів.
Однак, в ході судового засідання, представником відповідача зазначено, що відмова Головного управління Держгеокадастру надана позивачам ґрунтувалась на тому, що земельна ділянка не увійшла до Переліку сформованому відповідно до Постанови №413 від 07.06.2017 року.
Проте, така відмова відповідача є необґрунтованою, оскільки формування відповідачем Переліку земельних ділянок, який опубліковується на офіційному веб-сайті територіального органу Держгеокадастру, передбачено постановою КМУ №413, яка врегульовує питання щодо надання земельних ділянок насамперед учасникам антитерористичної операції, тоді як позивач не є учасником АТО, а тому застосування її норм до позивача є необґрунтованим та суперечить положенням ч.7 ст.118 Земельного кодексу України.
При цьому, слід зазначити, що ч.7 ст.118 Земельного кодексу України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, та такої підстави, як невідповідність бажаного місця розташування земельної ділянки Переліку земельних ділянок, які опубліковано на офіційному веб-сайті територіального органу Держгеокадастру ч.7 ст.118 Земельного кодексу України не містить.
Окрім того, судом враховується і те, що встановлення відповідачем додаткових підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність з посиланням на постанову КМУ №413 є безпідставним, оскільки вказана постанова КМУ №413 таких додаткових підстав для відмови у наданні дозволу не передбачає, а лише врегульовує додаткові повноваження відповідача щодо формування Переліку земельних ділянок для подальшого надання таких земельних ділянок, внесених до цього переліку, насамперед першочергово учасникам АТО.
Таким чином, системний аналіз наведених вище правових норм свідчить про те, що Земельним кодексом України (який носить вищу юридичну силу) визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема, невідповідність бажаного місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством (у тому числі і постановою КМУ №413) не передбачено право суб'єкта владних повноважень відступати від положень ст.118 Земельного кодексу України.
Отже, відповідно до вимог ст.118 Земельного кодексу України відповідач має прийняти рішення про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки або прийняти мотивоване рішення про відмову із чітким визначенням однієї з підстав, передбачених ст. 118 Земельного кодексу України. При цьому, отримання відповідного дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування або у власність.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі №545/808/17, яка враховується адміністративним судом у даній справі у відповідності до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що дії відповідача щодо відмови у наданні дозволу позивачеві на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства з підстав того, що бажане місце розташування земельної ділянки не відповідає Переліку земельних ділянок, які опубліковано на офіційному веб-сайті територіального органу Держгеокадастру, сформованого відповідно до постанови КМУ №413 є протиправними та такими, що суперечать вимогам ч.7 ст. 118 Земельного кодексу України.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
В адміністративному позові позивачі просять суд визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою про відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2.0 га за рахунок земель запасу, що розташована за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області.
Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.
Відповідно до п.10 ч.2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Не підлягають задоволенню і позовні вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача надати позивачеві дозвіл на розроблення документації із землеустрою про відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, оскільки у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням правової оцінки суду, наведеної у такому судовому рішенні, з урахуванням повноважень адміністративного суду, визначених ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.
Так, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
На цій підставі адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що даний адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Відповідно до частини 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачами при зверненні до суду понесені судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в 704,80 грн. кожним, що документально підтверджується квитанціями №16206617 від 17.05.2018р., №16206670 від 17.05.2018р., №16206721 від 17.05.2018р., №№16206764 від 17.05.2018р., №16206803 від 17.05.2018р. Інших документально підтверджених судових витрат, матеріали справи не містять.
Згідно Виписок про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України, судовий збір у розмірі 704.80 грн. сплачений згідно квитанцій №16206617 від 17.05.2018р., №16206670 від 17.05.2018р., №16206721 від 17.05.2018р., №№16206764 від 17.05.2018р., №16206803 від 17.05.2018р. зараховано на казначейський рахунок.
Приймаючи до уваги задоволення позову, суд вважає за необхідне присудити здійснені позивачами судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 704.80 грн. кожним за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області.
Керуючись ст. ст. 132. 139, 143, 241-246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Адміністративний позов задовольнити частково.
В задоволенні інших вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 24 вересня 2018 року.

Суддя Д.В. Сидоренко