Справа № 808/1347/18
Суддя: Бойченко Юлія Петрівна
Дата ухвалення: 2018-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

17 вересня 2018 року Справа № 808/1347/18 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Бойченко Ю.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (місце проживання: Ізраїль, АДРЕСА_1, адреса для листування: Україна, 69005, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 160, офіс 10.23, РНОКПП НОМЕР_1)

до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (69057, м. Запоріжжя, вул. Гагаріна, буд. 2-Б, )

про зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (далі відповідач), в якій позивач просить суд (з урахуванням вимог уточненої позовної заяви від 14.05.2018): зобовязати відповідача призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком з 25.09.2017 (з дати звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що позивач є громадянином України та з липня 1998 року постійно мешкає у Ізраїлі. Необхідний для призначення пенсії трудовий стаж позивач здобув на території України, тобто має всі необхідні умови для призначення пенсії за віком. З метою призначення пенсії представник позивача звернувся до відповідача із заявою від 25.09.2017 року, проте відповідач відмовив у призначені пенсії (лист від 09.10.2017 № 344/С-10, від 01.12.2017 № 490/М-10) з наступних підстав: відсутності пенсійної справи, що унеможливлює призначення пенсії; відсутності реєстрації на території України за місцезнаходженням відповідача; не розповсюдження на позивача рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року, яким визнано неконституційними деякі положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування"; відсутності міжнародної пенсійної угоди між Україною та Ізраїлем. Просить позов задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 16.04.2018 позовну заяву було залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви строком 10 днів від дня одержання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.

В межах встановленого строку представником позивача надані документи на виконання вимог ухвали суду від 16.04.2018, в результаті чого позовна заява приведена у відповідність вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 КАС України.

Ухвалою суду від 21.05.2018 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 20.06.2018.

19.06.2018 представником позивача надана заява (вх.№ 19053) про розгляд справи без участі позивача та його представників.

Представник відповідача позов не визнав та 08.06.2018 надав відзив на позовну заяву (вх. № 17632), у якому зазначив, що виплата пенсії здійснюється в межах України, а оскільки позивач знятий з реєстраційного обліку у 1998 році у зв'язку із виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю, то за даних обставин та на теперішній час пенсія не може бути призначена. Питання призначення пенсій громадянам, які постійно проживають у Ізраїлі буде вирішуватися у разі прийняття Верховною Радою України проекту закону про ратифікацію Угоди між Україною та Ізраїлем про соціальне забезпечення. Також у відзиві зазначено, що під час перебування пенсіонера за кордоном пенсія виплачується у тому разі, коли це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою. Громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються. Крім того зазначив, що позивачем не було надано повного пакету документів, що унеможливлює призначення пенсії.

18.06.2018 представник позивача надав відповідь на відзив (вх.№ 18687) в якій зазначив, що твердження відповідача про відсутність міжнародної пенсійної угоди між Україною та Ізраїлем є незаконним та дискримінаційним, а документ що посвідчує особу позивача нотаріально засвідчений та апостильований. Щодо вимоги відповідача надати повний пакет документів, представник зазначає, що Пенсійний фонд України має право самостійно отримувати від державний органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб-підприємців усі необхідні відомості, які потрібні для здійснення завдань, покладених на УПФУ. Право громадянина України на одержання призначеної йому пенсії не може бути повязано з такою умовою як постійне проживання в Україні та повинна бути проведена компенсація втрати частини доходів та індексація.

22.06.2018 представником відповідача надано заперечення на відповідь (вх.№19551) в яких зазначено, що у позивача відсутні документи, які засвідчують місце його проживання (реєстрації) в Україні, які передбачені чинним законодавством. Позивачем не було надано повного пакету документів, а саме, атестату про навчання в ДПТУ-16 м. Запоріжжя за період з 01.09.1971 по 18.07.1972, архівної довідки за період роботи з 21.07.1972 по 30.10.1972 та військовий квиток, що робить неможливим призначення пенсії. Компенсація може бути проведена у випадку, коли пенсія вже нарахована, але не виплачена. Індексація не може бути проведена, оскільки позивач постійно мешкає в державі Ізраїль, на території України не проживає, до населення України не належить, пенсію на території України не отримує. Стосовно відшкодування судових витрат зазначає, що у відповідача відсутні кошти на цю мету.

Відповідно до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відповідно до частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

За таких обставин суд дійшов висновку щодо можливості розгляду справи за відсутності представників сторін в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи доказів, зміст та обсяг яких достатній для вирішення спору по суті.

Суд, оцінивши повідомлені сторонами обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.

Розглянувши матеріали та з'ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Позивач, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України та 15.07.1998 виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.

Докази, які містяться у справі вказують, що позивач до виїзду на постійне проживання до Ізраїлю працював на території України.

25.09.2017 з метою призначення пенсії за віком позивач, у віці 62 років, через свого представника звернувся до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя із заявою про призначення пенсії від 13.09.2017.

У заяві позивач, зокрема, зазначив: місце реєстрації та місце проживання: Держава Ізраїль, АДРЕСА_2. Щодо механізму виплати пенсії позивач у заяві зазначив, що реквізити будуть надані додатково. Позивач у заяві не зазначав про його бажання отримувати пенсію у Ізраїлі. До заяви були надані документи, аналогічні які долучені до матеріалів справи, серед яких була надана трудова книжка позивача, трудовий стаж за якою складає понад 26 років.

Листом № 344/С-10 від 09.10.2017 відповідач повідомив позивача що останньому необхідно надати підтверджуючі документи стосовно періоду навчання в ДПТУ № 16, періоду військової служби та архівної довідки про підтвердження стажу роботи за період з 21.07.1972 по 30.10.1972.

Листом № 490/М-10 від 01.12.2017 відповідач відмовив позивачу у призначені виплати пенсії. У відмові зазначено, що позивачу до заяви про призначення пенсії необхідно додатково надати: - документ, що засвідчує місце проживання (реєстрації); - атестат про навчання в ДПТУ -16 м. Запоріжжя за період з 01.09.1971 по 18.07.1972, оскільки в трудовій книжці не вказана дата атестату № 4746; - архівну довідку за період роботи з 21.07.1972 по 30.10.1972, оскільки в трудовій книжці відсутній наказ про звільнення у звязку з призовом до лав Радянської армії; - військовий квиток, оскільки у трудовій книжці відсутня дата.

Оцінивши надані докази суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (стаття 46 Конституції України).

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина 3 статті 25 Конституції України).

Відповідно до приписів статті 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003 право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Вказаною нормою зазначені необхідні передумови для призначення пенсії. Вимога обов'язкового проживання на території України для призначення пенсії не встановлена.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (стаття 51 цього Закону).

Конституційний Суд України в рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні по справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

У зазначених вище правових позиціях ставилось питання щодо перерахунку пенсій особам, які проживають за межами України. Проте, суд вважає, що як перерахунок так і призначення пенсії не може ставитись в залежність від місця проживання громадянина, а тому відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії з підстав, викладених у листах № 344/С-10 від 09.10.2017 та №490/М-10 від 01.12.2017 є протиправною, суперечить висновкам Конституційного Суду України та Європейському суду з прав людини, викладеним у рішенні у справі "Пічкур проти України".

Згідно з ч.2 ст.2 Закону України №1382-IV від 11.12.2003 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, не може бути підставою для позбавлення громадянина України гарантованого йому державою права на отримання пенсії у старості.

Отже, право позивача на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Враховуючи той факт, що на даний час позивач не втратив громадянство України, він має право на призначення пенсії.

У п.2.1 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»», затвердженого 25.11.2005 Постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 (у редакції Постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 за №13-1), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.02.2005 за №1566/11846, до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи:

- документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообовязкове державне соціальне страхування;

- документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу);

- документи про місце проживання (реєстрації) особи.

Відповідно до п.2.22 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»» за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання.

Відповідно до пункту 2.9 зазначеного Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна предявити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Згідно пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Суд зазначає, що відповідно до п.4.2 Порядку: «Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб до оформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі».

Крім того, відповідно до п.п. 2 п. 6 Положення про управління ПФУ в районах, містах, районах у містах, а також про обєднані управління, яке затверджене постановою Правління ПФУ № 28-2 від 22.12.2014- управління Пенсійного фонду України має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.

Таким чином, відповідач мав право здійснити відповідні запити, для отримання необхідних управлінню Фонду додаткових документів, які не були надані позивачем.

Відповідно до частини 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, пенсії або аналогічної виплати, встановленої в інших державах, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі встановлюється з урахуванням зазначених сум.

За кожний повний рік страхового стажу понад 35 років чоловікам і 30 років жінкам пенсія за віком збільшується на 1 відсоток розміру пенсії, обчисленої відповідно до статті 27 цього Закону, але не більш як на 1 відсоток мінімального розміру пенсії за віком, передбаченого абзацом першим цієї частини. Наявний в особи понаднормовий страховий стаж не може бути обмежений.

Згідно частини 2 ст.42 Закону України №1058-IV від 09.07.2003 «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» для забезпечення індексації пенсії щороку проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії. Показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для обчислення пенсії, щороку збільшується на коефіцієнт, що відповідає 50 відсоткам показника зростання споживчих цін за попередній рік та 50 відсоткам показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передували року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення. У разі відсутності дефіциту коштів Пенсійного фонду для фінансування виплати пенсій у солідарній системі розмір щорічного збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для обчислення пенсії, передбачений абзацом другим цієї частини, може бути збільшений, але не повинен перевищувати 100 відсотків показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передували року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення. Розмір, дата та порядок такого збільшення визначаються у межах бюджету Пенсійного фонду за рішенням Кабінету Міністрів України з урахуванням мінімального розміру збільшення, визначеного абзацом другим цієї частини.

З аналізу документів наданих позивачем до заяви про призначення пенсії, судом встановлено, що всі необхідні документи відповідно до вище наведених норм були надані. Також враховуючи те, що судом встановлено, що відповідач неправомірно відмовив позивачу у призначенні пенсії, тому суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача.

Тобто позовна вимога щодо призначення та виплату позивачу пенсії за віком у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів, є обґрунтованою та такою, що відповідає нормам чинного законодавства.

Відповідно до частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: Ізраїль, АДРЕСА_1, адреса для листування: Україна, 69005, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 160, офіс 10.23, РНОКПП НОМЕР_1) до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (69057, м. Запоріжжя, вул. Гагаріна, буд. 2-Б, ) про зобовязання вчинити певні дії - задовольнити.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (69057, м. Запоріжжя, вул. Гагаріна, буд. 2-Б, ) призначити та виплачувати ОСОБА_1 (місце проживання: Ізраїль, АДРЕСА_1, адреса для листування: Україна, 69005, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 160, офіс 10.23, РНОКПП НОМЕР_1) пенсію за віком з 25 вересня 2017 року у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Присудити на користь ОСОБА_1 (місце проживання: Ізраїль, АДРЕСА_3, адреса для листування: Україна, 69005, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 160, офіс 10.23, РНОКПП НОМЕР_1) суму судового збору 704,80 (сімсот чотири гривні 80 копійок) грн. за рахунок бюджетних асигнувань Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (69057, м. Запоріжжя, вул. Гагаріна, буд. 2-б, ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі виготовлено та підписано 17.09.2018.

Суддя Ю.П. Бойченко