Справа № 826/9250/18
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2018 року 11:29 № 826/9250/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., при секретарі судового засідання Прокопенко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Державного підприємства «Новопокровський комбінат хлібопродуктів»

до Міністерства економічного розвитку та торгівлі України

третя особа Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області

про визнання протиправним та скасування пункту 33 додатку до наказу №22 від 13 січня 2017 року, -

за участю представників сторін:

від позивача - Чернік О.А.

від відповідача - Суховій О.В.

від третьої особи - не з'явився

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство «Новопокровський комбінат хлібопродуктів» (далі по тексту - позивач, ДП «Новопокровський комбінат хлібопродуктів») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства економічного розвитку та торгівлі України (далі по тексту - відповідач, Мінекономрозвиток), третя особа - Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області (далі по тексту - третя особа, Головне управління ДФС у Харківській області), в якому просить скасувати пункт 33 додатку до наказу Міністерства економічного розвитку та торгівлі України від 13 січня 2017 року №22 «Про застосування спеціальної санкції - індивідуального режиму ліцензування зовнішньоекономічної діяльності - до суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності України» в частині застосування до Державного підприємства «Новопокровський комбінат хлібопродуктів» спеціальної санкції - індивідуального режиму ліцензування зовнішньоекономічної діяльності за порушення вимог статті 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що позивач об'єктивно вчинив всі можливі дії для стягнення заборгованості з OPTIMA TRADE LIMITED, однак через неможливість уповноважених органів Об'єднаних Арабських Еміратів виконати рішення судів у зв'язку з відсутністю компанії, її не активністю та не продовженням ліцензії, ДП «Новопокровський комбінат хлібопродуктів» не має жодних інших засобів для стягнення заборгованості та зарахування виручки в іноземній валюті в Україну.

Також представник позивача стверджує, що оскаржуваний наказ в частині застосування до позивача спеціальної санкції - індивідуального режиму ліцензування зовнішньоекономічної діяльності порушує права та законні інтереси підприємства, а подальше застосування спеціальної санкції не призведе до стягнення боргу та виконання вимог чинного законодавства.

У відзиві на адміністративний позов представник відповідача зазначив, що при зверненні до Мінекономрозвитку позивачем не було доведено факту вжиття практичних заходів, що гарантують виконання Закону України «Про зовнішньоекономічної діяльності», та не надано достатніх доказів неможливості виконання Закону України «Про зовнішньоекономічної діяльності», а тому в розумінні частини 12 статті 37 Закону України «Про зовнішньоекономічної діяльності» та пункту 4.17 Положення про порядок застосування до суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності України та іноземних суб'єктів господарської діяльності спеціальних санкцій, передбачених статтею 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», затвердженого наказом Міністерства економіки України від 17 квітня 2000 року №52, у Мінекономрозвитку були відсутні підстави для скасування спеціальної санкції, застосованої до ДП «Новопокровський комбінат хлібопродуктів».

Додатково представник відповідача стверджує, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого права, а вимога позивача є безпідставною та такою, що суперечить частинам 1 статей 5 та 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Представник позивача надіслав до суду відповідь на відзив відповідача, в якій зазначив, що стягнення заборгованості є неможливим та безперспективним у зв'язку з неможливістю уповноважених органів Об'єднаних Арабських Еміратів виконати рішення судів, а отже позивачем вичерпано всі юридично можливі заходи щодо виконання рішень суду та стягнення заборгованості.

Також представник позивача стверджував, що відповідно до частини 10 статті 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» не отримання від ініціатора інформації та матеріалів жодним чином не позбавляє права Мінекономрозвитку на скасування санкції з урахуванням того, що всі матеріали та інформація направлялись безпосередньо на адресу відповідача.

На думку позивача, вимога про скасування акта суб'єкта владних повноважень є формою визнання його протиправним.

Представник відповідача подав до суду заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначив, що твердження позивача щодо неможливості (безперспективності) застосування практичних заходів не спростовують підстав, за яких дія спеціальної санкції може бути скасована і не обґрунтовує, на думку відповідача, в розумінні пункту 2.4 Порядку взаємодії Міністерства економіки України та Державної податкової адміністрації з питань застосування спеціальних санкцій, затвердженого спільним наказом Мінекоміки та ДПА від 09 листопада 2006 року №340/672, неможливості (безперспективності) застосування практичних заходів, що гарантують виконання Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність».

Представник третьої особи в письмових поясненнях по справі, надісланих до суду, повідомив, що позивачем не надано копій відповідних документів, що підтверджують погашення заборгованості, а відтак підстави для скасування спеціальної санкції, застосованої до позивача, відсутні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 червня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2018 року закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 11 вересня 2018 року представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на адміністративний позов.

Третя особа у судове засідання не з'явилась, хоча і була належним чином повідомлена про дату, час та місце проведення судового розгляду справи. Про причини неявки не повідомила, клопотань/заява до суду не надходило.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

28 листопада 2015 року між Державним підприємством «Новопокровський комбінат хлібопродуктів» та компанією-нерезидентом «Optima Trade Limited UAE» (Об'єднані Арабські Емірати) укладено контракт №0206/2, відповідно до пункту 1.1 якого продавець зобов'язується поставити, а покупець прийняти та оплатити товар - борошно пшеничне вищого сорту.

На виконання взятих на себе зобов'язань за контрактом позивач поставив «Optima Trade Limited UAE» борошно вищого сорту в кількості 1012,00 метричних тонн на суму 222 640,00 дол. США, що підтверджується вантажно-митними деклараціями №500060702/2015/009107 на суму 111 320,00 дол. США та №500060702/2015/008695 на суму 111 320,00 дол. США.

Пунктом 7.1 контракту передбачено, що оплата за товар здійснюється покупцем на підставі рахунку-фактури протягом 15 днів з моменту поставки товару.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується відповідачем, що позивачем було виставлено інвойси від 21 грудня 2015 року №162 та від 11 грудня 2015 року №156 на суму 222 640 дол. США, однак у встановлені строки оплата здійснена не була.

Оскільки за поставлений на підставі вантажно-митних декларацій товар нерезидентом оплати здійснено не було, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Рішенням господарського суду Харківської області від 04 жовтня 2016 року у справі №922/689/16 позов Державного підприємства «Новопокровський комбінат хлібопродуктів» задоволено.

30 листопада 2015 року між Державним підприємством «Новопокровський комбінат хлібопродуктів» та компанією-нерезидентом «Optima Trade Limited UAE» (Об'єднані Арабські Емірати) укладено контракт №0207/1, предметом якого є поставка борошна пшеничного сорту з м'яких сортів пшениці 480,00 метричних тонн вартістю 220 дол. США за тону на загальну суму 105 600,00 дол. США, на підтвердження чого надано ВМД №500060702/2015/009224 на суму 50 800,00 дол. США; ВМД №500060702/2015/009223 на суму 31 680,00 дол. США; ВМД №500060702/2015/008926 на суму 21 120,00 дол. США.

На виконання умов вказаного контракту позивачем виписано інвойси №165 від 22 грудня 2015 року, №164 від 22 грудня 2015 року.

Пунктом 7.1 контакту визначено, що покупець повинен був оплатити вартість товару на суму 84 480,00 дол. США до 18 січня 2016 року та на суму 21 120,00 дол. США до 13 січня 2016 року.

У зв'язку з несплатою покупцем суми у розмірі 105 600,00 дол. США, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості.

Так, рішенням господарського суду Харківської області від 15 вересня 2016 року у справі №922/687/16 позов задоволено, стягнуто з компанії-нерезидента заборгованість в розмірі 105 600,00 дол. США.

Крім того, 01 грудня 2015 року між позивачем та компанією-нерезидентом «Optima Trade Limited UAE» (Об'єднані Арабські Емірати) укладено контракт №0210/1, предметом якого є поставка борошна пшеничного на загальну суму 1 670 235,00 дол. США.

Умовами вказаного контракту передбачено строк оплати поставленого товару протягом 15 банківських днів.

Водночас, покупцем у встановлений строк не здійснено оплату товару, поставленого партіями, у зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 1 670 235,00 дол. США.

Рішенням господарського суду Харківської області від 15 вересня 2016 року у справі №922/687/16 позов Державного підприємства «Новопокровський комбінат хлібопродуктів» задоволено, стягнуто з компанії-нерезидента «Optima Trade Limited UAE» (Об'єднані Арабські Емірати) заборгованість у розмірі 1 670 235,00 дол. США.

17 грудня 2015 року між позивачем та компанією-нерезидентом «Optima Trade Limited UAE» (Об'єднані Арабські Емірати) укладено контракт №0214/1 на поставку борошна пшеничного сорту з м'яких сортів пшениці 47,06 метричних тонн вартістю 200 дол. США на загальну вартість 19 312,00 дол. США.

На виконання контракту позивачем поставлено 47,06 метричних тонн на суму 9 412 дол. США та 44 метричних тонн крупи манної 9 900,00 дол. США, що підтверджується ВМД №807100001/2015/005007.

Позивачем виписано інвойс №168 від 24 грудня 2015 року, на підставі якого покупцем повинна здійснитись оплата протягом 15 банківських днів з моменту поставки товару.

В той же час, оплата товару на вказану суму здійснена не була, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з метою стягнення заборгованості.

Так, відповідно до рішення господарського суду Харківської області від 05 вересня 2016 року у справі №922/835/16 позов Державного підприємства «Новопокровський комбінат хлібопродуктів» задоволено, стягнуто з компанії-нерезидента «Optima Trade Limited UAE» (Об'єднані Арабські Емірати) заборгованість в розмірі 19 312,00 дол. США.

13 січня 2016 року між Державним підприємством «Новопокровський комбінат хлібопродуктів» та компанією-нерезидентом «Optima Trade Limited UAE» (Об'єднані Арабські Емірати) укладено контракт №0010, відповідно до умов якого продавець поставляє, а покупець приймає та оплачує товар - крупу манну в кількості 13200 метричних тонн на загальну суму 27 720,00 дол. США, що підтверджується ВМД №807100001/2016/000147 на суму 9 240,00 дол. США, ВМД №807100001/2016/000140 на суму 9 210,00 дол. США; ВМД №807100001/2016/000348 на суму 9 210,00 дол. США.

На виконання умов вказаного контракту позивачем виписано інвойси №4 від 19 січня 2016 року, №3 від 18 січня 2016 року та №14 від 08 лютого 2016 року.

Відповідно до пункту 4.2 контракту, оплата за поставлений товар здійснюється впродовж 15 календарних днів з дати поставки, однак нерезидентом оплата здійснена не була.

У зв'язку з наведеним, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості.

Рішенням господарського суду Харківської області від 19 вересня 2016 року у справі №922/686/16 позов позивача задоволено повністю, стягнуто з компанії-нерезидента суму заборгованості у розмірі 27 720,00 дол. США.

В подальшому, в період з 31 серпня 2016 року по 06 вересня 2016 року Головним управлінням ДФС у Харківській області проведено документальну позапланову перевірку Державного підприємства «Новопокровський комбінат хлібопродуктів» з питань дотримання вимог валютного законодавства за зовнішньоекономічними контрактами, за результатами якої складено відповідний акт перевірки №544/20-40-14-04-08/00953042 від 13 вересня 2016 року.

Перевіркою встановлено порушення позивачем статті 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» в частині ненадходження валютної виручки по експортним контрактам №0210/1 від 01 грудня 2015 року, №0206/2 від 28 листопада 2015 року, №0207/1 від 30 листопада 2015 року, №0214/1 від 17 грудня 2015 року, №0010 від 13 січня 2016 року, укладених із компанією-нерезидентом «Optima Trade Limited UAE» (Об'єднані Арабські Емірати), експортним контрактом №0110 від 09 червня 2015 року, укладеного з Shaneen Lil-Mantogat-Ghizieh (Ізраїль).

На підставі висновків вказаного акта перевірки та подання Державної фіскальної служби України, відповідачем видано наказ №22 від 13 січня 2017 року «Про застосування спеціальної санкції - індивідуального режиму ліцензування зовнішньоекономічної діяльності - до суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності України», пунктом 33 додатку до якого до позивача застосовано спеціальну санкцію - індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності.

Незгода Державного підприємства «Новопокровський комбінат хлібопродуктів» із вказаним наказом в частині застосування санкції до позивача зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України (тут і далі по тексту всі нормативно-правові акти зазначені в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до вимог частини 1 статті 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», за порушення цього або пов'язаних з ним законів України до суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності або іноземних суб'єктів господарської діяльності можуть бути застосовані такі спеціальні санкції:

- накладення штрафів у випадках несвоєчасного виконання або невиконання суб'єктами зовнішньоекономічної діяльності та іноземними суб'єктами господарської діяльності своїх обов'язків згідно з цим або пов'язаних з ним законів України. Розмір таких штрафів визначається відповідними положеннями законів України та/або рішеннями судових органів України;

- застосування до суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності та іноземних суб'єктів господарської діяльності індивідуального режиму ліцензування у випадках порушення такими суб'єктами цього Закону та/або пов'язаних з ним законів України, що встановлюють певні заборони, обмеження або порядок здійснення зовнішньоекономічних операцій;

- тимчасове зупинення зовнішньоекономічної діяльності у випадках порушення цього Закону або пов'язаних з ним законів України, проведення дій, які можуть зашкодити інтересам національної економічної безпеки.

Санкції, зазначені у цій статті, застосовуються центральним органом виконавчої влади з питань економічної політики за поданням органів доходів і зборів та контрольно-ревізійної служб, правоохоронних органів, органів Антимонопольного комітету України, національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, та Національного банку України або за рішенням суду. Санкції, зазначені у цій статті, можуть бути застосовані до суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності або іноземних суб'єктів господарської діяльності протягом трьох років з дня виявлення порушення законодавства (частина 2 статті 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність»).

Згідно положень частини 3 статті 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», подання щодо застосування санкцій повинно містити такі дані: найменування та реквізити суб'єкта зовнішньоекономічної діяльності (для іноземних суб'єктів господарювання - мовою країни їхнього місцезнаходження), відомості про зміст порушення з посиланням на конкретні положення законодавства України, вид спеціальної санкції, яку пропонується застосувати, найменування та реквізити контрагента, при виконанні контракту з яким порушено законодавство, іншу доцільну інформацію.

Оскаржуваним рішенням до позивача були застосовані санкції у вигляді запровадження індивідуального режиму ліцензування зовнішньоекономічної діяльності на території України за порушення останнім вимог статей 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Так, відповідно до приписів статей 1, 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», виручка резидентів у іноземній валюті від експорту продукції підлягає зарахуванню на їх валютні рахунки в уповноважених банках у строки виплати заборгованостей, зазначені в контрактах, але не пізніше 180 календарних днів з дати митного оформлення (виписки вивізної вантажної митної декларації) такої продукції, що експортується, а в разі експорту робіт, транспортних послуг - з моменту підписання акта або іншого документа, що засвідчує виконання робіт, надання транспортних послуг. Перевищення зазначеного строку потребує висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку. Виручка резидента за експортним зовнішньоекономічним договором (контрактом) вважається перерахованою на його банківський рахунок за заявою резидента, якщо належна сума врегульована Експортно-кредитним агентством.

Національний банк України має право запроваджувати на строк до шести місяців інші строки розрахунків, ніж ті, що визначені частиною першою цієї статті.

Імпортні операції резидентів, які здійснюються на умовах відстрочення поставки, в разі, коли таке відстрочення перевищує 180 календарних днів з моменту здійснення авансового платежу або виставлення векселя на користь постачальника продукції (робіт, послуг), що імпортується, потребують висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку.

Національний банк України має право запроваджувати на строк до шести місяців інші строки розрахунків, ніж ті, що визначені частиною першою цієї статті.

Водночас, постановами Правління Національного банку України від 03 березня 2015 року №160, від 03 червня 2015 року №354 та від 03 вересня 2015 року №581 було встановлено, що у період з 04 березня 2015 року по 04 грудня 2015 року розрахунки за операціями з експорту та імпорту товарів, передбачені в статтях 1 та 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», здійснюються у строк, що не перевищує 90 календарних днів.

Отже, у період з 04 березня 2015 року по 04 грудня 2015 року розрахунки за операціями з експорту та імпорту товарів, передбачені в статтях 1 та 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», не могли перевищувати 90 календарних днів без отримання висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку.

Як вбачається з матеріалів справи та як зазначив відповідач у відзиві на позов, підставою для застосування вказаної вище санкції є подання Державної фіскальної служби України від 30 листопада 2016 року №20631/5/99-99-14-06-16.

Так, з наявного в матеріалах справи подання Державної фіскальної служби України від 30 листопада 2016 року №20631/5/99-99-14-06-16 «Про застосування спеціальних санкцій» вбачається, що Державна фіскальна служба України відповідно до спільної постанови Кабінету Міністрів України на Національного банку України від 26 грудня 1995 року № 1044 «Про заходи щодо забезпечення контролю за зовнішньоекономічною діяльністю та валютного контролю» пропонує застосувати спеціальні санкції згідно із статтею 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» до 49 українських суб'єктів господарської діяльності, у яких за результатами проведених перевірок встановлено наявність простроченої дебіторської заборгованості за здійсненими економічними операціями та 63 іноземних суб'єктів господарської діяльності.

Оскільки вказане подання за формою та змістом відповідало частині 3 статті 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», у відповідача не було передбачених законодавством підстав для незастосування до компанії позивача спеціальної санкції - індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності.

Разом з тим, такі доводи суб'єкта владних повноважень не можна визнати обґрунтованими, оскільки, з урахуванням положень статті 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» та статті 218 Господарського кодексу України, підставою для застосування санкцій є саме правопорушення, а наявність відповідного подання є лише однією з умов застосування санкцій.

Зазначена позиція суду узгоджується із позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалах від 12 квітня 2016 року (№ К/800/43747/15) та від 15 вересня 2016 року (№ К/800/38838/15).

При цьому, належить врахувати, що відповідно до частини 2 статті 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно положень частини 1 статті 239 Господарського кодексу України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб'єктів господарювання такі адміністративно-господарські санкції як, зокрема, застосування індивідуального режиму ліцензування на умовах та в порядку, визначених законом.

Отже, санкція, застосована відповідачем у спірних правовідносинах, а саме індивідуальний режим ліцензування, є адміністративно-господарською санкцією.

Частиною першою статті 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Тобто, застосування адміністративно-господарських санкцій має відбуватись з урахуванням правил, передбачених, зокрема, Господарським кодексом України.

Під час розгляду справи судом встановлено, що з боку позивача відсутня вина щодо порушення строків зарахування виручки в операціях, оскільки ним вжито всіх заходів щодо погашення заборгованості, яка виникла в межах виконання наведених вище правочинів, укладених із компанією-нерезидентом.

Відповідно, дія положень статей 1 та 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», порушення яких, на думку відповідача, у правовідносинах з компанією-нерезидентом «Optima Trade Limited UAE» (Об'єднані Арабські Емірати) стало підставою накладення на позивача штрафних санкцій згідно оскаржуваного рішення відповідача, в даному випадку не можуть розповсюджуватись на Державне підприємство «Новопокровський комбінат хлібопродуктів».

Отже, обставини справи свідчать, що відповідачем безпідставно застосовано до позивача санкцію у вигляді індивідуального режиму ліцензування зовнішньоекономічної діяльності на території України на підставі статті 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», оскільки вина позивача в перевищенні вказаних у статтях 1 та 3 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» строків зарахування виручки в операціях позивача з його контрагентом - компанією-нерезидентом відсутня.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, враховуючи наведені вище обставини, суд приходить до висновку про порушення відповідачем при прийнятті оскаржуваного наказу в частині застосування до позивача спеціальної санкції наведених у зазначеній нормі процесуального законодавства принципів, а тому вважає, що такий наказ відносно позивача був прийнятий протиправно.

Суд звертає увагу на те, що позивачем в адміністративному позові ставиться питання лише про скасування оскаржуваного наказу.

Водночас, згідно статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Крім того, частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Враховуючи зазначене, беручи до уваги протиправність оскаржуваного наказу в частині, що була встановлена вище, виходячи з передбаченого частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України права суду вийти за межі позовних вимог в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять, суд вважає за необхідне задовольнити адміністративний позов шляхом визнання протиправним та скасування пункту 33 додатку до наказу Міністерства економічного розвитку та торгівлі України від 13 січня 2017 року №22 «Про застосування спеціальної санкції - індивідуального режиму ліцензування зовнішньоекономічної діяльності - до суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності України» в частині застосування до Державного підприємства «Новопокровський комбінат хлібопродуктів» спеціальної санкції - індивідуального режиму ліцензування зовнішньоекономічної діяльності за порушення вимог статті 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, покладений на нього обов'язок доказування правомірності прийняття оскаржуваного наказу в частині з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконав, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Державного підприємства «Новопокровський комбінат хлібопродуктів» задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати пункт 33 додатку до наказу Міністерства економічного розвитку та торгівлі України від 13 січня 2017 року №22 «Про застосування спеціальної санкції - індивідуального режиму ліцензування зовнішньоекономічної діяльності - до суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності України» в частині застосування до Державного підприємства «Новопокровський комбінат хлібопродуктів» спеціальної санкції - індивідуального режиму ліцензування зовнішньоекономічної діяльності за порушення вимог статті 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

3. Стягнути на користь Державного підприємства «Новопокровський комбінат хлібопродуктів» (63523, Харківська область, Чугуївський район, смт. Новопокровка, вул. ім. В. Весіча, 1, ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства економічного розвитку та торгівлі України (01008, м. Київ, вул. М. Грушевського, 12/2, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко

Повний текст рішення суду виготовлений 13 вересня 2018 року.