Справа № 826/5401/17
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2018-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 вересня 2018 року № 826/5401/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Київського апеляційного адміністративного суду

треті особи Державна судова адміністрація України

Державна казначейська служба України

про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії

ОСОБА_1 (надалі по тексту - ОСОБА_1 та/або позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Київського апеляційного адміністративного суду (надалі по тексту -відповідач), треті особи - Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України, в якому просить :

визнати протиправними дії та бездіяльність Київського апеляційного адміністративного суду щодо невиплати ОСОБА_1 при виході у відставку вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою;

зобов'язати Київський апеляційний адміністративний суд нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну неоподатковану допомогу судді у зв'язку з відставкою у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем необґрунтовано та всупереч положень законодавства відмовлено у нарахуванні та виплаті позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Просила суд розглядати справу за її відсутності.

Відповідач заперечуючи проти задоволення позову зазначив, що питання щодо права позивача на отримання вихідної допомоги регулюється Законом України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ, який станом на дату звернення позивача із заявою про відставку, не містив положень про виплату вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку. Вважає позовні вимоги необґрунтованими та просив відмовити у їх задоволенні.

Третя особа-1 заперечувала проти позову, просила суд відмовити у їх задоволенні.

Третя особа-2 своєї позиції по суті позову не надала, хоча була належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду.

На підставі ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент проведення судового засідання), суд ухвалив здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив.

Судом встановлено, що Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 № 1515-VIII «Про звільнення суддів» (далі - постанова № 1515-VIII) ОСОБА_1 звільнено з посади судді Київського апеляційного адміністративного суду у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови Київського апеляційного адміністративного суду № 542-к від 18.10.2016 ОСОБА_1 відраховано 18.10.2016 зі штату Київського апеляційного адміністративного суду, у зв'язку із звільненням її у відставку.

29.03.2017 позивач звернулась до Київського апеляційного адміністративного суду з заявою про нарахування та виплату вихідної допомоги.

Листом Київського апеляційного адміністративного суду від 30.03.2017 № 01-12/2201/2017 ОСОБА_1 відмовлено у виплаті вихідної допомоги на підставі того, що нормами Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI у редакції, чинній на момент прийняття постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 № VIІІ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Київського апеляційного адміністративного суду, не передбачено права на отримання вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою.

З метою захисту своїх порушених, на думку позивача, прав на отримання вихідної допомоги у зв'язку з відставкою ОСОБА_1 звернулася з даним позовом до суду.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд враховує таке.

Частиною 1 статті 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07 липня 2010 року було передбачено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно з частиною 3 статті 122 цього Закону, повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

Частиною 1 статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07 липня 2010 року в редакції Закону від 14 березня 2014 року №887-VII передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VІІ, який набрав чинності з 01 квітня 2014 року, виключено статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Рішення щодо неконституційності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в частині виключення статті 136 із Закону України «Про судоустрій та статус суддів», Конституційним Судом України не приймалося, а отже з 01 квітня 2014 року судді, які виходили у відставку, не мали права на отримання вихідної допомоги згідно з статтею 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07 липня 2010 року.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», положеннями частини 1 статті 143 якого передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Однак, враховуючи, що положення частини 1 статті 143 Закону №1402-VIII щодо виплати вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою набрали чинності після виходу позивача у відставку, тобто після прийняття Верховною Радою України постанови від 08 вересня 2016 року №1515-VIII про звільнення ОСОБА_1 з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку, тому ці правові норми не можуть застосовуватись у даних правовідносинах.

Також, суд звертає увагу, що рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) № 1-рп/99 від 09 лютого 1999 року визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що в даному випадку до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача, а саме 08 вересня 2016 року.

Також відповідно до пункту 3.2 рішення Конституційного Суду України № 10-рп/2013 від 19 листопада 2013 року Конституційний Суд України вважає, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів та не має постійного характеру.

Таким чином, суд дійшов висновку, що право на відставку позивачем реалізовано під час дії Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07 липня 2010 року, положеннями якого не було передбачено виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат чи у розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Відтак, вищенаведені фактичні обставини справи, які були встановлені судом під час розгляду справи, підтверджені належними письмовими доказами, які були досліджені, свідчать про необґрунтованість позовних вимог, що є підставою для відмови в задоволенні адміністративного позову.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог у зв`язку з чим адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Підстави для відшкодування судових витрат у справі відповідно до положень ст. 139 КАС України відсутні.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (02068, АДРЕСА_1) до Київського апеляційного адміністративного суду (01010, м. Київ, вул. Московська, 8, корп.30), треті особи- Державна судова адміністрація України (01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5), Державна казначейська служба України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6) про визнання протиправними дій, бездіяльності та зобов'язання вчинити дії - відмовити повністю.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Р.О. Арсірій