Справа № 826/13315/17
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2018-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 вересня 2018 року № 826/13315/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Державної фіскальної служби у м. Києві
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від № 2 від 28.04.2017

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (надалі - позивач) з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (надалі - відповідач або ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 2 від 28.04.2017 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.10.2017 року залишено позов без руху та надано строк до 13.11.2017 року для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.11.2017 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд на 20.12.2017 року .

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В судове засідання прибув представник позивача, представник відповідача не з'явився, хоча був належним чином повідомлений. Клопотань про відкладення або про розгляд без його участі до суду не надходило.

У зв'язку із необхідністю отримання судом від відповідача Відзиву та інших доказів у справі, головуючим ухвалено про відкладення розгляду справи до 26.02.2018 року.

Через канцелярію суду 22.02.2018 року від відповідача надійшов Відзив на адміністративний позов з доказами у справі.

В зв'язку з перебуванням головуючого судді у відпустці судові справи, які призначено на 26.02.2018 року знято з розгляду, у зв'язку із чим, розгляд справи призначено на 29.03.2018 року.

Через канцелярію суду 07.03.2018 року від позивача надійшла Відповідь на відзив.

В судове засідання 29.03.2018 року з'явились уповноважені представники сторін.

Позивачем підтримано позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві, мотивуючи тим, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві безпідставно, оскільки ОСОБА_1 звільнена від сплати земельного податку у зв'язку з тим, що земельна ділянка використовується позивачем, як суб'єктом господарської діяльності, та зазначено, що посадова особа контролюючого органу, який підписав вказане рішення, не був уповноважений на це станом на дату винесення такого ППР та в оскаржуваному рішенні міститься посилання на нечинну норму законодавства, а відтак рішення контролюючого органу не відповідає дійсності та встановленим нормам закону.

Представник відповідача проти позову заперечував, підтримавши доводи, викладені у Відзиві на позовну заяву, зазначаючи, про те, що позивач відповідно до Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення та відомостей з ЄДРПОУ є власником нежитлового приміщення у багатоповерховому будинку, тому розрахунки земельного податку проведено вірно, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято на підставі та у межах наявних у відповідача повноважень.

Представники сторін заявили письмове клопотання про розгляд справи в письмовому провадженні. Відповідно до частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Судом задоволено клопотання та ухвалено продовжити розгляд справи в письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, Окружним адміністративним судом міста Києва встановлено, що позивач 18.12.2006 року зареєстрована як фізична особа - підприємець, про що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців зроблено запис за номером: 2 012725. Основним видом господарської діяльності позивача згідно з КВЕД 009-2010 є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, код 68.20.

Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві 28.04.2017 року винесено податкове повідомлення-рішення № 2 форми «Ф», яким згідно пп. 54.3.3 п. 54.3 ст.54 та відповідно до п. 286.5 ст. 286 розділу ХІІІ Податкового кодексу України ОСОБА_1 визначено податкове зобов'язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» за податковий період 2017 рік у розмірі 52265,94 грн.

Вважаючи податкове повідомлення-рішення від 28.04.2017 року № 2 протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулася з позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування позивача та заперечення відповідача, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Приписами статті 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (надалі - ПК України), плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності, правовідносини щодо нарахування та сплати якої врегульовано розділом XIII Податкового кодексу України.

Згідно пп. 269.1.1 п. 269.1 статті 269 ПК України, платниками податку, зокрема, є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв).

При цьому, пп. 270.1.1 п. 270.1 статті 270 ПК України передбачено, що об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік. Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв'язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців) (п. 285.1 та п. 285.2 ст. 285 ПК України).

Приписами п. 286.5 статті 286 ПК України передбачено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому він втратив право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому у нового власника виникло право власності.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення (п. 287.5 ст. 287 ПК України).

Водночас, за твердженнями представника позивача, ОСОБА_1 не є власником земельної ділянки, за нею не проводилась державна реєстрація права власності, права постійного користування чи оренди на земельну ділянку площею 27/100 частин нежилих приміщень, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, про що свідчить відсутність відомостей у державному земельному кадастрі відносно позивача. Також позивач звільнений від сплати земельного податку, оскільки нежилі приміщення, які знаходяться на цій земельній ділянці за вищевказаною адресою знаходяться у власності позивача та використовуються ним, як суб'єктом господарської діяльності, у процесі господарської діяльності, а саме для здачі в оренду вказаного нежилого приміщення.

Представник позивача наголошував на відсутності повноважень особи, яка підписала оскаржуване податкове повідомлення-рішення № 2 від 28.04.2017 та в розрахунку земельного податку відповідач посилався на нечинну норму, що також за твердженнями позивача свідчить про безпідставне та незаконне винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Як встановлено судом з матеріалів справи, відповідно до Договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 22.08.2005 року ОСОБА_1 придбала у приватну власність 27/100 частин нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 358,90 квадратних метрів, група нежитлових приміщень № 25, що відчужуються за вказаним Договором становить 96,8 квадратних метра. Також право власності позивача на вказану частку нежитлового приміщення підтверджується витягом з ЄДРПОУ, яке міститься в матеріалах справи.

Згідно з п. 287.8 статті 287 ПК України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

У частинах першій-другій статті 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

За статтями 125 і 126 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, передбачено положення статтею 377 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 378 цього Кодексу право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Аналіз зазначених норм права дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об'єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов'язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.

Зокрема, в розумінні зазначених норм обов'язок зі сплати земельного податку для фізичної особи - власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правоможностей, як-от набуття нею статусу суб'єкта господарювання, діяльність якого пов'язана з використанням земельної ділянки або без такого.

Відповідно до п. 291.3 статті 291 ПК України юридична особа чи фізична особа-підприємець можуть самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим главою 1 розділу XIV ПК та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Згідно з п. 291.2 статтею 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності полягає в запровадженні особливого механізму справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених п. 297.1 ст. 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

У п. 269.2 статті 269 ПК України також передбачено, що суб'єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу XIV цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).

Згідно з пп. 4 п. 297.1 статті 297 ПК України платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності і земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.

У значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених п. 297.1 статті 297 ПК України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою звільнення від сплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.

Таким чином, у контексті вказаних правових норм ПК України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку.

Надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що автоматично разом з майном наймачу передається й обов'язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване.

Отже, з аналізу наведених норм вбачається, що у разі надання в оренду будівель, споруд або їх частин за договором оренди, одночасно з правом найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) наймачеві надається право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться, а також яка прилягає до будівлі або споруди, тобто підприємницька діяльність наймодавців провадиться обов'язково за рахунок надання в оренду майна і земельної ділянки.

Вказана правова позиція відповідає позиції Верховного Суду України - постанова Верховного Суду України від 24.11.2015 року у справі № 826/14703/13-а; та позиції касаційної інстанції: ухвала Вищого адміністративного суду України від 30. 11. 2016 року у справі № К/800/20479/14; ухвала Вищого адміністративного суду України від 02.11. 2016 року у справі К/800/59325/13.

Отже, фізичні особи - підприємці, що перебувають на спрощеній системі оподаткування не є платниками земельного податку лише за земельні ділянки, які використовуються ними для провадження підприємницької діяльності, і доходи від провадження якої оподатковуються єдиним податком. Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 березня 2018 року по справі №815/2146/17.

Крім того, Міністерством фінансів України наказом від 06.07.2018 № 602 затверджено узагальнюючі податкові консультації з деяких питань оподаткування платою за землю.

За висновками Узагальнюючої податкової консультації щодо справляння земельного податку з фізичних осіб - підприємців - платників єдиного податку, фізична особа - підприємець - платник єдиного податку, який використовує будівлі (споруди), їх частини, для провадження господарської діяльності та який оформив відповідно до вимог законодавства свої права на земельну ділянку під такими об'єктами, не повинен сплачувати земельний податок.

За висновками Узагальнюючої податкової консультації щодо сплати земельного податку власником нерухомого майна, що розташоване на земельній ділянці, права на яку у такої особи не оформлені, особа, яка володіє нерухомим майном, що розташоване на земельній ділянці, права на яку для такої особи не оформлені, не можна вважати платником земельного податку в розумінні статті 269 Податкового кодексу України до моменту виникнення відповідних прав такої особи на цю земельну ділянку відповідно до запису, сформованого у Державному земельному кадастрі у порядку визначеному законом. До такого моменту зазначена особа відповідно до вимог Податкового кодексу України не повинна сплачувати земельний податок.

Матеріали справи свідчать, що з 18.12.2016 року позивача зареєстровано як суб'єкт підприємницької діяльності, номер запису 0012725. Відповідно до Витягу з реєстру платників єдиного податку від 27.01.2016 року №106/2655-12-02, ОСОБА_1 є фізичною особою підприємцем платником єдиного податку 3 групи без реєстрації платника податку на додану вартість. Вид діяльності відповідно до КВЕД:2010 - 68.20 - надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Відповідно до Договору оренди нерухомого майна від 02.12.2015 року №02122015, укладеного з банком "Юнекс банк", позивачем використовується в господарській діяльності об'єкти нерухомого майна.

Враховуючи викладене слід зазначити, що контролюючим органом при розрахунку земельного податку ФОП ОСОБА_1 за період 2017 року не дотримані вимоги пункту 287.8 статті 287 та п. 286.1 ст. 286 Податкового кодексу України.

Крім того, оскільки ФОП ОСОБА_1 є власником 27/100 частини нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, та надає його в оренду як платник єдиного податку з основним видом діяльності «надання в оренду та експлуатацію власного та орендованого нерухомого майна» із зазначенням вказаної адреси як місце здійснення діяльності, тому, враховуючи вимоги пп. 297.1.4 п. 297.1 ст. 297 Податкового кодексу України, ФОП ОСОБА_1 не є платником земельного податку за земельну ділянку під даним приміщенням.

Суд також бере до уваги позицію Державної фіскальної служби України, викладену в в рішенні від 23.07.2018 року №10603/Ш/99-99-11-02-01-14 про результати розгляду скарги ОСОБА_1 на податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 03.04.2018 року №26921-1305-2650 про визначення податкового зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб, яким контролюючим органом скасовано дане податкове повідомлення-рішення.

Щодо повноважень посадової особи на винесення податкового повідомлення-рішення, суд приходить до таких висновків.

Пунктом 286.1 статті 286 ПК України, підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Облік фізичних осіб - платників податку і нарахування відповідних сум проводиться щороку до 1 травня, органами податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки (п.287.2 статті 287 ПК України).

Відповідно до п. 286.5 статті 286 ПК України, нарахування фізичним особам сум земельного податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 01 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 ПК України.

Податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення (п.287.5 ст.287 ПК України).

Відповідно до п.1 розділу III Порядку надіслання контролюючими органами додаткових повідомлень-рішень платникам податків, затверджено наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015 року № 1204, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.01.2016 року за № 124/28254 (далі по тексту - Порядок - 1204), податкове повідомлення - рішення, яке погоджено з підрозділами правової роботи передається на підпис керівнику (заступнику керівника) контролюючого органу.

Відповідно до податкового повідомлення рішення від 28 квітня 2017 року № 2, підписантом є «У. о. - ГДПРІ відділу адміністрування майнових податків і зборів з фізичних осіб ГУДФС у м. Києві Д.В.Самченко».

Відповідно до п.п.14.1.137-1 п.14.1 статті 14 ПК України уповноважена особа контролюючого органу - посадова (службова) особа контролюючого органу, уповноважена керівником такого органу на виконання певних його функцій в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно п. п. 21.1.8 п.21.1 ст.21 ПК України, посадові особи контролюючих органів зобов'язані оприлюднювати на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, перелік уповноважених осіб контролюючого органу та переданих таким особам функцій у випадках, передбачених ПК України.

На офіційному сайті ДФС у м. Києві (http://kyiv.sfs.gov.ua/dfs-u-regioni/upovnovaieni- osobi-/298226.html ) оприлюднене прізвище уповноважених осіб ГУ ДФС у м. Києві та перелік функцій, на здійснення яких уповноважують особу.

Слід зазначити, що уповноважені особи здійснюють функції на підставі наказу та листа погодження з керівником ДФС при необхідності.

Відповідно до даних, які зазначені на вищезазначеному сайті, ГУ ДФС у м. Києві уповноважує головного державного ревізора інспектора відділу адміністрування майнових податків і зборів з фізичних осіб Самченко Д.В., на підставі наказу від 02.06.2017 року № 4397 та листа погодження від 30.05.2017 року № 13790/7/99-99-13-04-01-17, «виносити податкові повідомлення - рішення, рішення про визначення податкових зобов'язань відповідно до вимог ПК України, а саме:

п.266.7 ст.266 «Податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки;

п.267.6 ст.267 «Транспортний податок»;

п.286.5 ст.286 «порядок обчислення плати за землю».

Таким чином, повноваження ГДРІ Самченко Д.В., на винесення податкових повідомлень - рішень виникають з 02.06.2017 року, однак податкове повідомлення - рішення яке направлено фізичній особі ОСОБА_1, датоване 28.04.2017 року.

Отже, зважаючи на зазначене, оспорюване податкове-повідомлення рішення прийнято особою, повноваження якої не підтверджено на момент прийняття такого рішення.

Крім того, суд вважає безпідставним твердження відповідача, викладені у додаткових поясненнях відповідача, в яких зазначено, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення було винесене автоматизованою системою 28.04.2017 року, а підписане і відправлене позивачу вже після призначення уповноваженою особою ГДРІ Самченко Д.В., а саме, 07.06.2017 року, що підтверджується копією корінця поштового відправлення, тому воно є таким, що прийнято в межах повноважень відповідача.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що відповідачем не наведено жодних беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, які дозволяли б притягнути позивача до відповідальності у вигляді визначення грошових зобов'язань з земельного податку з фізичних осіб та винесенні на його підставі оспорюваного податкового повідомлення-рішення, відтак позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням вимог частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України та зважаючи на наявність в матеріалах справи дубліката квитанції № 0.0.873303756.1 від 18.10.2017 року на суму 640,00 грн., суд присуджує на користь позивача здійснені нею документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у вказаному розмірі з бюджетних асигнувань ГУ ДФС у м. Києві.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 9, 11, 44, 72-78, 79, 194, 241-246, 250, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 28.04.2017 року № 2 задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення від 28.04.2017 року № 2.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДФС у м. Києві на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок гривень 00 копійок).

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч. 1 ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України. апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини п'ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: ОСОБА_1, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1;

Відповідач: Головне управління ДФС у м. Києві, 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, .

Суддя Л.О. Маруліна