Справа № 826/19448/16
Суддя: Кравчук В.М.
Дата ухвалення: 2018-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 вересня 2018 року

м. Київ

справа №826/19448/16

адміністративне провадження №К/9901/36699/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Кравчука В.М.,

суддів: Коваленко Н.В., Стародуба О.П.,

за участю секретаря судового засідання Вишняка О.М.,

представника позивача Мостовенка Ю.В.,

представника відповідача Ніколаєнко О.С.,

розглянув у судовому засіданні справу №826/19448/18 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Дивосвіт» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року у справі №826/19448/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Дивосвіт» до Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення про визнання протиправним та скасування рішення.

І. ПРОЦЕДУРА

1. До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕЛЕРАДІОКОМПАНІЯ "ДИВОСВІТ" (надалі - позивач) з позовною заявою до Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення (надалі - відповідач, Національна рада), в якій просить суд визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №2482 від 24.11.2016.

2. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.02.2017, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.04.2017 (суддя Парінов А.Б. висловив окрему думку), в задоволенні позову було відмовлено.

3. 10.05.2017 до Вищого адміністративного суду України надійшла касаційна скарга Позивача на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.02.2017 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20.04.2017.

4. У касаційній скарзі Відповідач із посиланням на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права просив скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.02.2017 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20.04.2017 та направити до суду першої інстанції.

5. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.05.2017 відкрито провадження у справі. 25.05.2017 надійшов відзив від Відповідача.

6. Позивачем було заявлено клопотання про розгляд за його участі.

II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

7. Судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконання наказу голови Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення № 5в/463 від 11.10.2016 здійснено позапланову перевірку «Телерадіокомпанія «Дивосвіт», м. Київ (місцеве ефірне мовлення, позивні: «ВЕСТИ.РАДИО»), за результатами якої складено акт №72 ПП/Кв/С/16 від 28.10.2016.

8. Згідно відомостей, наведених у акті перевірки, 31.08.2016 у проміжок часу з 20:00 до 21:00 позивач здійснював трансляцію радіопрограми «Люди говорять» у прямому ефірі радіостанції, що мовить з позивним «ВЕСТИ.РАДИО». Тема передачі була присвячена підвищенню тарифів та опалювальному сезону та саме так й була анонсована.

9. Учасником програми (гостем студії) була ОСОБА_3. Під час діалогу з радіослухачами гість ефіру негативно та образливо висловлювалась на адресу учасників Революції Гідності, допускала ненормативну лексику. В свою чергу, ведучий передачі її не зупинив та не зробив зауваження щодо неприйнятних висловлювань.

10. В контенті радіопрограми відповідачем зафіксовано порушення вимог Закону України «Про телебачення і радіомовлення» :

- абзацу тринадцятого частини другої статті 6 (Не допускається використання телерадіоорганізацій для: поширення інформації, яка порушує законні права та інтереси фізичних і юридичних осіб, посягає на честь і гідність особи);

- частини другої статті 62 (Телерадіоорганізаціям забороняється розповсюджувати, а також анонсувати програми та передачі, які можуть зашкодити фізичному, інтелектуальному і духовному розвитку неповнолітніх та юнацтва, крім як протягом ефірного часу в добовому відрізку з 23.00 до 6.00 та на каналах з обмеженим доступом. Такі програми або передачі повинні мати спеціальне попередження і відповідно позначатися в розкладі програм телерадіоорганізацій та спеціально позначатися безпосередньо перед їх трансляцією).

11. 24.11.2016 прийнято рішення № 2482 про застосування до позивача за допущені порушення Закону України «Про телебачення і радіомовлення» санкції у вигляді «оголошення попередження».

12. Позивач з цим рішенням не погодився і звернувся до суду.

ІІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН

13. Позивач вважає, що відповідно до абзацу «в» пункту 1 ст.67 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» він звільнений від відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, оскільки вказана інформація розповсюджувалася без попереднього запису та містилася у виступах осіб, не є працівниками телерадіоорганізації.

Окрім того, зазначає, що висловлювання ОСОБА_3 є такими, що містили гіперболи, сатиру, жаргонізми та просторічні слова. Вони є оціночними судженнями, а не ненормативною лексикою, поняття якої взагалі відсутнє.

Ведучий вживав заходів реагування: переривав діалог, зупиняв репліки, переходив на інші теми розмови та до прямих включень.

14. Відповідач вважає позов безпідставним, оскільки Національна рада виявила відповідні порушення ліцензіата в межах своєї компетенції під час здійснення наглядових повноважень, а тому оскаржуване рішення прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією України та законами України. За таких обставин, просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі

ІV. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

15. Відмовляючи у задоволенні позову, Суд виходили з того, що спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу реалізації позивачем, як засобом масової інформації (телерадіокомпанія), закріпленого у статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) права на свободу вираження поглядів.

16. Так, відповідно до положень п.1 ст.10 Конвенції - кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств.

17. Разом з тим, відповідно до п.2 цієї статті наголошується, що здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

18. Отже, користування передбаченими в цій статті правами накладає особливі обов'язки і відповідальність. За пунктом 2 статті 10 Конвенції свобода вираження поглядів може бути пов'язана з певними обмеженнями, які, однак, мають встановлюватися законом і бути необхідними: в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки; для запобігання заворушенням чи злочинам; здоров'я чи моральності населення; для захисту прав і репутації інших осіб, запобігання розголошенню конфіденційної інформації.

19. Тобто, у розумінні п. 2 ст. 10 Конвенції втручання у свободу вираження поглядів (обмеження) є допустимим, якщо воно встановлене законом та є необхідним в демократичному суспільстві.

20. Більше того, ці «обов'язки та відповідальність» мають особливе значення, коли йдеться про посягання на репутацію названої особи та порушення «прав інших осіб».

21. Таким чином втручання у право особи на свободу вираження поглядів становитиме порушення статті 10 Конвенції, якщо воно не підпадатиме під одне з виключень, встановлених пунктом 2 статті 10 Конвенції.

22. Відповідно, для вирішення цієї справи по суті спору, слід виходити з того, чи було у цій справі втручання з боку відповідача «встановлено законом», чи переслідувало воно ціль/цілі, яка/які є легітимними відповідно до пункту 2 статті 10, та чи було воно «необхідним у демократичному суспільстві» задля досягнення зазначеної мети.

23. Відносини, що виникають у сфері телевізійного та радіомовлення на території України, визначає регулюються Законом України «Про телебачення і радіомовлення»

24. Цей Закон відповідно до Конституції України та Закону України «Про інформацію» визначає правові, економічні, соціальні, організаційні умови їх функціонування, спрямовані на реалізацію свободи слова, прав громадян на отримання повної, достовірної та оперативної інформації, на відкрите і вільне обговорення суспільних питань.

25. Відповідно до ч. 6, 7 ст. 4 цього Закону держава гарантує реалізацію прав на інформацію, на вільне і відкрите обговорення суспільно важливих проблем із застосуванням телебачення і радіомовлення.

Держава всіма можливими законними засобами не допускає в інформаційних та інших телерадіопрограмах систематичного цілеспрямованого безпідставного загострення уваги на війні, насильстві і жорстокості, розпалюванні расової, національної та релігійної ворожнечі або позитивного їх подання (трактування), а також забезпечує ідеологічний і політичний плюралізм у сфері аудіовізуальних засобів масової інформації.

26. Гарантії свободи діяльності телерадіоорганізацій закріплено у ст.5 цього Закону, відповідно до якої: цензура інформаційної діяльності телерадіоорганізації забороняється; телерадіоорганізація є незалежною у визначенні змісту програм та передач; не вмотивоване законодавством України втручання органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, громадських чи релігійних об'єднань, їх посадових осіб чи працівників, а також власників у сферу професійної діяльності телерадіоорганізацій не допускається.

27. Разом з тим, відповідно до приписів ст.6 Закону неприпустимість зловживання свободою діяльності телерадіоорганізацій полягає у тому, що телерадіоорганізації в інформаційних блоках зобов'язані подавати інформацію про офіційно оприлюднену у будь-який спосіб позицію всіх представлених в органах влади політичних сил.

Не допускається використання телерадіоорганізацій для:

- поширення відомостей, що становлять державну таємницю, або іншої інформації, яка охороняється законом;

- закликів до насильницької зміни конституційного ладу України;

- закликів до розв'язування війни, агресивних дій або їх пропаганди;

- необґрунтованого показу насильства;

? пропаганди винятковості, зверхності або неповноцінності осіб за ознаками їх релігійних переконань, ідеології, належності до тієї чи іншої нації або раси, фізичного або майнового стану, соціального походження;

- трансляції програм та передач, у яких телеглядачам та/або радіослухачам надаються послуги з ворожіння та гадання, а також платні послуги у сфері народної та/або нетрадиційної медицини;

- трансляції програм або їх відеосюжетів, які можуть завдати шкоди фізичному, психічному чи моральному розвитку дітей та підлітків, якщо вони мають змогу їх дивитися;

- трансляції телепередач, виготовлених після 1 серпня 1991 року, що містять популяризацію або пропаганду органів держави-агресора та їхніх окремих дій, що виправдовують чи визнають правомірною окупацію території України. Для цілей застосування цієї норми використовуються визначення та критерії, встановлені Законом України «Про кінематографію»;

- трансляції аудіовізуальних творів (фільмів, телепередач, крім інформаційних та інформаційно-аналітичних телепередач), одним із учасників яких є особа, внесена до Переліку осіб, які створюють загрозу національній безпеці, оприлюдненого на веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах культури та мистецтв. При цьому учасником аудіовізуального твору вважається фізична особа, яка брала участь у його створенні під власним ім'ям (псевдонімом) або як виконавець будь-якої ролі, виконавець музичного твору, що використовується в аудіовізуальному творі, автор сценарію та/або текстів чи діалогів, режисер-постановник, продюсер;

- розповсюдження і реклами порнографічних матеріалів та предметів;

- пропаганди наркотичних засобів, психотропних речовин з будь-якою метою їх застосування;

- поширення інформації, яка порушує законні права та інтереси фізичних і юридичних осіб, посягає на честь і гідність особи;

- здійснення інших вчинків, за якими наступає кримінальна відповідальність (ч.2ст.6).

28. Відповідно до ч.6 цієї статті відповідальність за зміст програм та передач несе керівник телерадіоорганізації або автор (автори) програми та/чи передачі.

29. Відповідно до вимог ч.1 ст. 59 Закону телерадіоорганізація зобов'язана зокрема:

а) дотримуватися законодавства України та вимог ліцензії;

б) виконувати рішення Національної ради та судових органів;

в) поширювати об'єктивну інформацію;

г) з повагою ставитися до національної гідності, національної своєрідності і культури всіх народів.

30. Відповідно до приписів ч.1 ст.60 Закону творчий працівник телерадіоорганізації зобов'язаний у тому числі:

а) перевіряти достовірність одержаної ним інформації;

б) не допускати поширення інформації, передбаченої частиною другою статті 6 цього Закону;

в) не допускати випадків поширення в телерадіопрограмах відомостей, які порушують права і законні інтереси громадян, принижують їх честь і гідність;

31. З метою захисту суспільної моралі та забезпечення прав неповнолітніх і юнацтва телерадіоорганізаціям забороняється розповсюджувати, а також анонсувати програми та передачі, які можуть зашкодити фізичному, інтелектуальному і духовному розвитку неповнолітніх та юнацтва, крім як протягом ефірного часу в добовому відрізку з 23.00 до 6.00 та на каналах з обмеженим доступом. Такі програми або передачі повинні мати спеціальне попередження і відповідно позначатися в розкладі програм телерадіоорганізацій та спеціально позначатися безпосередньо перед їх трансляцією (ст.62 Закону).

32. Як встановлено судом першої інстанції, учасниця передачі «Люди говорять» ОСОБА_3 під час діалогу з радіослухачами негативно та образливо висловлювалась на адресу учасників Революції Гідності.

33. Абзацом 4 частини 3 статті 2 Закону України «Про суспільну мораль» забороняються виробництво та розповсюдження продукції, яка пропагує бузувірство, блюзнірство, неповагу до національних і релігійних святинь.

34. Указом Президента України № 69/2015 від 11.02.2015 «Про вшанування подвигу учасників Революції гідності та увічнення пам'яті Героїв Небесної Сотні» прийнятий на підтримку ініціатив громадськості та з метою увічнення великої людської, громадянської і національної відваги та самовідданості, сили духу і стійкості громадян, завдяки яким змінено хід історії нашої держави, гідного вшанування подвигу Героїв Небесної Сотні, які віддали своє життя під час Революції гідності (листопад 2013 року - лютий 2014 року), захищаючи ідеали демократії, відстоюючи права і свободи людини, європейське майбутнє України.

35. З цих підстав суди дійшли висновку, що з боку відповідача, як органу владних повноважень, втручання у діяльність позивача було необхідним в інтересах суспільної моралі, захисту честі, гідності інших осіб. Крім того, обмеження щодо реалізації права на свободу слову щодо Позивача чітко визначені законом.

36. Згідно із ч. 1 ст. 71 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» відповідальність за порушення законодавства про телебачення і радіомовлення несуть телерадіоорганізації, провайдери програмної послуги, їх керівники та працівники, інші суб'єкти господарської діяльності, посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Винні в порушеннях несуть цивільно-правову, адміністративну і кримінальну відповідальність згідно із законодавством України.

37. Відповідно до статті 72 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» Національна рада приймає рішення про застосування санкцій на підставі наданих документальних свідчень, актів перевірки чи подання визначених цим Законом органів державної влади.

38. Національна рада може застосовувати до телерадіоорганізацій та провайдерів програмної послуги такі санкції:

- оголошення попередження;

- стягнення штрафу;

- подання до суду справи про анулювання ліцензії на мовлення.

39. Рішення про оголошення попередження приймається у разі першого порушення законодавства чи умов ліцензії телерадіоорганізацією або першого порушення законодавства провайдером програмної послуги. Рішення про стягнення штрафу приймається, якщо після винесення попередження відповідні порушення не були усунені або якщо телерадіоорганізація за час після видачі (продовження) ліцензії вже отримала не менше трьох попереджень.

40. Оскільки з часу останнього порушення, допущеного позивачем минуло більше року, то відповідач не мав підстав для застосування такого стягнення як штраф.

41. На підставі викладеного, суди дійшли висновку, що рішення відповідача від 24.11.2016 року №2482, яким застосовано до позивача санкцію у вигляді «оголошення попередження», є правомірним та таким, що прийняте за наявності підстав, у межах повноважень та у спосіб передбачений чинним законодавством.

V. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

42. У касаційній скарзі Позивач не погоджується з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій і вважає, що висновки судів не відповідають обставинам справи, а також було допущено порушення норм матеріального права та не враховано практику Європейського суду з прав людини. Скаржник заявляє, що:

А) відповідачем не було доведено, що спірні висловлювання відносяться до інформації, яка порушує права та законні інтереси фізичних та юридичних осіб, посягає на честь та гідність особи, оскільки висловлювання ОСОБА_3 мають характер оціночних суджень, з питань оцінки яких ні суд, ні відповідач не є спеціалістами;

Б) відповідно до ч. 1 ст. 67 Закону України «Про телебачення та радіомовлення» телерадіоорганізація та її працівники не несуть відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, у разі, якщо ця інформація розповсюджувалася без попереднього запису та містилася у виступах осіб, які не є працівниками телерадіоорганізації.

43. Відповідач надав заперечення проти касаційної скарга. Зазначає, що:

А) до позивача застосовано санкцію за поширення інформації, яка порушує законні права та інтереси фізичних та юридичних осіб, посягає на честь і гідність особи, а також, яка може зашкодити фізичному. Інтелектуальному і духовному розвитку неповнолітніх та юнацтва;

Б) на творчого працівника телерадіоорганізації покладається обов'язок не допускати поширення інформації, передбаченої частиною 2 статті 6 Закону, виконувати інші вимоги, які випливають з цього Закону. Всупереч цим обов'язкам ведучий програми не зупинив та не зробив зауважень гостю студії.

VI. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

44. Оцінивши доводи касаційної скарги, мотиви судових рішень, які оскаржуються, Суд звертає увагу, що ключовою правовою проблемою у цій справі, щодо якої виник спір, є підстави відповідальності телерадіокомпанії за (не)реагування на слова, сказані гостем студії, які принижують репутацію інших осіб.

45. Відповідно до статті 34 Конституції України:

Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

… Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

46. Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Перший протокол та протоколи N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції (далі - Конвенція). Стаття 10 Конвенції передбачає:

«Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду».

47. Суд погоджується із судом апеляційної інстанції, що спірні правовідносини слід розглядати у світлі гарантій та обмежень, передбачених у статті 34 Конституції України та 10 Конвенції.

48. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

49. У практиці ЄСПЛ у багатьох рішеннях було висловлено загальний підхід, за яким:

« 31. …свобода слова являє собою одну з головних опор демократичного суспільства і є основоположною умовою, яка слугує його прогресу і самореалізації кожного індивіда. При дотриманні умов пункту 2 статті 10 вона застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які зустрічають сприятливий прийом чи розглядаються як необразливі чи нейтральні, але також і де тих, які ображають, шокують чи турбують. Того потребують плюралізм, терпимість чи відкритість, без яких немає демократичного суспільства.

… Суд вкотре повторив, що існування фактів може бути об'єктивно підтверджено. Натомість правдивість оціночних суджень неможливо довести.

32. … Суд визнав, що для вираження оцінок були використані вочевидь надміру емоційні висловлювання. Однак Суд нагадав, що свобода слова передбачає можливість перебільшення і навіть провокації. Отож, на думку Суду, відповідні оціночні судження можна було визнати прийнятними.

(Рішення у справі «Альберт-Енгельман-Гезельшафт проти Австрії» (заява №46389/99), 19.04.2006 набуло статусу остаточного).

50. Отже, у справах, які стосуються обмежень свободи слова та застосування санкцій за їх порушення, необхідно з'ясовувати чи є вони необхідними в демократичному суспільстві та чи мають легітимну мету, що виявляється в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

51. Предметом спору є правомірність рішення Відповідача №2482 від 24.11.2016 про застосування до позивача санкції у вигляді «оголошення попередження» за порушення абзацу 13 ч.2 ст. 6 та ч. 2 ст. 62 Закону України «Про телебачення і радіомовлення».

52. Відповідно до абз. 13 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» не допускається використання телерадіоорганізацій для поширення інформації, яка порушує законні права та інтереси фізичних і юридичних осіб, посягає на честь і гідність особи.

53. Частина 2 ст. 62 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» телерадіоорганізаціям забороняється розповсюджувати, а також анонсувати програми та передачі, які можуть зашкодити фізичному, інтелектуальному і духовному розвитку неповнолітніх та юнацтва, крім як протягом ефірного часу в добовому відрізку з 23.00 до 6.00 та на каналах з обмеженим доступом. Такі програми або передачі повинні мати спеціальне попередження і відповідно позначатися в розкладі програм телерадіоорганізацій та спеціально позначатися безпосередньо перед їх трансляцією.

54. Відповідно до оскаржуваного рішення порушення Позивачем вимог законодавства мало місце 31.08.2016 під час трансляції передачі «Люди говорять» у прямому ефірі. Порушення полягає у тому, що під час діалогу з радіослухачами гостя прямого ефіру ОСОБА_3 висловлювалася негативно та образливо на адресу героїв Революції Гідності, допускала у прямому ефірі ненормативну лексику. При цьому ведучий передачі не зупинив та не зробив зауваження ОСОБА_3 щодо неприйнятних висловлювань.

55. Відповідно до п. в) ч. 1 ст. 67 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» телерадіоорганізація та її працівники не несуть відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, у разі якщо ця інформація розповсюджувалася без попереднього запису та містилася у виступах осіб, які не є працівниками телерадіоорганізації.

56. Позивач у своїх письмових поясненнях від 27.10.2016 № 17 зазначив, що характер висловлювання ОСОБА_3 мали оціночний характер, а трансляція передачі здійснювалася в прямому ефірі без попереднього запису.

57. Окрім того, Позивач стверджував, що ведучий програми зупиняв та робив зауваження ОСОБА_3, адже переривання діалогу гості ведучим здійснювалося за допомогою зупинок реплік ОСОБА_3, переходу на іншу тематику розмови чи переходом від обговорення проблематики до прямих включень блоків новин. Цей аргумент Позивач висловлював як під час розгляду справи у суді першої інстанції (а.с. 6), так і у суді апеляційної інстанції (а.с.79).

58. Позивач звертав увагу суду апеляційної інстанції на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, порушив порядок дослідження доказів, оскільки суддя не прослуховував запис ефіру радіопрограми «Люди говорять» та не надав оцінки даному доказу, хоча звукозапис міститься в матеріалах справи (а.с. 69). Зазначений аргумент Позивача не був розглянутий судом апеляційної інстанції.

59. Відповідач не навів доказів для спростування аргументу позивача про належне втручання ведучого в діалог з ОСОБА_3 та на підтвердження власної позиції, зазначеної в рішенні №2482 від 24.11.2016.

60. У касаційній скарзі Позивач звернув увагу Суду на те, що суди попередніх інстанцій порушили принцип презумпції вини суб'єкта владних вповноважень та змагальності сторін, проігнорували доводи Позивача та діяли упереджено (а.с. 123).

61. Під час розгляду справи Судом представник позивача стверджував, а представник відповідача не спростував, що звукозапис програми «Говорять люди» від 31.08.2016 суди не прослуховували, а отже й не досліджували цей доказ. Це ж підтверджується записами журналів судових засідань.

62. Відповідно до ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

63. Відповідно до ч. 4 ст. 246 КАС України у мотивувальній частині постанови зазначаються встановлені судом обставини із посиланням на докази, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви, з яких суд виходив при прийнятті постанови, і положення закону, яким він керувався.

64. У справі "Бендерський проти України" (заява N 22750/02, рішення від 15.11.2007, п. 42, наводиться без посилань на рішення в інших справах) Європейський суд з прав людини звернув увагу, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (… ). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (…). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (…)

65. У справі, що розглядається, важливі для справи обставини та аргументи позивача не були перевірені судами попередніх інстанцій. Суди не дослідили наявний в матеріалах справи звукозапис, не з'ясували загальний контекст, в якому звучали спірні висловлювання, та дії ведучого радіопрограми. Між тим, автономна оцінка окремих висловів ОСОБА_3, поза контекстом, та без урахування дій ведучого, недостатня для оцінки правомірності санкцій за порушення абзацу 13 ч.2 ст. 6 та ч. 2 ст. 62 Закону України «Про телебачення і радіомовлення». Тому рішення не відповідає вимогам ст. 242, 246 КАС України.

66. Крім того, судами попередніх інстанцій не надано оцінки доводам позивача відносно того, що висловлювання ОСОБА_3 мають характер оціночних суджень, з питань оцінки яких ні суд, ні відповідач не є спеціалістами.

67. Оскільки важливим доказам позивача не надано оцінки судами першої та апеляційної інстанції, фактичні обставини справи в обсязі, достатньому для ухвалення законного судового рішення, не встановлено. Суд касаційної інстанції не має повноважень встановлювати факти, які не були встановлені судом першої та апеляційної інстанції.

68. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

69. У ч. 4 цієї ж статті КАС України визначено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

70. Враховуючи наведене, Суд дійшов висновку про те, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, судові рішення - скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 345, 349, 353, 355, 356 КАС України, Суд -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Дивосвіт» задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року у справі №826/19448/16 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Повний текст постанови складено 18.09.2018.

Суддя-доповідач В.М. Кравчук

Суддя Н.В. Коваленко

Суддя О.П. Стародуб