Справа № 813/2250/18
Суддя: Сподарик Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2018-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №813/2250/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2018 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючого-судді Сподарик Н.І.,

за участю секретаря судового засідання Ванчак М.Л.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу №813/2250/18 за позовом ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області про визнання протиправним та скасування рішення №17 від 25.01.2018 року,-

В С Т А Н О В И В :

На розгляд до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 (80100, АДРЕСА_1) до Виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області (80100, Львівська обл., м.Червоноград, пр.Шевченка, буд.19) про визнання протиправним та скасування рішення Виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області «Про демонтаж тимчасових споруд» №17 від 25.01.2018 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що має у суборенді земельну ділянку з кадастровим №:02:012:0025 за адресою: Львівська обл., м.Червоноград, вул.Грушевського, між будинками №4, №7 та 23.10.2017 року повідомив Червоноградську міську раду про те, що приступив до використання цієї земельної ділянки. Позивач стверджує, що купивши по договору поставки товару від 05.12.2017 року тимчасову будівлю площею 12 кв.м» вартістю 59850,00 грн., він 18.01.2018 року розмістив споруду на вул.Грушевського, між №4 та №7. Так, 20.01.2018 року споруда була вкрадена, у звязку із чим позивачем подано 26.01.2018 року заяву про злочин. Позивач вказав, що, як йому стало відомо, тимчасові споруди були демонтовані КП «Червоноградтеплокомуненерго» та КП «Комунальник» на виконання рішення Виконавчого комітету Львівської області №17 від 25.01.2018 року «Про демонтаж тимчасових споруд». З метою відновлення порушених прав, позивач звернувся до суду з означеним позовом.

Ухвалою суду від 04.06.2018 року позовну заяву було залишено без руху.

У звязку із усуненням недоліків позовної заяви, ухвалою суду від 19.06.2018 року відкрито спрощене позовне провадження у даній адміністративній справі із повідомленням сторін.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, додаткових поясненнях, просив суд позов задоволити повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, просив суд у задоволенні позову відмовити за безпідставністю, з підстав, що зазначені у відзиві на позовну заяву. Окрім того, представник наголосив, що права позивача оскаржуваним рішенням жодним чином не порушено.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст.28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Частиною 3 вищевказаної статті Закону визначено, що розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів», частиною 4 визначено, що розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності здійснюється в порядку встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 21.10.2011 року №244 (далі - Порядок №244) та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22.11.2011 року за №1330/20068 визначено механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Згідно п.2.1 Порядку №244, підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт привязки. Замовник, який має намір встановити тимчасову споруду, звертається до відповідно виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації із відповідною заявою у довільній формі про можливість розміщення тимчасової споруди. Пунктом 2.31 вказаного Порядку визначено, що розміщення тимчасових споруд самовільно забороняється.

Із матеріалів справи судом зясовано, що листом від 18.01.2018 року міський голова м.Червонограда звертався до начальника Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області з проханням встановити особу, яка здійснила самовільне розміщення тимчасової споруди. При цьому, листом від 22.01.2018 року №404/15 Червоноградський ВП ГУНП у Львівській області повідомив, що проведеними заходами встановити особу, яка розмістила тимчасову споруду на вул.Грушевського між будинками №4 та №7 в м.Червонограді не виявилося можливим.

25.01.2018 року Виконавчим комітетом Червоноградської міської ради Львівської області №17 «Про демонтаж тимчасових споруд» було вирішено, зокрема:

-демонтувати тимчасові споруди, які розташовані на вул.Грушевського між №4 та №7 та на пр.Шевченка біля будинку №16 в м.Червонограді;

-Комунальним підприємствам «Червоноградтеплокомуненерго» та «Комунальник» в строк до 31.01.2018 року демонтувати тимчасові споруди, які розташовані на вул.Грушевського між будинками №4 та №7 та на пр.Шевченка біля будинку №16 в м.Червонограді;

-КП «Комунальник» після відокремлення тимчасових споруд від їх місця розташування прийняти їх на тимчасове зберігання.

Відповідно до ст.125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно договору суборенди земельної ділянки від 07.07.2017 року, укладеного між ФОП «Шохлаєв ОСОБА_4» та ФОП «ОСОБА_3В.». Договір підписаний двома сторонами, проте не зареєстрований у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про оренду землі», орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця. Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина може бути передана в суборенду.

Умови договору суборенди земельної ділянки повинні обмежуватися умовами договору оренди земельної ділянки і не суперечити йому.

Строк суборенди не може перевищувати строку, визначеного договором оренди землі.

У разі припинення договору оренди чинність договору суборенди земельної ділянки припиняється.

Договір суборенди земельної ділянки підлягає державній реєстрації.

Згідно ч.2 ст.10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад зокрема належить забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів, організація забезпечення на території населеного пункту чистоти і порядку, дотримання тиші в громадських місцях.

Представник позивача в судовому засіданні не заперечив, що договір суборенди, на який він посилається як на підтвердження правомірності користування земельною ділянкою, не був зареєстрованим у відповідності до норм чинного законодавства.

У ході розгляду справи встановлено і визнається представником позивача, що паспорт привязки на тимчасову торгову споруду, розміщену позивачем за адресою: вул.Грушевського між будинками №4 та №7, не видавався.

Відтак, будь-яких правових підстав на користування земельною ділянкою, на якій позивачем було розміщено тимчасову споруду, позивач не набув.

Більше того, посилання представника позивача на наявність у нього договору поставки товару №113 від 05.12.2017 року не заслуговують на увагу, позаяк цей договір визначає лише поставку товару, однак не приналежність демонтованих тимчасових споруд саме ОСОБА_3

Місцеві органи влади, відповідно до ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», мають виняткове право на видачу дозволів на установку малих архітектурних форм та тимчасових споруд.

Відповідно до ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обовязковий характер для субєктів цих відносин. Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Окрім того, суд зазначає, ненормативні акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування та вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Суд критично оцінює також твердження представника позивача про порушення відповідачем охоронюваних законом прав позивача, позаяк дія оскаржуваного рішення не зачіпає жодним чином права ОСОБА_3, зважаючи на той факт, що позивачем не доведено приналежність демонтованої тимчасової споруди, при цьому, рішення породжує права та обовязки щодо осіб, які встановили тимчасові споруди саме останньому.

Згідно ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються ними у своїй діяльності, а також актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими в межах їхньої компетенції.

Згідно ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання, зокрема, щодо встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. Частинами 3, 4 ст.28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів».

Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Як вбачається зі змісту ст.13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», до обєктів благоустрою населених пунктів належать території загального користування (парки (гідропарки, лугопарки, лісопарки, парки культури та відпочинку, парки памятки садово-паркового мистецтва, спортивні, дитячі, історичні, національні, меморіальні та інші), рекреаційні зони, сади, сквери та майданчики; памятки культурної та історичної спадщини; майдани, площі, бульвари, проспекти; вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки; пляжі; кладовища; інші території загального користування), прибудинкові території; території будівель та споруд інженерного захисту територій; території підприємств, установ, організацій та закріплені за ними території на умовах договору, а також можуть належати й інші території в межах населеного пункту.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.16 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», на обєктах благоустрою забороняється самовільно встановлювати обєкти зовнішньої реклами, торговельні лотки, павільйони, кіоски тощо.

Відповідно до ч.ч.1, 4ст.20 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом.

Рішення місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо благоустрою території певного населеного пункту є обовязковим для виконання розміщеними на цій території підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які на ній проживають.

Частиною 1 ст.40 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» встановлено, що самоврядний контроль у сфері благоустрою населених пунктів здійснюється сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами.

Частинами 1 - 2 ст.77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як вбачається із положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти, які приймаються виконавчим комітетом міської ради викладаються у формі рішення і підписуються міським головою. В даному випадку дії Виконавчого комітету Червоноградської міської ради при винесенні оскаржуваного рішення від 25 січня 2018 року №17 «Про демонтаж тимчасових споруд» прийняте в межах компетенції і відповідно до чинного законодавства на здійснення заходів з питань благоустрою території населеного пункту. Дані повноваження визначені статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

На думку суду, відповідачем доведено правомірність та обґрунтованість своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, позов ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.139 КАС України, сплачений при зверненні до суду судовий збір позивачу не повертається.

Керуючись ст.ст.2, 9, 14, 73-78, 90, 132, 139, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області про визнання протиправним та скасування рішення Виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області «Про демонтаж тимчасових споруд» №17 від 25.01.2018 року відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Сподарик Н.І.

Повний текст рішення виготовлений 18 вересня 2018 року.