Справа № 804/2745/18
Суддя: Бондар Марина Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 серпня 2018 року Справа № 804/2745/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Бондар М.В.
при секретарі судового засідання Пасічнику Т.В.
представника відповідача Литвин А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної у місті Дніпрі ради про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку при звільненні,-
16.04.2018 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Шевченківської районної у місті Дніпрі ради (далі - відповідач), в якій позивач просить:
- визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Шевченківської районної у м. Дніпрі ради №12/1-к від 28.02.2018 року "Про звільнення ОСОБА_1";
- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника юридичного відділу Шевченківської районної у м. Дніпрі ради;
- стягнути з Шевченківської районної у м.Дніпрі ради на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.02.2017 року до дня поновлення на роботу;
- стягнути з Шевченківської районної у м.Дніпрі ради на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.
В обґрунтування позову зазначено наступне:
- позивача було звільнено з посади без попередньої згоди профспілкового комітету щодо його звільнення;
- позивачу не було запропоновано іншої вакансії, відповідачем не було виконано обов'язку щодо працевлаштування позивача, у зв'язку із скороченням штату;
- про наступне звільнення позивач дізнався із розпорядження 28.02.2018 року, його не було попереджено про скорочення штату за два місяці до звільнення;
- при звільненні та на час подання позовної заяви позивачу не було виплачено належних сум, у зв'язку зі звільненням.
Ухвалою суду від 23.04.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.
17.05.2018 року представником відповідача надано до суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.
Ухвалою суду від 17.05.2018 року у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено.
17.05.2018 року у судовому засіданні оголошено перерву до 04.06.2018 року для надання додаткових доказів.
30.05.2018 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначено наступне:
- профспілковим комітетом не було розглянуто питання щодо звільнення позивача, у зв'язку з тим, що позивач не був членом профспілки і жодного разу не виявляв бажання вступити до профспілки;
- при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника на переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно;
- відповідач зазначає, що позивач був обізнаний про скорочення штату ще у грудні 2017 року, оскільки на рішенні Шевченківської районної у місті Дніпрі ради від 14.12.2017 року №13, яким затверджено структуру та граничну чисельність працівників міститься підпис позивача про ознайомлення;
- позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував не отримання ним грошових коштів і не надав жодного доказу, яким би підтвердив, що він вказував свій намір на отримання грошових коштів.
04.06.2018 року перенесено розгляд справи на 14.06.2018 року, у зв'язку з перебуванням судді Бондар М.В. у відрядженні та відпустці.
14.06.2018 року у судовому засіданні оголошено перерву до 26.06.2018 року для надання додаткових доказів та надання часу позивачу для ознайомлення з відзивом.
19.06.2018 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначив:
- відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що позивач не є членом профспілки;
- відповідачем не було запропоновано жодної вакансії, проте станом на звільнення позивача була наявна вакантна посада начальника юридичного відділу, але відповідачем не надано доказів щодо ознайомлення позивача з тим, що вакантні посади відсутні;
- твердження відповідача про те, що позивач був попереджений про скорочення штату на підставі рішення від 14.12.2017 року є безпідставними, оскільки саме у вказаному рішенні зазначено, що відповідно до статті 49-2 КЗпП України письмово попередити працівників районної у місті ради про наступне їх вивільнення згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України;
- у розпорядженні №11-к від 27.02.2018 року "Про переведення ОСОБА_1." було зобов'язано загальний відділ та по роботі зі зверненнями громадян попередити позивача про скорочення посади головного спеціаліста-юристконсульта, тобто за день до звільнення, а не як передбачено законодавством за два місяці;
- відповідно до статті 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення (в даному випадку 28.02.2018 року), але позивачу такі суми були виплачені 29.03.2018 року.
26.06.2018 року у судовому засіданні оголошено перерву до 06.07.2018 року для витребування додаткових доказів по справі.
Ухвалою суду від 26.06.2018 року призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
26.06.2018 року позивачем заявлено клопотання про виклик та допит свідків.
03.07.2018 року до суду від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких було підтримано позицію, що викладена у відзиві на позов.
06.07.2018 року у підготовчому засіданні оголошено перерву до 10.07.2018 року для надання додаткових доказів по справі.
10.07.2018 року у підготовчому засіданні оголошено перерву до 20.07.2018 року для надання додаткових доказів та повторного виклику відповідача у судове засідання.
20.07.2018 року у підготовчому засіданні усною ухвалою суду із занесенням до протоколу підготовчого засідання відмовлено у задоволенні клопотання позивача про виклик та допит свідків, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 03.08.2018 року.
03.08.2018 року у судовому засіданні усною ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання відмовлено у задоволенні клопотанні позивача про залучення до участі у справі третьої особи, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи та оголошено перерву до 31.08.2018 року.
В судовому засіданні 31.08.2018 року позивач підтримав позов та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.
Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 10.03.2017 року призначений на посаду начальника юридичного відділу та склав присягу посадової особи місцевого самоврядування, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 (а.с.15).
14.12.2017 року Шевченківською районною у місті Дніпрі ради прийнято рішення №13 "Про затвердження структури, граничної чисельності апарату Шевченківської районної у місті Дніпрі ради та граничної кількості чисельності її виконавчих органів" відповідно до якого вирішено провести реорганізацію апарату Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, а саме ліквідувати з 01.03.2018 року, зокрема посаду головного спеціаліста-юристконсульта у юридичному відділі (а.с. 54-56).
На підставі заяви позивача від 27.02.2018 року про переведення (а.с. 25), розпорядженням голови Шевченківської районної у місті ради №11-к від 27.02.2018 року "Про переведення ОСОБА_1." позивача з 28.02.2018 року переведено з посади начальника юридичного відділу районної у місті ради на посаду головного спеціаліста-юристконсульта юридичного відділу районної у місті ради, з посадовим окладом відповідно до штатного розпису.
Відповідно до пункту 2 вказаного розпорядження, загальний відділ та по роботі зі зверненнями громадян районної у місті ради (ОСОБА_3Б.) зобов'язано попередити ОСОБА_1 про скорочення посади головного спеціаліста-юристконсульта юридичного відділу відповідно до рішення районної у місті ради від 14.12.2017 року №13 "Про затвердження структури, граничної чисельності апарату Шевченківської районної у місті Дніпрі ради та граничної кількості чисельності її виконавчих органів" (а.с. 9).
Розпорядженням голови Шевченківської районної у місті Дніпрі ради №1211-к від 28.02.2018 року, на підставі рішення районної у місті ради від 14.12.2017 року №13 "Про затвердження структури, граничної чисельності апарату Шевченківської районної у місті Дніпрі ради та граничної кількості чисельності її виконавчих органів", відповідно до пункту 1 статті 40, статті 44 Кодексу законів про працю України, ОСОБА_1, головного спеціаліста-юристконсульта юридичного відділу районної у місті ради, 28.02.2018 року у зв'язку із скороченням штату та чисельності працівників.
Пунктом 2 вказаного розпорядження зобов'язано відділ бухгалтерського обліку та звітності районної у місті ради виплатити ОСОБА_1:
- грошову компенсацію за 26 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 25.01.2017 по 24.01.2018 року;
- грошову компенсацію за 3 календарних дні невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 25.01.2018 по 28.02.2018 року;
- вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати (а.с.10).
Не погоджуючись з розпорядженням про звільнення, вважаючи що відповідачем допущено ряд порушень та бажаючи поновитись на роботі, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступного.
Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу наведені у статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною 2 статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Отже, звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 частини 1 КЗпП України, допускається за умови дотримання відповідної процедури, а саме: роботодавець повинен пересвідчитись у неможливості переведення такого працівника за його згодою на іншу (запропоновану) роботу.
В свою чергу, статтею 49-2 КЗпП України встановлено, що про наступне вивільнення працівника попереджає персонально не пізніше ніж за два місяці.
З матеріалів справи вбачається, що позивач дізнався про скорочення штату та наступне вивільнення з розпорядження №11-к від 27.02.2018 року "Про переведення ОСОБА_1.", тобто за день до звільнення.
Таким чином, відповідачем в порушення статті 49-2 КЗпП України, не було попереджено позивача про звільнення за два місяці.
Суд критично оцінює доводи представника відповідача про те, що позивач був попереджений про звільнення у зв'язку зі скороченням штату при ознайомлені з рішенням №13 від 14.12.2017 року, оскільки законодавством чітко передбачено, що працівника має бути персонально попереджено про наступне вивільнення.
Вказаним рішенням затверджено структуру та граничну чисельність апарату Шевченківської районної у місті Дніпрі ради з 01.03.2018 року без зазначення, які саме працівники будуть звільненні у зв'язку із скороченням штату.
Крім того, у підпункті 5.1.1 пункту 5.1 вказаного рішення зазначено, що відповідно до статті 49-2 КЗпП України письмово попередити працівників районної у місті ради про наступне їх вивільнення згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України.
Таким чином, ознайомлення позивача з рішенням №13 від 14.12.2017 року не можна вважати належним повідомленням про наступне вивільнення в розумінні статті 49-2 КЗпП України.
Так, статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
Положення статті 49-2 КЗпП України кореспондуються зі статтею 43 Конституції України, статтею 51 КЗпП України щодо гарантій забезпечення права громадян на працю, однією з яких є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Необхідність дотримання вимог трудового законодавства щодо запропонування працівнику всіх наявних вакансій зазначено у постанові Верховного Суду України від 10.03.2015 року у справі №21-52а15. Верховний Суд України зазначив, що у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду трудових спорів» містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення пункту 1 частини 1 статті 40, частини 1 та 3 статті 49-2 КЗпП України суд дійшов висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.
Судом встановлено, що відповідач не пропонував ОСОБА_4 всі вакантні посади, які позивач може обіймати в Шевченківській районній у місті Дніпрі раді з дня попередження про звільнення, як це передбачено вищевказаними нормами права.
При цьому, у підготовче засідання представником відповідача надано довідку від 05.07.2018 року №13/11-139, яка свідчить, що станом на 28.02.2018 року у Шевченківській районній у місті Дніпрі раді з'явилась 1 вакантна посада начальника юридичного відділу (а.с.113).
Проте, позивачу вказана вакантна посада запропонована не була.
Суд зазначає, що застосування пункту 1 статті 40 КЗпП України неможливо без урахування положень статті 49-2 КЗпП України, оскільки це прямо передбачено в законі. Процедура визначення переважного права на залишення на роботі має бути проведена за будь яких умов, оскільки закон не передбачає жодних випадків, коли цю процедуру можна не проводити.
Щодо доводів позивача про те, що звільнення відбулось без попередньої згоди профспілкового комітету, суд зазначає наступне.
Відповідно до положень статті 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.
У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.
Суд вважає доводи представника відповідача про те, що позивач не є членом профспілкового комітету, а тому відповідачем не порушено статтю 43 КЗпП України необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності.
Відповідно до наданих довідок щодо нарахування та виплати за періоди з 24.01.2017 року по 31.03.2017 року, з 01.04.2017 року по 30.06.2017 року, з 01.07.2017 року по 30.09.2017 року, з 01.10.2017 року по 31.12.2017 року, з 01.01.2018 року по 28.02.2018 року, які здійсненні начальнику юридичного відділу ОСОБА_1 вбачається, що з позивача утримувались нарахування зі сплати профсоюзних внесків (а.с. 124-128).
Суд враховує, що під час судового розгляду справи відповідачем не було надано жодного доказу погодження профспілковим органом звільнення ОСОБА_1, при цьому згідно частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, з огляду на вищенаведені норми трудового законодавства та за наявності зазначених вище обставин, беручи до уваги відсутність належного розгляду питання про звільнення профспілкою, недодержання роботодавцем вимоги щодо попередження працівника про звільнення за два місяці та ненадання пропозиції іншої роботи позивачу, суд дійшов висновку про протиправність розпорядження голови Шевченківської районної у м. Дніпрі ради №12/1-к від 28.02.2018 року "Про звільнення ОСОБА_1".
Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Суд зазначає, що позивачем оскаржується саме розпорядження №12/1-к від 28.02.2018 року "Про звільнення ОСОБА_1", яким позивача звільнено з посади головного спеціаліста-юристконсульта юридичного відділу.
Розпорядження №11-к від 27.02.2018 року "Про переведення ОСОБА_1.", на підставі якого позивача переведено з посади начальника юридичного відділу районної у місті ради на посаду головного спеціаліста-юристконсульта юридичного відділу не є предметом розгляду цієї справи та не оскаржувалось в судовому порядку.
За таких обставин, враховуючи, що звільнення ОСОБА_1 є протиправним, наявні підстави для поновлення його на посаді з якої його було звільнено, а саме, на посаді головного спеціаліста-юристконсульта юридичного відділу Шевченківської районної у місті Дніпрі ради.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 року (справа №21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).
Відповідно до пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.
За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку №100, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.03.2018 року по 31.08.2018 року у загальному розмірі 105 495 грн.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Тобто, виходячи з наведених вимог законодавства всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі ж невиконання такого обов'язку наступає передбачена нормами КЗпП України відповідальність.
Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07.02.2018 року та від 01.03.2018 року у справах №806/535/16 та №806/1899/17.
З долученої копії виписки про надходження на картку/рахунок ОСОБА_1 за період з 02.02.2018 року по 01.04.2018 року вбачається, що позивачу були здійсненні виплати відповідачем:
- 15.02.2018 року заробітна плата у розмірі 3000 грн.;
- 27.02.2018 року заробітна плата у розмірі 10 978,08 грн.;
- 29.03.2018 року заробітна плата у розмірі 22 937, 52 грн. (а.с. 31).
З урахуванням того, що позивача було звільнено 28.02.2018р., то середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню по день проведення розрахунку (за 29 днів затримки розрахунку).
Відповідно до частин першої - другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно із статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.
За сукупністю наведених обставин, суд дійшов висновку, що наявні підстави для часткового задоволення позову і поновлення позивача на попередній посаді, з мотивів, наведених у позові та, як наслідок, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунків при звільненні.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України, під час ухвалення рішення суд вирішує в тому числі чи є підстави допустити негайне виконання рішення.
На підставі пунктів 2,3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Керуючись статтями 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
Позов ОСОБА_1 до Шевченківської районної у місті Дніпрі ради про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Шевченківської районної у місті Дніпрі ради №12/1-к від 28.02.2018 року "Про звільнення ОСОБА_1.".
Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста-юристконсульта юридичного відділу Шевченківської районної у місті Дніпрі ради.
Стягнути з Шевченківської районної у місті Дніпрі ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 105495 грн.
У задоволенні іншої частини позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду в повному обсязі складено 10.09.2018 року.

Суддя М.В. Бондар