Справа № 465/3368/18
Суддя: Ланкевич Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2018-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №465/3368/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2018 року

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Франківського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про визнання протиправними бездіяльності та дій, зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до Франківського районного суду м.Львова з позовною заявою, в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача;

- визнати протиправними дії відповідача в частині недонарахування та недоплати позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня 2018 року в розмірі 10045,00 грн;

- зобов'язати відповідача здійснити донарахування разової грошової допомоги до 5 травня 2018 року в розмірі 10045,00 грн та стягнути з відповідача на користь позивача вказані кошти.

Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 07.06.2018 року адміністративну справу №465/3368/18 передано за підсудністю до Львівського окружного адміністративного суду.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 20.07.2018 року прийнято адміністративну справу №465/3368/18 до свого провадження, позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді від 06.08.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, на підставі клопотання позивача та п.2 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Посилається на те, що він є інвалідом війни І групи і має право на пільги, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року №3551-XII, зокрема на отримання разової грошової допомоги до 5-го травня в розмірі 10 мінімальних пенсій за віком (13730,00 грн). Однак у 2018 році йому було виплачено лише 3685,00 грн, тобто недоплата становить 10045,00 грн. Вважаючи у зв'язку із цим свої конституційні права та гарантії на належний соціальний захист порушеними, позивач звернувся до суду за їх захистом. Просить позов задовольнити повністю.

У встановлений судом строк від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що виплата позивачу у 2018 році щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, як учаснику бойових дій, відповідно до ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» здійснена правомірно в порядку та розмірі, визначених Кабінетом Міністрів України. З цих підстав вважає, що позовні вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, відтак у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

ОСОБА_1 є інвалідом І групи та учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується посвідченнями серії НОМЕР_1 від 31.05.2010 року та серії НОМЕР_2 від 03.07.1997 року відповідно.

У квітні 2018 року Франківським відділом соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради позивачу, як інваліду І групи, було здійснено виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі 3685,00 грн відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.03.2018 року №170 «Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

23.04.2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив донарахувати та виплатити решту суми недоотриманої ним грошової допомоги в розмірі, передбаченому Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а саме - 10045,00 грн.

26.04.2018 року відповідач листом № повідомив, що у 2018 році позивачу виплачено разову грошову допомогу, як інваліду війни І групи, в розмірі та відповідно до порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що на переконання позивача відповідач порушує його право на отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня відповідно до ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в належному розмірі. Наведене і зумовило позивача звернутись до суду за судовим захистом.

Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.

Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.

Правовий статус ветеранів війни визначено Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року №3551-XII, який забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Відповідно до ч.5 ст.13 цього Закону (в редакції, яка діяла до 31.12.2007 року), щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам I групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком.

Підпунктом «б» підп.1 п.20 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007 №107-VI частину п'яту зазначеної статті було викладено в новій редакції, згідно з якою щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

У подальшому, зміни, внесені підп.«б» підп.1 п.20 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007 №107-VI, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 року №10-рп/2008

Таким чином, з 22.05.2008 року було відновлено дію ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до якої розмір щорічної разової грошової допомоги інвалідам війни І групи становить десять мінімальних пенсій за віком.

Водночас п.63 Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 року №79-VIII, який набув чинності 01.01.2015 року, розділ VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким, зокрема, встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Тобто із набуттям чинності Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 року №79-VIII Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до положень ч.2 ст.95 Конституції України, виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Згідно п.3 ст.116, ч.1 ст.117 Конституції України, Кабінет Міністрів України забезпечує проведення, зокрема, політики у сфері соціального захисту. Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.

Так, згідно п.1 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» від 14.03.2018 року №170 (далі - постанова №170), яка набрала законної сили 16.03.2018 року, установлено, що у 2018 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» (далі - грошова допомога), здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення районних, районних у м.Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - районні органи соціального захисту населення).

Районні органи соціального захисту населення перераховують кошти через відділення зв'язку або установи банків на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання) у таких розмірах, зокрема: особам з інвалідністю внаслідок війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 14 років) в'язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, визнаним особами з інвалідністю внаслідок загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин: - I групи - 3685 гривень.

Вказані положення є чинними та не визнані Конституційним Судом України неконституційними.

Отже, розмір щорічної разової грошової допомоги позивача до 5 травня на 2018 рік складає 3685,00 грн.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 26.12.2011 року №20-рп/2011, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Поряд з цим, у рішенні Конституційного Суду України від 25.01.2012 року №3-рп/2012 визначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

За змістом ст.1512 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов'язковим і не можуть бути оскаржені.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Враховуючи те, що Закон України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 року №79-VIII прийнято пізніше ніж Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року №3551-XII, відтак у даному випадку застосуванню підлягають норми Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 року №79-VIII.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, зокрема, у постановах від 27.02.2018 року (справа №580/1189/17), від 21.08.2018 року (справа №577/3711/16-а), від 22.08.2018 року (справа №550/1131/17) та від 05.09.2018 року (справа №591/4700/16-а).

При вирішенні даного спору суд також враховує рішення Європейського суду з прав людини від 03.06.2014 року у справі «Валентина Ніканорівна Великода проти України» (заява №43331/12), в якому суд зазначив, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу №1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акта, яким встановлено таке право власності. Зменшення розміру пенсії могло бути обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася Україна.

В ухвалі від 03.06.2014 року (справа «Серебрянський проти України», заява №54704/10) Європейський суд з прав людини дійшов висновку (п.36 ухвали), що вимога заявника щодо виплати разової щорічної допомоги до Дня перемоги у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком не становила «законні сподівання» у значенні практики ЄСПЛ з цього питання. Національний суд розглянув твердження заявника та навів підстави свого рішення, яке не може вважатися свавільним або необґрунтованим. Дійсно, закони України про державний бюджет на 2007 та 2008 роки вплинули на заявника, але національний суд, посилаючись на відсутність зворотної дії рішень Конституційного Суду України [йдеться про рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 року №10рп/2008], чітко постановив, що заявник отримав виплату, на яку він мав право відповідно до національного законодавства станом на момент, коли вона мала виплачуватися.

Крім того, у рішенні від 09.10.1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004 року.

Наведене свідчить, що Європейський суд з прав людини не вбачає порушень Конвенції у ситуаціях, за яких розмір певної соціальної виплати на певний час зменшується підзаконним нормативно-правовим актом (за умови, що такі акти не будуть визнані неконституційними).

Беручи до уваги досліджені докази та встановлені на їх підставі обставини справи, суд дійшов висновку, що відповідач, виплачуючи позивачу грошову допомогу до 5 травня у 2018 році у розмірі 3685,00 грн, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі і Постановою №170.

При цьому, суд враховує і те, що положення Закону України від 28.12.2014 року №79-VІІІ «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» не визнані Конституційним Судом України неконституційними, а тому підлягають застосуванню при визначенні суми допомоги до 5 травня у 2018 році.

Суд не бере до уваги твердження позивача про те, що зміни в законодавстві, які звужують зміст та обсяг існуючих прав, не повинні застосовуватися, оскільки зміна правового регулювання щодо визначення розміру разової грошової допомоги до 5 травня не може свідчити про звуження існуючих прав позивача з боку Франківського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради.

Більше того, саме Кабінет Міністрів України уповноважений на підставі конкретних положень закону, прийнятого Верховною Радою України, та з метою забезпечення проведення політики у сфері соціального захисту, визначати розміри соціальних виплат. А згідно ч.1 ст.117 Конституції України, відповідні акти Кабінету Міністрів України є обов`язковими для виконання.

Таким чином, аргументи позивача про те, що відповідач порушує його право на отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі десяти мінімальних пенсій не знайшли свого підтвердження та спростовуються встановленими судом обставинами.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до Франківського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про визнання протиправними бездіяльності та дій, зобов'язання вчинити дії - слід відмовити.

Щодо судових витрат, то питання щодо їх розподілу суд не вирішує, оскільки позивач, відповідно до п.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору і такий ним не сплачувався.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262, 291, 382, підп.15.5 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

у задоволенні позову - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.

Оригінал повного тексту судового рішення складено в одному примірнику 17.09.2018 року.