Справа № 810/1515/18
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2018-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2018 року м.Київ № 810/1515/18

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Панової Г.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення Яготинської районної державної адміністрації Київської області

про визнання протиправними дії та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до Управління соціального захисту населення Яготинської районної державної адміністрації Київської області, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Яготинської районної державної адміністрації Київської області щодо відмови у встановленні їй статусу та видачі посвідчення інваліда війни;

- зобов'язати Управління соціального захисту населення Яготинської районної державної адміністрації Київської області встановити їй статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та має посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорія І.

Центральною міжвідомчою експертною комісією їй встановлено другу групу інвалідності у зв'язку із захворюванням пов'язаним з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

04.12.2017 вона звернулась до Управління соціального захисту населення Яготинської районної державної адміністрації Київської області з заявою у якій просила відповідача надати їй статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення.

Водночас, у відповідь на вказане звернення 05.12.2017 їй було повідомлено про відмову у наданні статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення на підставі відсутності розпорядчого документу по лінії Цивільної оборони про залучення підприємства на якому вона працювала до вказаного формування та розпорядчого документу по підприємству про залучення її до складу зазначеного формування.

У свою чергу, позивач вважає, що відповідачем необґрунтовано висувається вимога про надання вказаних документів, оскільки відповідно до вимог законодавства посвідчення інваліда війни видається на підставі довідки медико-соціальної експертизи комісії про групу та причину інвалідності. Разом з цим, позивач зауважує, що необхідність надання будь-яких інших документів на підтвердження факту участі особи в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи законодавством не передбачено.

За наведених обставин, позивач стверджує, що відповідач як суб'єкт владних повноважень, при відмові їй у встановленні статусу та видачі посвідчення інваліда війни, діяв протиправно, з порушенням вимог Конституції України та Указу Президента України № 109/2008 від 07.02.2008 року.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.04.2018 відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

22.05.2018 відповідачем було подано до суду відзив на адміністративний позов відповідно до змісту якого, останній просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та розглядати справу без участі представника управління.

В обґрунтування вказаної правової позиції відповідач зазначає, що органи праці та соціального захисту населення мають право встановлювати статус інваліда війни на підставі довідки, яка містить інформацію про наказ чи розпорядження щодо залучення особи до формувань Цивільної оборони, займану посаду та документи про роботу, яку виконував громадянин під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а також довідки про встановлення інвалідності внаслідок захворювань, пов'язаних з виконанням службових обов'язків.

Таким чином, відповідач вказує, що для встановлення позивачу статусу інваліда війни відповідно до вимог законодавства, необхідно документальне підтвердження, про залучення цієї особи до складу формувань Цивільної оборони.

У свою чергу, інформаційна довідка (про участь у формуваннях ЦО) департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи має інформаційно - роз'яснювальний характер в якій відсутнє підтвердження того, що позивач була залучена до складу формувань Цивільної оборони. Разом з цим, позивачем не подано також і документальне підтвердження про наявність розпорядження, наказу відповідної організації в якій вона працювала та залучення її до складу формувань Цивільної оборони.

За наведених обставин, відповідач стверджує, що документи надані позивачем не містять відомостей про залучення її до складу формувань Цивільної оборони для участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Відповідач також звертав увагу, що документи, які можуть підтвердити залучення формувань Цивільної оборони, також участь у цих формуваннях працівників підприємств, установ та організацій області, повинні зберігатись в архівах відповідних органів виконавчої влади, підприємств, установ і організацій.

На підставі викладеного відповідач зазначає, що Управління соціального захисту населення Яготинської районної державної адміністрації Київської області в даній ситуації не має законних підстав для надання позивачу статусу інваліда війни.

У судове засідання, учасники судового процесу, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи явку уповноважених представників до суду не забезпечили.

При цьому, позивачем до початку судового засідання було подано до суду заяву про розгляд справи без її участі у порядку письмового провадження. Як вже зазначалось, відповідач також просив суд розглядати справи без участі його уповноваженого представника.

Відповідно до частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

За вказаних обставин, розгляд даної справи здійснено в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи копії посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія І) Серія НОМЕР_4 виданого 15.12.2011 та вкладки до цього посвідчення НОМЕР_3 ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та має статус особи постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи.

З 10.11.1992 позивачу встановлено ІІ групу інвалідності у зв'язку з професійним захворюванням пов'язаним з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується наявними у справі копіями експертного висновку Київського регіонального міжвідомчої експертної ради, а також довідки обласної спеціалізованої медико-соціальної експертної комісії від 16.11.1992.

Як вбачається з наявного у справі витягу з трудової книжки від 27.10.1975 ОСОБА_1 10.11.1992 була звільнена з займаної у Київському обласному виробничому об'єднанні кіновідеомереж і прокату кіновідеофільмів (Яготинське відділення) посади у зв'язку з одержанням ІІ групи інвалідності у зв'язку з аварією на Чорнобильській АЕС.

Судом встановлено, що Київським обласним п/о «Кіновідеопрокат» 20.10.1997 було видано підтвердження (за № 168) довідки виданої Яготинським відділенням «Кіновідеопрокат» від 20.10.1997 в тім, що ОСОБА_1 працювала в м.Чорнобилі з 01 по 16 січня 1987 року без вихідних кіномеханіком на кіноапаратурі «КСЕНОН».

Копією наказу № 1 по Яготинській дирекції кіномережі від 02.01.1987, яка наявна в матеріалах справи також підтверджується, що ОСОБА_1 була відряджена для виконання робіт у складі бригади до м.Чонобиль строком на 10 днів з 04.01.1987 року згідно усного розпорядження Управління кіно дирекції.

Крім того, з наявного у справі маршрутного листа вбачається, що ОСОБА_1- кіномеханік Яготинського відділення ««Кіновідеопрокат» була направлена у вказане відрядження згідно з посвідченням про відрядження № 6 від 01.01.1987.

Судом також встановлено, що відповідно до платіжної відомості № 1 ОСОБА_1 було проведено виплату заробітної плати за період її роботи з 02.01.1987 по 16.01.1987 у м.Чорнобиль.

04.12.2017 позивач звернувся до Управління соціального захисту населення Яготинської районної державної адміністрації Київської області з заявою про встановлення статусу інваліда війни, як особі інвалідність якої пов'язана з ліквідацією аварії на ЧАЕС.

Розглянувши вказану заяву позивача Управління соціального захисту населення Яготинської районної державної адміністрації листом № 03.03/3069 від 05.12.2017 повідомило ОСОБА_1, що відповідно до статті 7 Закону України "'Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до інвалідів війни належать особи, залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Посвідчення «інваліда війни» видається відповідно до пункту 10 «Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни» затвердженого постановою КМУ від 12.05.1994 № 302 на підставі довідки медико-ексіісртної комісії про групу та причину інвалідності.

Разом з цим, у вказаному листі відповідачем було зазначено позивачу, що жодних підтверджуючих документів, вона дійсно залучалась на роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи від формувань Цивільної оборони не надано.

За наведених обставин управлінням соціального захисту населення Яготинської районної державної адміністрації було відмовлено у наданні статусу інваліда війни у зв'язку з відсутністю на те правових підстав.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначений Законом України від 22.10.1993 № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі Закон № 3551-XII).

Відповідно до статті 1 Закону № 3551-XII цей Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом створення належних умов для підтримання здоров'я та активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров'я.

Стаття 4 Закону № 3551-XII визначає, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону № 3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Статтею 10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.09.1991 №796-XIIвизначено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов'язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівників державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, особи, залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, належать до інвалідів війни. Якщо особа була залучена до складу формувань Цивільної оборони та стала інвалідом внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, така особа належить до числа інвалідів війни та має право на отримання відповідного посвідчення.

Аналізуючи приписи пункту 9 частини 2 статті 7 Закону № 3551-XII суд констатує, що цей Закон не містить вимог, які визначають порядок та форму залучення осіб до складу формувань Цивільної оборони.

Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни врегульовані Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302 (далі - Положення № 302).

Згідно з пунктом 2 Положення № 302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

Пунктом 3 Положення № 302 передбачено, що відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни. Інвалідам війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення інваліда війни" та нагрудний знак "Ветеран війни інвалід".

Абзацом 2 пункту 7 Положення № 302 встановлено, що "Посвідчення інваліда війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім'ї загиблого" видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до пункту 10 Положення № 302 "посвідчення інваліда війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Інвалідам війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для отримання посвідчення інваліда війни є наявність у особи довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності, а уповноваженою особою щодо видачі останнього є органи праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Тобто, необхідність надання будь-яких інших документів на підтвердження факту участі особи в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи законодавством не передбачено.

Як було встановлено судом, у період з 01.01.1987 по 16.01.1987 позивач була відряджена до м. Чорнобиль, де приймала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до вимог нормативно-правових актів з Цивільної оборони, які були чинними на момент аварії на Чорнобильській АЕС, зокрема, Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради міністрів СРСР від 18.03.1976 № 201-78, наказів заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 № 90 (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та від 29.06.1976 № 92 (настанова про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (Сільському на сільськогосподарському об'єкті народного господарства), розпорядження ЦО СРСР від 26.04.1986, начальника ЦО УРСР від 28.04.1986, начальника Цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної Ради народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29.04.1986 №01, від 30.04.1986 №02, від 04.05.1986 №16, від 19.05.1986 №52 та інші), цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об'єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов'язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають дітей до 8 років.

Тобто, формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювалися саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварії, катастроф і стихійних лих. Отже, громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на ЧАЕС та її наслідків) залучалися до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони.

При цьому, жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов'язковості видання розпорядчого документу про залучення конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони.

Така ж правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 13.04.2017 у справі № К/800/11747/17.

Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави для висновку про те, що факт залучення громадян до складу формувань цивільної оборони не потрібно встановлювати, оскільки відповідно до норм законодавства, що діяло на момент аварії на Чорнобильській АЕС, на всіх без виключення підприємствах, установах та організаціях, до складу цивільної оборони в обов'язковому порядку зараховувалось все працездатне населення.

Суд враховує, що позивач став інвалідом внаслідок захворювань, пов'язаних з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЄС, що підтверджується наявними у справі доказами.

Так, як вже встановлено судом, позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується відповідним посвідченням та вкладкою до посвідчення, які є безстроковими.

Згідно з даними довідки обласної спеціалізованої МСЕК позивачу з 20.11.1992 встановлено другу групу інвалідності довічно у зв'язку з захворюванням, пов'язаним з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС підтверджується, зокрема, наказом про відрядження та маршрутним листом учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

В силу положень статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" у контексті розгляду даної справи суд також враховує висловлену Європейським судом з прав людини у рішеннях від 14.01.2011 року у справі "Щокін проти України" та від 07.07.2011 року у справі "Серков проти України" позицію в частині необхідності застосування національного законодавства у разі допущення можливості його неоднозначного тлумачення у найсприятливіший для заявника спосіб.

Досліджені судом документи безперечно підтверджують факт участі позивача в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони та отримання нею інвалідності другої групи внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 брала участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони та отримала інвалідність внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, а отже має право на встановлення статусу інваліда війни із видачою посвідчення інваліда війни.

При цьому, посилання відповідача на відсутність відомостей про наказ чи розпорядження штабу Цивільної оборони як на підставу для відмови в наданні позивачу статусу інваліда війни не ґрунтуються на вимогах закону.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що відмова відповідача у встановленні позивачу статусу інваліда війни і видачі відповідного посвідчення є необґрунтованою та такою, що порушує право позивача на одержання вказаного статусу та пов'язаного з ним соціального захисту.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доказів, які б спростовували доводи позивача відповідачем як суб'єктом владних повноважень суду не надано.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині визнання протиправними дій Управління соціального захисту населення Яготинської районної державної адміністрації Київської області щодо відмови у наданні ОСОБА_4 статусу та видачі посвідчення інваліда війни є обґрунтованими.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання відповідача встановити позивачу статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення, суд зазначає про таке.

Відповідно до приписів пункту 7 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302, "Посвідчення інваліда війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім'ї загиблого" видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Положеннями частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно з приписами абзацу 2 вказаної норми у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд також враховує, що у Рекомендації № R (80) 2 комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, зазначено, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб'єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов'язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб'єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Суд зазначає, що дискреційні функції відповідача як суб'єкта владних повноважень щодо надання особі статусу інваліда війни на етапі, коли особа, яка звернулась, є інвалідом внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи та має докази залучення до складу формувань цивільної оборони, досить жорстко обмежені в законодавчому порядку, а тому зазначені відповідачем підстави відмови, зокрема, пов'язані із відсутністю розпорядчого документу по лінії Цивільної оборони про залучення підприємств, установ (наказ чи розпорядження) до вказаного формування та розпорядчого документу по підприємству, установі про залучення особи до складу зазначеного формування, обов'язок з прийняття яких не передбачено жодною законодавчою нормою - не належить до передбачених законом підстав відмови в наданні позивачу статусу інваліда війни.

Суд зазначає, що позивачем надано як відповідачу, так і суду докази наявності підстав для встановлення їй статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, передбачених пунктом 9 частини 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а тому суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо зобов'язання відповідача встановити позивачу статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення.

З огляду на зазначене та враховуючи, що оскаржувані дії відповідача у даній справі не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача надати позивачу статус інваліда війни та видати їй посвідчення інваліда війни.

При цьому, суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб'єкт владних повноважень належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача суду не надав.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач є звільненим від сплати судового збору. Доказів понесення інших судових витрат позивач суду не надав. Таким чином, судові витрати присудженню на користь позивача не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73 - 77, 90, 139, 143, 194, 242 - 247, 255, Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Яготинської районної державної адміністрації Київської області (, вул. Пирятинська, 1, м. Яготин, Київська область, 07700) щодо відмови ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1, 07700), в наданні статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни.

3. Зобов`язати Управління соціального захисту населення Яготинської районної державної адміністрації Київської області (, вул. Пирятинська, 1, м.Яготин, Київська область, 07700) надати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2, АДРЕСА_2, 07700) статус інваліда війни та видати посвідчення інваліда війни.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Панова Г. В.