Справа № П/800/164/17
Суддя: Саприкіна Ірина Валентинівна
Дата ухвалення: 2018-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Суддів Великої Палати Верховного Суду Лященко Н. П., Прокопенко О. Б.
Справа № 800/164/17 (П/9901/81/18)
Провадження № 11-499сап18
Відповідно до ч. 3 ст. 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладаємо окрему думку.
Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС) від 11 січня 2017 року № 3/дп-17 ОСОБА_3 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосувано дисциплінарне стягнення у вигляді подання про її звільнення з посади судді за допущення нею поведінки, що порочить звання судді та підриває авторитет правосуддя в питаннях моралі, чесності, непідкупності, дотримання етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду.

Рішенням Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 23 березня 2017 року № 596/0/15-17 ОСОБА_3 звільнено з посади судді Апеляційного суду Луганської області на підставі п. 3 ч. 6 ст.126 Конституції України.

Ухвалою від 30 березня 2017 року № 658/0/15-17 ВРП залишила без розгляду заяву ОСОБА_3 від 24 листопада 2014 року про її звільнення за власним бажанням відповідно до п. 15.7 Регламенту ВРП.

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Вищого адміністративного суду України з позовом до ВРП про визнання протиправним та скасування рішення цього органу від 23 березня 2017 року в частині її звільнення та ухвали ВРП від 30 березня 2017 року, посилаючись на те, що висновки, викладені в рішеннях ВККС та ВРП, є помилковими, оскільки не відповідають дійсним обставинам, побудовані на припущеннях та не ґрунтуються на нормах права й міжнародній практиці. Подана нею заява про звільнення з посади за власним бажанням не була розглянута в розумні строки, натомість через рік після звернення із цією заявою ВККС відкрила дисциплінарну справу стосовно неї з метою перевірки інформації про невиконання своїх службових обов'язків, а також щодо можливої співпраці суддів із так званою самопроголошеною «Луганською народною республікою». Рішення ВККС і ВРП не містять жодних висновків про відсутність позивачки на роботі без поважних причин та жодних доказів, які б підтверджували, що ця неявка містить ознаки порушення у контексті п. 3 ч. 6 ст. 126 Конституції України. У рішенні ВРП не наведено жодних посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотивів, з яких зроблено відповідні висновки. Затягування розгляду заяви позивачки про звільнення за власним бажанням (більше двох років) порушило її право на вільну працю.

Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням з підстави порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_3 подала до Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

На обґрунтування апеляційної скарги позивачка посилається на те, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду як суд першої інстанції не дослідив усіх доказів та неповно встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. ОСОБА_3 зазначила, що висновки ВРП про порушення нею як суддею присяги безпідставні та необґрунтовані, при цьому її відсутність на роботі не можна розцінювати як порушення, оскільки вона обумовлена поважними причинами.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 23 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року залишено без змін.

З висновками Великої Палати Верховного Суду погодитись не можна з таких підстав.

Постановою Верховної Ради України від 05 листопада 2013 року № 675-VІ ОСОБА_3 обрана на посаду судді Апеляційного суду Луганської області безстроково.

24 листопада 2014 року позивачка звернулася до Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ) із заявою про звільнення її з посади судді Апеляційного суду Луганської області за власним бажанням.

У період з 20 листопада 2013 року до 24 вересня 2015 року ОСОБА_3 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

17 вересня 2015 року ВРЮ прийняла рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_3 з посади судді.

28 жовтня 2015 року листом Голови Верховної Ради України на вимогу ВРЮ було повернуто матеріали щодо звільнення судді ОСОБА_3 за власним бажанням.

Рішенням ВККС від 16 вересня 2016 року № 1564/дп-16 відкрито дисциплінарні справи щодо суддів Апеляційного суду Луганської області, в тому числі щодо позивачки, за ознаками дисциплінарного проступку, наслідком якого може бути притягнення до відповідальності з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 92 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI).

Рішенням ВККС від 11 січня 2017 року притягнуто ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності та застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді подання про її звільнення з посади судді за допущення нею поведінки, що порочить звання судді та підриває авторитет правосуддя в питаннях моралі, чесності, непідкупності, дотримання етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду.

ВРП рішенням від 23 березня 2017 року № 596/0/15-17 звільнила ОСОБА_3 з посади судді Апеляційного суду Луганської області на підставі п. 3 ч. 6 ст. 126 Конституції України, оскільки встановлені ВККС факти підтверджують, що дії судді підривають авторитет правосуддя, порочать звання судді та є беззаперечно істотним дисциплінарним проступком, який несумісний зі статусом судді, а також свідчать про свідоме нехтування суддею своїх обов'язків, порушення морально-етичних принципів поведінки судді та вчинення нею дій, що порочать звання судді.

Ухвалою від 30 березня 2017 року № 658/0/15-17 ВРП залишила без розгляду заяву ОСОБА_3 від 24 листопада 2014 року про її звільнення за власним бажанням.

Ухвалюючи рішення від 23 березня 2017 року, прийняте на підставі рішення ВККС від 11 січня 2017 року, ВРП дійшла висновку про допущення суддями Апеляційного суду Луганської області, у т.ч. ОСОБА_3, поведінки, що порочить звання судді та підриває авторитет правосуддя в питаннях моралі, чесності, непідкупності, дотримання етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду.

Щодо ОСОБА_3 та інших суддів встановлено таке. Указом Президента України від 12 листопада 2014 року № 867/2014 у зв'язку із проведенням антитерористичної операції змінено місце знаходження Апеляційного суду Луганської області та переміщено його до м. Сєвєродонецька Луганської області, а розпорядженням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2015 року № 11/0/38-15 відновлено роботу цього суду з 17 лютого 2015 року. Відповідно до відомостей, зазначених у листах Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області та голови Апеляційного суду Луганської області, певні судді, у т.ч. ОСОБА_3, з дати відновлення роботи суду до цього часу не приступили до виконання своїх службових обов'язків, до нового місця розташування суду не переїхали, правосуддя не здійснюють, не надали документи, що підтверджують згоду на переїзд до нового місця розташування Апеляційного суду Луганської області. Вказані судді до цього часу не повідомили про місце свого перебування та причини відсутності на робочому місці; судді місцевих судів, діяльність яких тимчасово припинено, до цього часу не подали до ВККС заяви про переведення. На підставі наведеного ВРП дійшла висновку, що ці обставини свідчать про неналежну поведінку вказаних суддів, а також дають підстави вважати, що ними вчинено дії, які порочать звання судді та підривають авторитет правосуддя. Зазначені висновки не персоніфіковані й викладені узагальнено стосовно певної кількості осіб. Будь-яких інших обставин, які б стосувалися судді ОСОБА_3 у рішеннях ВККС та ВРП не встановлено. З огляду на зазначене ВРП у своєму рішенні від 23 березня 2017 року дійшла висновку, що, враховуючи характер дисциплінарного проступку та його наслідки, є підстави вважати, що застосування до суддів, зокрема, ОСОБА_3, дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення з посади судді є виправданим та відповідає принципу пропорційності.

Погодившись із такими висновками ВРП, Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу № 11-499сап18, виходила з того, що позивачка з дня відновлення роботи суду та завершення її відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку і до моменту прийняття рішення ВККС не приступила до виконання своїх службових обов'язків, до нового місця розташування суду не переїхала та відповідно правосуддя не здійснювала. При цьому станом на час прийняття ВККС рішення від 11 січня 2017 року позивачка не була звільнена з посади та перебувала у статусі діючого судді, що покладало на неї обов'язки судді до ухвалення рішення про її звільнення.

Нормами ч. 4 ст. 116 України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) встановлено обов'язок судді здійснювати свої повноваження до ухвалення рішення про його звільнення. Аналогічна норма була закріплена й у Законі № 2453-VI, чинному на момент подання позивачкою заяви про звільнення з посади за власним бажанням.

Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками суду першої інстанції про те, що обов'язок судді здійснювати свої повноваження до ухвалення рішення про звільнення судді є його професійним обов'язком, а тому досить тривала відсутність судді ОСОБА_3 на роботі без поважних причин правомірно розцінена ВРП як грубе нехтування своїми обов'язками, що є несумісним зі статусом судді.

Щодо вимог ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування ухвали ВРП від 30 березня 2017 року № 658/0/15-17 про залишення без розгляду її заяви від 24 листопада 2014 року про звільнення з посади за власним бажанням Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками суду першої інстанції, що така ухвала постановлена відповідно до п. 15.7 Регламенту ВРП, оскільки станом на день її прийняття ОСОБА_3 була звільнена на підставі п. 3 ч. 6 ст.126 Конституції України.

З наведеними висновками не можна погодитись з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст.109 Закону № 1402-VIII до суддів може застосовуватися дисциплінарне стягнення у виді: попередження; догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом одного місяця; суворої догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом трьох місяців; подання про тимчасове (від одного до шести місяців) відсторонення від здійснення правосуддя - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов'язковим направленням судді до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації, визначеного органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, та подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді; подання про переведення судді до суду нижчого рівня; подання про звільнення судді з посади.

Під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер дисциплінарного проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, наявність інших дисциплінарних стягнень, інші обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Дисциплінарне стягнення застосовується з урахуванням принципу пропорційності (ч. 2 цієї ж статті).

Дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади застосовується у разі вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубого чи систематичного нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді (ч. 8 зазначеної статті).

Істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтуванням обов'язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, може бути визнаний, зокрема, будь-який з таких фактів: суддя допустив поведінку, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, у тому числі в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду; суддя допустив інше грубе порушення закону, що підриває суспільну довіру до суду (ч. 9 ст.109 Закону № 1402-VIII).

Відповідно до ст. 115 Закону № 1402-VIII факти, що свідчать про вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, мають бути встановлені ВРП (її відповідним органом).

Згідно зі ст. 57 Закону України від 21 грудня 2016 року

№ 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя»(далі - Закон № 1798-VIII) оскарження рішення ВРП про звільнення судді з підстав, визначених п. 3 ч. 6 ст. 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване, зокрема, з такої підстави: рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.

З аналізу положень зазначених норм убачається, що на ВРП покладається обов'язок навести мотиви, з яких вона дійшла певних висновків, та відповідні їм підстави як при вирішенні питання про дисциплінарну відповідальність судді, так і при вирішенні питання про його звільнення з підстав, визначених п. 3 ч. 6 ст. 126 Конституції України. Наявність вимоги про здійснення перевірки мотивів і підстав на цих обох стадіях обумовлена необхідністю забезпечити таку процедуру, яка гарантує об'єктивний та ретельний розгляд питання про притягнення судді до найбільш суворого дисциплінарного стягнення - звільнення з посади, та запобігти можливим зловживанням дисциплінарними провадженнями.

У пункті 18 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, встановлено, що судді можуть бути тимчасово усунуті від посади або звільнені тільки з причин їх нездатності виконувати свої обов'язки чи поведінки, невідповідної до посади, яку вони займають.

У Рекомендації СМ/Rес (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки, ухваленій 17 листопада 2010 року, зазначено, що органи влади, які відповідають за організацію та функціонування судової системи, зобов'язані забезпечувати суддям умови, що дають їм змогу виконувати свою місію та досягати ефективності, захищаючи й поважаючи незалежність і неупередженість суддів (п. 32). Необхідно вжити всіх необхідних заходів для гарантування безпеки суддів. До цих заходів належить захист судів і суддів, які

можуть стати чи вже стали жертвами погроз або актів насильства (п. 38).

На обґрунтування своєї позиції ОСОБА_3 не заперечувала факту тривалої відсутності на роботі, проте вказувала на поважність причин цієї відсутності. Зокрема, зазначала, що вона не мала можливості продовжувати свою роботу за новим місцем знаходження Апеляційного суду Луганської області, оскільки переїзд для неї становив суттєву проблему, адже держава не брала на себе обов'язку щодо забезпечення суддів житлом за новим місцем роботи чи стосовно оплати оренди житла, а власних коштів на оренду чи купівлю житла в іншому місті вона не мала, про що зазначила в заяві про звільнення за власним бажанням. Оскільки ОСОБА_3 не змінила свого бажання звільнитися, а її заява про звільнення від 24 вересня 2014 року на час відновлення роботи суду на підконтрольній Україні території (17 лютого 2015 року) розглянута не була, вона разом з малолітньою дитиною залишилася за своїм місцем проживання на неконтрольованій Україною території, оскільки переміщення по цій території було ускладненим та небезпечним через триваючі бойові дії, що створювало загрозу для життя та здоров'я.

ВеликаПалата Верховного Суду такі доводи позивачки не прийняла як поважні причини відсутності на роботі з огляду на те, що подання ОСОБА_3 заяви про звільнення з посади судді за власним бажанням не звільняє її від покладених на неї обов'язків судді до ухвалення рішення про її звільнення.

При цьому Велика Палата Верховного Суду не надала оцінки факту порушення строку розгляду заяви ОСОБА_3 про звільнення за власним бажанням, який не є розумним та суперечить вимогам ст. 109 Закону № 2453-VI (чинного на час звернення із заявою про звільнення), за якою така заява подається суддею безпосередньо до ВРЮ, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. 24 листопада 2014 року позивачка звернулася до ВРЮ із заявою про звільнення її з посади судді за власним бажанням, а рішення про внесення подання до Верховної Ради України ВРЮ прийняла 17 вересня 2015 року, тобто майже через рік. Положення ч. 4 цієї статті про те, що суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення, не повинні використовуватися з метою маніпулювання трудовими правами та затягування на невизначений строк процесу розгляду заяви судді про звільнення з посади.

Крім того, статтею 31 Закону України від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» (далі - Закон № 22/98-ВР), який був чинним протягом усього часу з моменту звернення ОСОБА_3 із заявою про звільнення за власним бажанням (24 листопада 2014 року ) і до моменту повернення матеріалів з Верховної Ради України на вимогу ВРЮ (28 жовтня 2015 року), визначено порядок розгляду питання про звільнення судді за загальними обставинами (зокрема, у разі подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням). Установлено, що ВРЮ за пропозицією ВККС або за власною ініціативою вносить подання про звільнення суддів з посади до органу, який їх призначив або обрав. Рішення щодо пропозицій про звільнення судді у разі подання ним заяви про звільнення з посади за власним бажанням приймається на засіданні ВРЮ більшістю голосів її членів. У разі звернення судді із заявою про звільнення з посади за власним бажанням ВРЮ вносить подання про звільнення судді з посади до органу, який його призначив або обрав, після попереднього з'ясування дійсного волевиявлення судді, чи не має місце сторонній вплив на нього або примус.

17 вересня 2015 року ВРЮ прийняла рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_3 у зв'язку з її зверненням із заявою про звільнення з посади за власним бажанням. В матеріалах справи відсутні докази визнання такого рішення незаконним, а Законом № 22/98-ВР, яким визначено компетенцію та діяльність ВРЮ, не передбачено проведення додаткової перевірки обставин, які стосуються звільнення судді з посади, після внесення відповідного подання до органу, що його обрав або призначив.

Проте ані в оскаржуваних рішеннях ВРП, ані в судових рішеннях у цій справі жодної оцінки зазначеним обставинам не надано.

ВеликаПалата Верховного Суду зробила висновок, що тривала відсутність судді ОСОБА_3 на роботі без поважних причин є грубим нехтуванням своїми обов'язками, що є несумісним зі статусом судді. Позивачка вчинила дії, які підривають авторитет правосуддя, що є істотним дисциплінарним проступком, несумісним зі статусом судді.

При цьому Велика Палата,

по-перше, не вказала на факти, які свідчать про підрив авторитету правосуддя;

по-друге, не зазначила, які саме негативні наслідки дій судді ОСОБА_3 стали підставою для застосування такого виду дисциплінарного стягнення;

по-третє не дала оцінки тому факту, що ні ВККС, ні ВРП не встановили, у чому полягають винні діяння позивачки.

Таким чином, обвинувачення судді у вчиненні проступку не конкретизовано, що позбавило ОСОБА_3 права захищатися від цього обвинувачення. Саме на цивільний і кримінальний аспекти статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод звертав увагу Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні від 9 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11).

Положеннями пункту 5.1 статті 5 Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, на яку, зокрема, посилався ЄСПЛ у зазначеному рішенні у справі «Олександр Волков проти України», встановлено, що шкала санкцій, яка може застосовуватися до суддів, визначається в законі та повинна відповідати принципу пропорційності.

ВеликаПалата Верховного Суду погодилась із застосуванням до судді найбільш суворого дисциплінарного стягнення - звільнення з посади, незважаючи на те, що дії судді не призвели до негативних наслідків.

Оскільки ч. 2 ст.109 Закону № 1402-VIII встановлено, що під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховується також особа судді, наявність інших дисциплінарних стягнень, інші обставини, що впливають на можливість притягнення його до дисциплінарної відповідальності,то характеристика судді з місця роботи має вагоме значення.

При цьому більшість суддів Великої Палати Верховного Суду не звернули уваги на те, що ані в рішенні ВККС, ані в оскаржуваному рішенні ВРП не надано жодної оцінки характеристиці судді. На а.с. 18 у т. 3 матеріалів міститься формальне повідомлення голови суду, в якому працювала позивачка, про неможливість надання характеристики у зв'язку з тим, що після зміни місцезнаходження суду уся документація залишилась на непідконтрольній Україні території, проте зазначено, що ОСОБА_3 за весь час роботи суддею до дисциплінарної відповідальності не притягувалася.

Група експертів GRECO (Група держав проти корупції Ради Європи) висловила занепокоєння щодо переліку підстав для дисциплінарної відповідальності суддів, передбачених статтею 106 Закону № 1402-VIII, зокрема такого нечіткого формулювання як «поведінка, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя». Наведене формулювання є недостатньою основою для усталеного та прогнозованого процесу прийняття рішень і попередження можливих зловживань дисциплінарними провадженнями. GRECO рекомендувала сформулювати визначення дисциплінарних правопорушень, які стосуються поведінки суддів, більш чітко (пункт 183 Четвертого раунду оцінювання запобігання корупції серед народних депутатів, суддів та прокурорів, ухваленого на 76-му пленарному засіданні GRECO (Страсбург, 19-23 червня 2017 року)).

На нашу думку, саме таке нечітке формулювання переліку підстав для дисциплінарної відповідальності надало можливість ВРП необґрунтовано застосувати до судді ОСОБА_3 найсуворіше дисциплінарне стягнення у виді подання про її звільнення.

Отже, підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи судом.

Вибірковість у підході до вирішення питання про звільнення суддів за п. 3 ч. 6 ст.126 Конституції України за аналогічних обставин можна проілюструвати на прикладі рішення ВРП від 15 травня 2018 року № 1392/0/15-18. Так, цим рішенням за аналогічних обставин відмовлено у звільненні 10 суддів судів, розташованих у Луганській області на непідконтрольній Україні території, за результатами розгляду рішення ВККСвід 25 жовтня 2017 року № 17/дп-17 про застосування дисциплінарного стягнення у виді внесення подання про звільнення. Висновки ВРП щодо цих суддів свідчать про те, що після припинення роботи відповідних судів, розташованих у Луганській області,судді цих судів звернулися до ВРЮ із заявою про відставку. Із заявою про прикріплення або переведення до іншого суду до ВККС не зверталися. За інформацією Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області, судді після припинення діяльності цих судів правосуддя не здійснюють. Згідно з інформацією Департаменту контррозвідки Служби безпеки України судді виїхали на тимчасово окуповану територію Луганської області та до цього часу не повернулися. Судді пояснювали, що через припинення роботи суду та початок АТО вони в листопаді 2014 року звернулися до ВРЮ із заявою про відставку. У зв'язку з погіршенням стану здоров'я/стану здоров'я родичів/перебування родичів на утриманні тощо виїхати на підконтрольну Україні територію не мали змоги. Деякі судді взагалі не надавали будь-яких пояснень про неможливість виїхати на підконтрольну Україні територію і здійснювати правосуддя у суді за новим місцем розташування. Після припинення роботи суду ніде не працювали. За результатами опрацювання матеріалів справи та рішення ВККСпро застосування дисциплінарного стягнення у виді внесення подання про звільнення з посади ВРП у діях суддів не встановила складу порушення присяги в розумінні Закону № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», а також складу істотного дисциплінарного проступку або грубого нехтування обов'язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, визначення якого наведено в ч. 9 ст. 109 Закону № 1402-VIII.

При цьому ВРП у рішенні № 1392/0/15-18 зазначила, що посилання у рішенні ВККС на неявку судді на роботу протягом тривалого часу без поважних причин та невиконання ним обов'язків судді як на підставу для притягнення його до дисциплінарної відповідальності не відповідає обставинам справи, оскільки діяльність відповідного суду у Луганської області, який був основним місцем роботи судді, тимчасово припинено з вересня 2014 року, а доводи судді щодо поважності причин, через які він не міг ініціювати своє переведення до суду в іншому регіоні країни, ВККС не було спростовано та не надано їм належної оцінки.

ВРП наголосила, що сам факт неподання суддею заяви про переведення до іншого суду після припинення діяльності відповідного суду в Луганській області не має характеру порушення присяги судді та істотного дисциплінарного порушення в розумінні зазначених законів. Крім того, ВККС під час прийняття рішення не надала оцінки поясненням судді щодо фізичної неможливості переведення до іншого суду в інший регіон країни та подання ним заяви про звільнення у відставку після припинення діяльності суду, де він працював на посаді судді, яку не було розглянуто з незалежних від нього підстав.

Тобто за обставин, ідентичних тим, що встановлені як підстава для звільнення судді ОСОБА_3, ВРП дійшла протилежного висновку про те, що підстав для застосування дисциплінарного стягнення у виді внесення подання про звільнення зазначених 10 суддів немає, оскільки: тривале невиконання обов'язків судді у зв'язку з неможливістю виїхати з непідконтрольної України території за сімейними обставинами є поважною причиною; суддя подав заяву про звільнення у відставку після припинення діяльності суду, де він працював, яку не було розглянуто з незалежних він нього підстав; зазначені обставини не свідчать про порушення присяги, вчинення дисциплінарного проступку та нехтування суддею своїми обов'язками.

З урахуванням викладеного вважаємо, що рішення ВРП є невмотивованим у частині кваліфікації дій судді ОСОБА_3 як істотного дисциплінарного проступку та застосування до неї виду дисциплінарного стягнення з порушенням принципу пропорційності, адже фактично суддю звільнено з посади за обставини, які від її волі не залежали, а саме у зв'язку з тривалим затягуванням ВРЮ розгляду питання про її звільнення, безпідставним поверненням цього питання на новий розгляд до ВРЮ, порушенням дисциплінарного провадження у зв'язку з неможливістю виконання нею обов'язків судді через переміщення суду в іншу місцевість та неможливістю зміни місця проживання з огляду на фінансовий стан і побоювання за своє життя і життя своєї дитини, пов'язані з переміщенням через територію проведення бойових дій, що не відповідає вимогам частини третьої статті 126 Конституції України.

Таким чином, не можна погодитися з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 серпня 2018 року, про безпідставність доводів позивачки щодо відсутності в рішенні ВРП мотивів для застосування до ОСОБА_3 такого дисциплінарного стягнення, як подання про звільнення її з посади судді, та про затягування питання про її звільнення за власним бажанням з вирішенням цього питання ухвалою ВРП через 2,5 роки після її звернення з відповідною заявою.

СуддіН. П. Лященко
О. Б. Прокопенко