Справа № 826/1575/17
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2018-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 вересня 2018 року № 826/1575/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючий суддя Арсірій Р.О., судді Кузьменко В.А., Огурцов О.П., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного сервісного центру МВС про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) з позовом до Головного сервісного центру МВС (далі - відповідач, ГСЦ МВС), у якому просила суд стягнути з відповідача на її користь 254,88 грн. заборгованості по заробітній платі та 27981,80 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.11.2016 по 22.01.2017, всього суму 28236,68 грн.

14.02.2018 позивач подала до суду заяву про уточнення і збільшення позовних вимог, у якій просила стягнути з відповідача 1241,94 грн. заборгованості по заробітній платі та 167890,23 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.11.2016 по 22.01.2018.

14.03.2018 позивач подала другу заяву про збільшення позовних вимог, у якій просила стягнути з відповідача 1558,56 грн. заборгованості по заробітній платі та 277 069,09 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.11.2016 по 10.04.2018.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.02.2017 відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідач протиправно здійснив утримання з її заробітної плати суми раніше виплачених відпускних та безпідставно ненарахував премію за жовтень 2016 року. З огляду на те, що відповідач у повному обсязі не здійснив розрахунок при звільненні позивача, остання просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач визнав позов в частині позовних вимог про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 29543,39 грн., погодившись із тим, що у зв'язку із помилкою, повний розрахунок з позивачем було здійснено із затримкою на 37 робочих днів. В іншій частині позовних вимог відповідач просив відмовити. Зазначив, що премія не належить до обов'язкових виплат, а тому позивачу не була призначена премія за 7 робочих днів у жовтні 2016 року. Також відповідач зазначив, що ним правомірно здійснено утримання із заробітної плати позивача суми, яка в попередньому періоді було помилково нарахована.

В судовому засіданні 11.04.2018 сторони заявили клопотання про подальший розгляд справи у порядку спрощеного провадження, на підставі чого суд керуючись положеннями частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України ухвали здійснювати подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

З 04.03.2016 по 22.11.2016 ОСОБА_1 працювала на посаді начальника відділу нормативно-правового забезпечення управління юридичного забезпечення ГСЦ МВС, на яку була переведена з Міністерства інфраструктури України.

На підставі наказу ГСЦ МВС від 21.11.2016 №263 позивача звільнено на підставі пункту 5 статті 36 Кодексу законів про працю України у зв'язку із переведенням до Міністерства юстиції України. Згідно даного наказу невикористана частина відпустки позивача за фактично відпрацьований період складає: 8 календарних днів щорічної основної відпустки та 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпуски.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач здійснив виплату позивачу при звільненні суми 10879,52 грн.

Позивач зазначила, що відповідачем безпідставно не було нараховано премію за жовтень 2016 року у розмірі 316,62 грн., а також протиправно утримано із заробітної плати суму 1241,94 грн. переплати відпускних, виплачених позивачу у червні 2016 року.

У зв'язку із цим, позивач звернулась до суду із позовом про стягнення вказаних сум, а також стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.11.2016 по 10.04.2018 на суму 277069,09 грн.

Відповідач заперечив проти наведених доводів позивача та зазначив, що розрахунок зі позивачем був здійснений у повному обсязі шляхом перерахування коштів двома платежами, а саме: 05.12.2016 перераховано 6235,67 грн. та 16.01.2017, після виявлення технічної помилки, перераховано додатково 4643,85 грн.

При цьому, відповідач погодився з тим, що остаточний розрахунок було здійснено із затримкою на 37 робочих днів та визнав позов в частині позовних вимог про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 29543,39 грн.

Оцінивши за правилами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до частини 3 статті 83 Кодексу законів про працю України у разі переведення працівника на роботу на інше підприємство, в установу, організацію грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, установи, організації, куди перейшов працівник.

Аналогічні положення містяться у частині 4 статті 24 10 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР.

Згідно із пунктом 8 частини 7 статті 10 названого Закону щорічні відпустки повної тривалості до настання шестимісячного терміну безперервної роботи у перший рік роботи на даному підприємстві за бажанням працівника надаються, зокрема, працівникам, які не використали за попереднім місцем роботи повністю або частково щорічну основну відпустку і не одержали за неї грошової компенсації.

Суд встановив, що при переведенні ОСОБА_1 з Міністерства інфраструктури України, останнім було перераховано на рахунок ГСЦ МВС грошову компенсацію за невикористану позивачем відпустку, а саме: за 13 календарних днів невикористаної щорічної основної відпуски та за 15 календарних днів невикористаної додаткової відпустки, всього у розмірі 5249,54 грн., що підтверджується випискою по рахунках.

Згідно наказу ГСЦ МВС від 13.06.2016 №90 о/с позивачу було надано частину щорічної відпустки на 2 календарні дні з 16-17.06.2016 за період з 24.05.2015 по 03.03.2016, тобто за період, коли позивач працювала у Міністерстві інфраструктури України.

Вказана відпустка мала бути оплачена за рахунок коштів, перерахованих Міністерством інфраструктури України як компенсація за невикористану позивачем відпустку.

Однак, відповідач вказав на те, що ним помилково нараховано і виплачено позивачу 1241,94 грн. як за період роботи в ГСЦ МВС, замість правильної суми 375,06 грн. за рахунок грошової компенсації невикористаної відпустки з попереднього місця роботи. У зв'язку із цим, помилково нарахована і виплачена позивачу сума у розмірі 1241,94 грн. підлягала утриманню із заробітної плати як помилково виплачена.

Відповідно до витягу з табелю обліку використання робочого часу у жовтні 2016 року ОСОБА_1 працювала 7 робочих днів. 12 та 13 жовтня 2016 року позивач перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, а з 17 жовтня до кінця місяця - у щорічній відпустці.

При проведенні розрахунку відпускних у жовтні 2016 року відповідач нарахував і виплатив позивачу суму 5249,54 грн. Ця сума включала в себе 375,06 грн., розрахованих за період роботи позивача в Міністерстві інфраструктури України. Однак, помилково виплачена сума 1241,94 грн. не була утримана із заробітної плати, що підтверджується розрахунковим листом за жовтень 2016 року, реєстром працівників на перерахування за жовтень 2016 року в банк та розрахунково-платіжною відомістю №ГСЦ15-89 за жовтень 2016 року, копії яких наявні в матеріалах справи.

Відповідно до положень статті 127 Кодексу законів про працю України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу, зокрема, для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не повернутого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості, або з дня виплати неправильно обчисленої суми.

Матеріали справи свідчать про те, що зайво виплачена ОСОБА_1 сума відпускних у розмірі 1241,94 грн. була утримана відповідачем у листопаді 2016 року, що підтверджується розрахунковим листом за відповідний період.

Суд відхиляє доводи позивача про те, що відповідач не мав правових підстав для утримання з її заробітної плати зайво виплаченої суми, оскільки таке право роботодавця передбачене положеннями статті 127 Кодексу законів про працю України.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 1241,94 грн., оскільки така сума була утримана відповідачем правомірно.

Також суд відхиляє доводи позивача про ненарахування відповідачем заробітної плати за 14 робочих днів, які ОСОБА_1 відпрацювала у жовтні 2016 року, оскільки матеріали справи свідчать про те, що позивач у вказаний період працювала 7 робочих днів і за цей період їй було нараховано і виплачено заробітну плату.

Щодо посилання позивача на безпідставне ненарахування їй премії за жовтень 2016 року, суд зазначає наступне.

У відповідності до положень частин 1, 2 статті 50 Закону України «Про державну службу» держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов'язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Заробітна плата державного службовця складається з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 4) виплати за додаткове навантаження у зв'язку з виконанням обов'язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця; 5) виплати за додаткове навантаження у зв'язку з виконанням обов'язків за вакантною посадою державної служби за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою; 6) премії (у разі встановлення).

Частиною 3 статті 50 названого Закону передбачено, що за результатами роботи та щорічного оцінювання службової діяльності державним службовцям можуть встановлюватися премії. До премій державного службовця належать: 1) премія за результатами щорічного оцінювання службової діяльності; 2) місячна або квартальна премія відповідно до особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу.

Згідно із частиною 5 статті 52 Закону України «Про державну службу» премії виплачуються в межах фонду преміювання залежно від особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу.

Встановлення премій державним службовцям здійснюється керівником державної служби відповідно до затвердженого ним Положення про преміювання у відповідному державному органі, погодженого з виборним органом первинної профспілкової організації (за наявності).

З аналізу наведених норм слідує, що премії не належать до обов'язкових складових заробітної плати державного службовця, а встановлюються керівником залежно від особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу.

Відповідач зазначив, що враховуючи те, що у жовтні 2016 року ОСОБА_1 працювала тільки 7 робочих днів, керівником ГСЦ МВС не було встановлено їй премії за цей період.

Суд дійшов висновку, що ненарахування позивачу премії за жовтень 2016 року не є порушенням та відповідає чинному законодавству, з огляду на що підстави для стягнення з відповідача суми премії у розмірі 316,62 грн. на користь позивача відсутні.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.11.2016 по 10.04.2018 у розмірі 277 069,09 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення сторін, суд встановив, що при звільненні ОСОБА_1 їй мала бути виплачена сума 10879,52 грн.

Позивач звільнена 22.11.2016 згідно наказу ГСЦ МВС України на підставі заяви про звільнення від 17.11.2016. Того ж дня відповідач звернувся до Міністерства інфраструктури України із запитом щодо надання реквізитів рахунку для перерахування коштів ОСОБА_1 за невикористану відпустку. 30.11.2016 до ГСЦ МВС за вх. №13937 на вказаний запит надійшов лист Міністерства юстиції України від 23.11.2016 №41172/19904-0-26-16/16 із зазначенням банківських реквізитів для перерахування розрахункових коштів.

02.12.2016 відповідачем підготовано та надіслано до Державної казначейської служби України платіжне доручення від 02.12.2016 №626, яке останнім 05.12.2016 було виконано - на рахунок Міністерства юстиції України перераховано 6235,67 грн.

В подальшому відповідачем було виявлено помилку в розрахунках при звільненні ОСОБА_1

16.01.2017 відповідачем здійснено виплату на суму 4643,85 грн., в тому числі 1834,76 грн. (перераховані на рахунок позивача) та 2809,09 грн. (перераховано на рахунок Міністерства юстиції України).

Отже, повний розрахунок із позивачем був здійснений 16.01.2017, тобто із затримкою на 37 робочих днів за період з 22.11.2016 по 16.01.2017.

Положеннями статті 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно довідки ГСЦ МВС від 03.07.2017 №58 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 798,47 грн.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 29543,39 грн. (798,47 грн. х 37 робочих днів).

Суд відхиляє доводи позивача про те, що відповідач зобов'язаний виплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.11.2016 по 10.04.2018 у сумі 277 069,09 грн., оскільки, як було встановлено судом, повний розрахунок із ОСОБА_1 був проведений 16.01.2017.

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частинами 1, 2, 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані учасниками справи докази, а також усні та письмові доводи учасників справи стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог частково.

Керуючись положеннями статей 6, 8, 9, 77, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Стягнути з Головного сервісного центру МВС (, адреса: 04071, м. Київ, вул. Лук'янівська, 62) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: 01011, АДРЕСА_1) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.11.2016 по 16.01.2017 у розмірі 29543,39 грн. (двадцять дев'ять тисяч п'ятсот сорок три гривні 39 коп.).

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя Р.О. Арсірій

Судді В.А. Кузьменко

О.П. Огурцов