Справа № 826/12496/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 вересня 2018 року № 826/12496/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Первинної профспілкової організації державного підприємства «Львівський дослідно-експерементальний завод технологічного обладнання»

до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України,

третя особа: Державне підприємство «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання»

про визнання бездіяльності протиправною і зобов'язання вчинити дії,

За участю представників:

відповідача - Калусенко В.В.,

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи.

Первинна профспілкова організація державного підприємства «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання» звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, за участю третьої особи: державного підприємства «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання» та просить суд:

Визнати неправомірною бездіяльність Міністерства економічного розвитку і торгівлі України;

Зобов'язати Міністерство економічного розвитку і торгівлі України здійснити державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення загальною площею 5 550,2 кв.м., котрі знаходяться по вулиці Зеленій, 115-Б у місті Львові на підставі рішення Личаківського районного суду міста Львова від 03 серпня 2012 року у справі № 2/1312/59/12,

Стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати.

Ухвалою суду від 05 жовтня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/12496/17 (далі - справа), яку призначено до розгляду у судовому засіданні на 07 лютого 2018 року.

У зв'язку зі зміною графіку слухань судове засідання призначено на 13 лютого 2018 року.

У зв'язку із перебуванням судді на лікарняному розгляд справи відкладено на 29 березня 2018 року.

У зв'язку із першою неявкою позивача судом оголошено перерву до 19 квітня 2018 року.

Через канцелярію суду надійшла заява позивача про розгляд справи за його відсутності.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі обґрунтовуючи тим, що перед працівниками державного підприємства «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання» наявна заборгованість по заробітній платі в загальній сумі майже 540 000,00 гривень. Підтвердженням даного факту є судові накази Личаківського районного суду міста Львова від 19 червня 2015 року у справі № 463/2718/15-ц, від 24 травня 2016 року у справі № 463/2384/16-ц, постанови про відкриття виконавчого провадження від 14 березня 2016 року ВП № 50428360, № 50431474, № 50428396. Проте бездіяльністю відповідача, яка полягає у не вчиненні дій щодо реєстрації права власності на нерухоме майно, порушуються права та законні інтереси працівників державного підприємства, адже, зважаючи на відсутність іншого майна в підприємстві, не може бути задоволено їхні законні вимоги по оплаті праці за рахунок нерухомого майна, котре може бути реалізовано на прилюдних торгах.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи та з яких вбачається, що виконавчі провадження з примусового виконання позивачем судових рішень є завершеними. Таким чином, на сьогодні спір у даній справі відсутній, а права вказаних позивачем працівників не потребують судового захисту. Окрім того, позов у даній справі не підлягає розгляду в рамках самостійного провадження, а повинен розглядатись у межах існуючих судових проваджень Личаківського районного суду міста Львова.

У відповідному судовому засіданні протокольної ухвалою суд змінив порядок розгляду справи, ухваливши про перехід до подальшого завершення розгляду даної адміністративної справи в порядку письмового провадження.

Окрім того, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали справи, Окружний адміністративний суд міста Києва, дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.

Обставини встановлені судом.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі №2/407 від 16 листопада 2004 року визнано право господарського відання на нежитлові приміщення за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 115-Б за Державним підприємством «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання».

Личаківський районним судом міста Львова 03 серпня 2012 року у справі № 2/1312/59/12 позов Державного підприємства «Львівський дослідний-експериментальний завод технологічного обладнання» та позов третьої особи що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном задоволено.

Визнано недійсними:

іпотечний договір від 14 листопада 2006 року, укладений між ВАТ Комерційний банк Хрещатик та ОСОБА_10, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_13, зареєстрованим в реєстрі за №10805:

- в частині передачі в іпотеку нежитлових приміщень, що позначені на плані цифрами 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63, 64, 65, 66, 67, 72, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 85, 86, 226, 227, 228, 229, 230, 231, 232, 233, 234, 235, 236, 237, 238, 239, 240, 241, придбані відповідачем ОСОБА_10 згідно договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі №439;

- в частині передачі в іпотеку нежитлових приміщень, що позначені на плані цифрами 108, 109, 110, 111, 112, 113, 114, 115, 116, 117, 118, 119, 120, 121, 122, 123, 124, 125, 126, 127, 128, 252, придбані відповідачем ОСОБА_10 згідно із договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі №442;

іпотечний договір від 10 жовтня 2006 року, укладений між Акціонерним комерційним банком Мрія та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_12, зареєстрованим в реєстрі за №4684:

- в частині передачі в іпотеку нежитлових приміщень, що позначені на плані цифрами 1, 2, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22,придбані відповідачем ОСОБА_8 згідно договору купівлі-продажу від 12 вересня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі №340;

- в частині передачі в іпотеку нежитлових приміщень, що позначені на плані цифрами 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 224, 225, придбані відповідачем ОСОБА_8 згідно договору купівлі-продажу від 12 вересня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі №343;

іпотечний договір від 10 жовтня 2006 року, укладений між Акціонерним комерційним банком Мрія та ОСОБА_15, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_12, зареєстрованим в реєстрі за 4679:

- в частині передачі в іпотеку нежитлових приміщень, що позначені на плані цифрами 34, 35, 36, 37, 38, 254, 255, 256, 257, 258, 259, придбані відповідачем ОСОБА_15, згідно договору купівлі-продажу від 12 вересня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі №328;

- в частині передачі в іпотеку нежитлових приміщень, що позначені на плані цифрами 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 253, придбані відповідачем ОСОБА_15 згідно договору купівлі-продажу від 12 вересня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі №331;

- в частині передачі в іпотеку нежитлових приміщень, що позначені на плані цифрами 39-1, 39-2, 39-3, придбані відповідачем ОСОБА_15 згідно договору купівлі-продажу від 12 вересня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі №334.

Витребувано із чужого незаконного володіння державне майно, яке перебуває на праві повного господарського відання Державного підприємства «Львівського дослідно-експериментального заводу технологічного обладнання», зокрема:

у відповідача ОСОБА_8 нежитлові приміщення адміністративного будинку А-6, позначені на плані цифрами 2-15, 18-24, 224, 225 загальною площею 459,5 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 115-Б, набуті на підставі договору купівлі-продажу від 12 вересня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстрованим в реєстрі за №343; нежитлові приміщення механічної майстерні З-1, позначені на плані цифрами 1, 2, 3, 4, загальною площею 136,2 кв.м., що знаходяться в будинку №115-Б по вул. Зеленій у м. Львові, набуті на підставі договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстрованим в реєстрі за №445; нежитлові приміщення лабораторного корпусу Є-2, позначені на плані цифрами 1 - 22, загальною площею 998,7 кв.м., що знаходяться в будинку №115-Б по вул. Зеленій у м. Львові, набуті на підставі договору купівлі-продажу від 12 вересня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстрованим в реєстрі за №340;

у відповідача ОСОБА_10 нежитлові приміщення адміністративного будинку А-6, позначені на плані цифрами 97, 107-118, 120-129, 131, 132, 243-252, загальною площею 601,6 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 115-Б, набуті на підставі договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2006 року., посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстрованим в реєстрі за №442; нежитлові приміщення адміністративного будинку А-6, позначені на плані цифрами 52-67, 69,70, 72-86, 226-241, загальною площею 1101,5 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 115-Б, набуті на підставі договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстрованим в реєстрі за №439; нежитлові приміщення адміністративного будинку А-6, позначені на плані цифрами 27-33, 253 загальною площею 103,2 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 115-Б, набуті на підставі договору купівлі-продажу від 12 вересня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстрованим в реєстрі за №331; нежитлові приміщення адміністративного будинку А-6, позначені на плані цифрами 34-38, 254-259, загальною площею 128,9 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 115-Б, набуті на підставі договору купівлі-продажу від 12 вересня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстрованим в реєстрі за №328; нежитлові приміщення адміністративного будинку А-6, позначені на плані цифрами 39-1, 39-2, 39-38, загальною площею 109,4 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 115-Б, набуті на підставі договору купівлі-продажу від 12 вересня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстрованим в реєстрі за №334;

у відповідача ОСОБА_6 нежитлові приміщення лабораторного корпусу Б-4, позначені на плані цифрами 21, 22, 23, 24, загальною площею 65,0 кв.м., що знаходяться в будинку №115-Б по вул. Зеленій у м. Львові, набуті на підставі договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстрованим в реєстрі за №457; нежитлові приміщення лабораторного корпусу Б-4, позначені на плані цифрами 1-4, 17-20, 25-32, 190-202 загальною площею 1846,2 кв.м., що знаходяться в будинку №115-Б по вул. Зеленій у м. Львові, набуті на підставі договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстрованим в реєстрі за №451.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 11 грудня 2013 року рішення Личаківського районного суду міста Львова від 03 серпня 2012 року залишено без змін.

Таким чином, зазначеним рішенням суду, яке набрало законної сили, із чужого незаконного володіння витребувано державне майно, яке перебуває на праві повного господарського відання Державного підприємства «Львівського дослідно-експериментального заводу технологічного обладнання» яким є нежитлові приміщення площею 5 550,2 кв.м.

При цьому, суд із посиланням на статті 19, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час вирішення спору) вказав, що зазначене рішення суду є підставою для державної реєстрації права власності.

04 серпня 2014 року на виконання рішення суду у справі №2/1312/59/12 державним виконавцем Личаківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження №44230838 та виконавче провадження №44230733 про витребування із чужого незаконного володіння державного майна, яке перебувало на праві повного господарського відання у Державного підприємства «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання» (стягувач Державне агентство України з управління державними корпоративними правами та майном).

Міністерством промислової політики України не було здійснено державної реєстрації права власності на зазначені нежитлові приміщення.

Указом Президента України від 19 липня 2013 року №389/2013 «Про Міністерство промислової політики України» встановлено, що Міністерство промислової політики України є правонаступником Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном, що реорганізується.

Міністерство економічного розвитку і торгівлі України є правонаступником Міністерства промислової політики України, яке постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 2014 року №94 реорганізовано шляхом приєднання до Мінекономрозвитку.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 28 січня 2015 року № 61-р повноваження щодо виконання функцій Міністерства промислової політики України покладено на Міністерство економічного розвитку і торгівлі України.

З урахуванням викладеного, позивач дійшов висновку, що беззаперечний обов'язок здійснити державну реєстрацію права власності за державою на нежитлові приміщення площею 5 550,2 кв.м. покладено на Міністерство економічного розвитку і торгівлі України.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача з листами у червні та липні 2017 року до відповідача, в яких висловлювалось прохання про здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно та про факт незаконного відчуження частини нерухомого майна, котре було витребувано згідно зазначеного судового рішення.

Однак, Міністерство економічного розвитку і торгівлі України листом від 01 серпня 2017 року вирішило звернутись до прокуратури Львівської області з проханням вжити заходів прокурорського реагування, про що повідомлено заявника.

Перед працівниками ДП «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання» наявна заборгованість по заробітній платі в загальній сумі майже 540 000,00 гривень. Вказані обставини підтверджуються судовими наказами Личаківського районного суду міста Львова від 19 червня 2015 року у справі № 463/2718/15-ц, від 24 травня 2016 року у справі № 463/2384/16-ц, та постановами про відкриття виконавчих проваджень від 14 березня 2016 року ВП № 50428360, № 50431474, № 50428396.

Зважаючи на відсутність іншого майна в підприємства, законні вимоги працівників підприємства по сплаті заборгованості у виді заробітної плати, може бути реалізовано шляхом реєстрації права власності на зазначені нежитлові приміщення та їх реалізації на прилюдних торгах. Тобто, посилаючись на відсутність державної реєстрації державного майна позивач зауважує на неможливості виконання рішення суду.

Однак, відповідач допускає протиправну бездіяльність шляхом невиконання своїх прямих обов'язків та не оформлення права власності на належні державі нежитлові приміщення.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади утворення та організації діяльності органів виконавчої влади врегульовано Законом України «Про центральні органи виконавчої влади».

Відповідно до статті 3 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади у своїй діяльності керуються Конституцією України, цим та іншими законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України. Організація, повноваження і порядок діяльності міністерств, інших центральних органів виконавчої влади визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України. Положення про міністерства, інші центральні органи виконавчої влади затверджує Кабінет Міністрів України.

Статтею 16 Закону передбачено, що центральні органи виконавчої влади утворюються для виконання окремих функцій з реалізації державної політики як служби, агентства, інспекції.

Діяльність центральних органів виконавчої влади спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через відповідних міністрів згідно із законодавством.

Відповідно до статті 17 Закону основними завданнями центральних органів виконавчої влади є:

1) надання адміністративних послуг;

2) здійснення державного нагляду (контролю);

3) управління об'єктами державної власності;

4) внесення пропозицій щодо забезпечення формування державної політики на розгляд міністрів, які спрямовують та координують їх діяльність;

5) здійснення інших завдань, визначених законами України.

Центральні органи виконавчої влади можуть здійснювати одне або кілька визначених частиною першою цієї статті завдань.

У разі якщо більшість функцій центрального органу виконавчої влади складають функції з надання адміністративних послуг фізичним і юридичним особам, центральний орган виконавчої влади утворюється як служба.

У разі якщо більшість функцій центрального органу виконавчої влади складають функції з управління об'єктами державної власності, що належать до сфери його управління, центральний орган виконавчої влади утворюється як агентство.

У разі якщо більшість функцій центрального органу виконавчої влади складають контрольно-наглядові функції за дотриманням державними органами, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, юридичними та фізичними особами актів законодавства, центральний орган виконавчої влади утворюється як інспекція.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 459 затверджено положення про Міністерство економічного розвитку і торгівлі України» (далі - Положення).

Відповідно до пункту 1 Положення Міністерство економічного розвитку і торгівлі України (Мінекономрозвитку) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Мінекономрозвитку є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує:

формування та реалізує державну політику економічного, соціального розвитку і торгівлі, державну промислову політику, державну інвестиційну політику, державну зовнішньоекономічну політику, державну політику у сфері технічного регулювання, стандартизації, метрології та метрологічної діяльності, управління об'єктами державної власності, розвитку підприємництва, державно-приватного партнерства, інтелектуальної власності, туризму та курортів (крім здійснення державного нагляду (контролю) у сфері туризму та курортів), державних та публічних закупівель, а також державного замовлення на підготовку фахівців, наукових, науково-педагогічних та робітничих кадрів, підвищення кваліфікації та перепідготовку кадрів;

формування та реалізацію державної політики у сфері державної статистики, державного матеріального резерву, експортного контролю;

формування державної політики у сфері захисту прав споживачів, державної політики з контролю за цінами, державної регуляторної політики та державної політики з питань ліцензування, дозвільної системи, нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

реалізацію державної політики у сфері організації та контролю за виготовленням цінних паперів, документів суворої звітності.

Мінекономрозвитку є уповноваженим органом з питань координації діяльності з реалізації державного оборонного замовлення.

Основними завданнями, відповідно до пункту 3 Положення, Мінекономрозвитку є:

1) забезпечення формування та реалізація:

державної політики економічного і соціального розвитку; державної цінової політики; державної промислової політики; державної політики у сфері розвитку підприємництва; державної політики у сфері технічного регулювання, стандартизації, метрології та метрологічної діяльності; державного замовлення на підготовку фахівців, наукових, науково-педагогічних та робітничих кадрів, підвищення кваліфікації та перепідготовку кадрів; державної політики у сфері управління об'єктами державної власності, в тому числі корпоративними правами держави; державної політики у сфері державно-приватного партнерства; державної інвестиційної політики, у тому числі з управління державними інвестиціями; державної політики щодо створення і функціонування індустріальних парків; державної політики у сфері туризму та курортів (крім здійснення державного нагляду (контролю) у сфері туризму та курортів); державної політики у сфері державного ринкового нагляду; державної політики у сфері торгівлі та побутових послуг; державної політики з питань економічного і соціального співробітництва України з ЄС; єдиної зовнішньоекономічної політики, політики інтеграції національної економіки у світову економіку, співробітництва із СОТ; державної політики у сфері надання адміністративних послуг; державної політики з питань залучення міжнародної технічної допомоги; державної політики у сфері інтелектуальної власності;

2) забезпечення формування та реалізації державної політики:

у сфері державної статистики на засадах професійної незалежності та самостійності органів державної статистики в частині розроблення і затвердження нормативно-правових актів у галузі статистики; у сфері державного експортного контролю; у сфері державного матеріального резерву;

3) забезпечення формування:

державної регуляторної політики, державної політики з питань ліцензування, дозвільної системи, нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності; державної політики у сфері захисту прав споживачів; державної політики з контролю за цінами;

4) реалізація державної політики у сфері організації та контролю за виготовленням цінних паперів, документів суворої звітності.

Окрім того, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23 березня 2014 року № 408 «Деякі питання управління Міністерством економічного розвитку і торгівлі об'єктами державної власності» із сфери управління із сфери управління Міністерства промислової політики України до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України передано цілісні майнові комплекси державних підприємств, установ та організацій за переліком згідно з додатком 1, зокрема, державне підприємство «Львівський дослідно-експерементальний завод технологічного обладнання».

Відповідно до статті 141 Господарського кодексу України до державного майна у сфері господарювання належать цілісні майнові комплекси державних підприємств або їх структурних підрозділів, нерухоме майно, інше окреме індивідуально визначене майно державних підприємств, акції (частки, паї) держави у майні суб'єктів господарювання різних форм власності, а також майно, закріплене за державними установами і організаціями з метою здійснення необхідної господарської діяльності, та майно, передане в безоплатне користування самоврядним установам і організаціям або в оренду для використання його у господарській діяльності. Держава через уповноважені органи державної влади здійснює права власника також щодо об'єктів права власності Українського народу, зазначених у частині першій статті 148 цього Кодексу.

Управління об'єктами державної власності відповідно до закону здійснюють Кабінет Міністрів України і, за його уповноваженням, центральні та місцеві органи виконавчої влади. У випадках, передбачених законом, управління державним майном здійснюють також інші суб'єкти.

Окрім того, правові основи управління об'єктами державної власності визначено Законом України «Про управління об'єктами державної власності» від 21 вересня 2006 року № 185-V.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Спеціальним законом, що визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року.

Згідно зі статтею 2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є:

1) гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження;

2) обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав;

3) публічність державної реєстрації прав;

4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом;

5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться незалежно від місцезнаходження нерухомого майна в межах Автономної Республіки Крим, області, міст Києва та Севастополя.

На підставі рішення Міністерства юстиції України державна реєстрація права власності та інших речових прав може проводитися в межах декількох адміністративно-територіальних одиниць, визначених в абзаці першому цієї частини.

Державна реєстрація обтяжень речових прав проводиться незалежно від місцезнаходження нерухомого майна.

Державна реєстрація прав проводиться за заявами у сфері державної реєстрації прав будь-яким державним реєстратором з урахуванням вимог, встановлених абзацами першим - третім цієї частини, крім випадку, передбаченого абзацом п'ятим цієї частини.

Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

Державній реєстрації прав підлягають:

1) право власності;

2) речові права, похідні від права власності:

право користування (сервітут);

право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис);

право забудови земельної ділянки (суперфіцій);

право господарського відання;

право оперативного управління;

право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки;

право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки;

іпотека;

право довірчої власності;

інші речові права відповідно до закону;

3) право власності на об'єкт незавершеного будівництва;

4) заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження (стаття 4 Закону).

Відповідно до статті 5 Закону у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Право власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності чи інше речове право на земельну ділянку, на якій вони розташовані.

Право власності на квартиру, житлове та нежитлове приміщення може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини, в яких вони розташовані.

Не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв'язку, залізничні колії.

Зі змісту положень статті 9 Закону №1952-IV слідує, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Положеннями частини четвертої статті 15 Закону передбачено, що Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» держава визнає профспілки повноважними представниками працівників і захисниками їх трудових, соціально-економічних прав та інтересів, співпрацює з профспілками в їх реалізації. Сприяє профспілкам у встановленні ділових партнерських взаємовідносин.

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» профспілки, їх об'єднання мають право представляти інтереси своїх членів при реалізації ними конституційного права на звернення за захистом своїх прав до судових органів, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також міжнародних судових установ.

Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV ( в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), та який втратив чинність 05 січня 2017 року на підставі Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи, зокрема: 1) виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті; судові накази.

Статтею 46 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено підстави для закінчення виконавчого провадження.

З позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду з метою захисту прав працівників Державного підприємства «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання», які зазначені в судових наказах Личаківського районного суду міста Львова від 19 червня 2015 року у справі № 463/2718/15-ц, від 24 травня 2016 року у справі № 463/2384/16-ц та постановах про відкриття виконавчих проваджень від 14 березня 2016 року ВП № 50428360, № 50431474, № 50428396.

З даних судових наказів, які долучено до матеріалів справи, вбачається, що вони видані з метою стягнення з Державного підприємства «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання», нарахованої але не виплаченої заробітної плати працівникам вказаного підприємства.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відновлення порушених прав працівників Державного підприємства «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання» щодо нарахованої але не виплаченої заробітної плати, в інтересах яких звернувся позивач, має відбутися виключно шляхом виконання рішень згідно з вказаними виконавчими документами.

Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження неможливості виконання зазначених виконавчих проваджень з примусового виконання судових рішень.

При цьому, позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження того, що саме за рахунок нерухомого майна яким є нежитлові приміщення має відбуватись погашення нарахованої але не виплаченої заробітної плати працівника підприємства, у зв'язку з чим відповідач має вчинити дії, а саме зареєструвати право власності на зазначені нежитлові будівлі.

Навпаки, з долученої до матеріалів справи відповідачем інформації з Автоматизованої системи виконавчих проваджень вбачається, що зазначені виконавчі провадження з примусового виконання судових рішень є завершеними, а тому спір у даній справі відсутній і права окремих працівників підприємства судового захисту не потребують.

Окрім того, з долученого до матеріалів справи листа відповідача від 01 серпня 2017 року № 3241-09/26592, який адресовано прокуратурі Львівської області вбачається, що передачу Міністерству економічного розвитку і торгівлі України, зокрема Державного підприємства «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання» здійснено в порядку, визначеному Положенням про порядок передачі об'єктів права державної власності, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 21 вересня 1998 року № 1482 та оформлено відповідним актом приймання-передачі, який підписано 24 жовтня 2014 року.

До акту приймання-передачі додано копії Статуту ДП «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання», затверджений наказом Міністерства промислової політики України від 06 травня 2008 року № 216, змін та доповнень № 1 до Статуту підприємства, затверджених наказом Міністерства промислової політики України від 16 січня 2009 № 36, балансу підприємства станом на 31 березня 2014 року і наказу Міністерства промислової політики України від 04 квітня 2014 року № 112 «Про ліквідацію Державного підприємства «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання».

На неодноразові звернення Міністерства економічного розвитку і торгівлі до голови ліквідаційної комісії державного підприємства «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання» про надання інформації про стан процедури ліквідації підприємства відповіді не отримано.

Інформація про обставини вибуття майна «Лабораторний корпус «Б-4» за адресою, місто Львів, вулиця Зелена, 115-Б з державної власності та підтверджуючі ці обставини документи до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України не надходили.

З урахуванням викладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог. Позивачем не було доведено під час судового розгляду правомірність заявлених позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2)з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 КАС України).

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Із системного аналізу вищезазначеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Позивачем не було надано суду достатніх та належних доказів на підтвердження правомірності заявлених позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується нормами частини першої статті 139 КАС України, згідно з якою відшкодуванню або оплаті підлягають витрати позивача, який не є суб'єктом владних повноважень лише при задоволенні адміністративного позову.

Зважаючи на те, що суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат також відсутні.

Керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255, 257-263 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позовних вимог первинної профспілкової організації державного підприємства «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання» (79035, місто Львів, вулиця Зелена, 115-Б, засоби зв'язку: ) до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (01008, місто Київ, вулиця Грушевського, 12/2), третя особа: державне підприємство «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання» (79035, місто Львів, вулиця Зелена, 115-Б, засоби зв'язку: ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії.

Підстави для відшкодування судових витрат відсутні.

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда