Справа № 0340/1543/18
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2018-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2018 року ЛуцькСправа № 0340/1543/18

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

розглянувши за правилами спрощеного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Камінь-Каширського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Камінь-Каширського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області (далі - Камінь-Каширського ОУПФУ, відповідач) про визнання неправомірними дій щодо відмови у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку та зобов'язання призначити пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII (далі - Закон №796-XII).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в липні 2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до вимог статті 55 Закону №796-XII, оскільки досяг відповідного пенсійного віку для призначення такої пенсії. Однак Камінь-Каширським ОУПФУ було відмовлено у призначені позивачу пенсії зі зниженням пенсійного віку у зв'язку з відсутністю доказів, які б підтверджували факт постійного проживання або роботи на забрудненій території не менше 3 років станом на 01.01.1993 з посиланням на те, що такий період становить 2 роки 11 місяців 19 днів.

Позивач вважає вказані дії відповідача протиправними та такими, що порушують його законні права та інтереси, оскільки факт проживання позивача в зоні гарантованого, добровільного відселення тривалістю більше трьох років встановлено рішенням Камінь-Каширського районного суду від 12.12.1994, на підставі якого позивачу видано посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 3 серії НОМЕР_1. З огляду на вказані підстави позивач просив позов задовольнити повністю.

Відповідач у відзиві на адміністративний позов від 03.09.2018 №5357/06-17 (а.с.17-18) позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав та просить відмовити в його задоволенні з тих підстав, що згідно з наданих довідок період проживання позивача на територіях, які відносяться до зони гарантованого добровільного відселення, станом на 01.01.1993 становить 2 роки 11 місяців 19 днів, а тому у позивача відсутнє право на отримання пенсії із зниженням пенсійного віку. Крім того, ОСОБА_1 не має права на встановлення початкової величини зниження пенсійного віку, оскільки позивач з моменту аварії по 31.07.1986 не проживав та постійно не працював у зоні гарантованого добровільного відселення.

Враховуючи вимоги статті 263 КАС України судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно з посвідченням серії НОМЕР_1, виданим 28.12.1993 Волинською обласною державною адміністрацією, є особою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, та має право на пільги і компенсації, встановлені Законом №796-XII для осіб, які постійно проживають або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони постійно проживали на день аварії або на 01.01.1993 в зоні добровільного відселення не менше трьох років, 3 категорії (а.с.7).

05.04.2018 позивач звернувся до Камінь-Каширського ОУПФУ із заявою про призначення йому пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку згідно зі статтею 55 Закону №796-XII (а.с.26).

Листом від 11.07.2018 №4312/02-10-17 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для призначення йому пенсії відповідно до статті 55 Закону №796-XII, оскільки з наданих довідок період постійного проживання на територіях, які відносяться до зони гарантованого добровільного відселення, станом на 01.01.1993 становить 2 роки 11 місяців 19 днів (а.с.6).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 49 Закону №796-XII пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Статтею 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) визначено, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або надається їм право на одержання пенсій на підставах, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Зокрема, право на пенсію за віком, чоловіки набувають при досягненні 60-річного віку та за наявності страхового стажу з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 55 Закону №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.

Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Із аналізу наведеної правової норми вбачається, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Аналогічний правовий підхід щодо застосування зазначених норм матеріального права міститися у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №556/1153/17, від 11.04.2018 у справі №565/1829/17 та враховується при вирішенні цієї справи в силу приписів частини п'ятої статті 242 КАС України, згідно якої при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Як слідує із довідки Ворокомлівської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області ОСОБА_1 прибув на постійне місце проживання до батьків дружини в АДРЕСА_1 в господарство ОСОБА_2 з 20.12.1989 по 08.01.1990 і фактично проживав без реєстрації, а з 08.01.1990 по 17.12.1992 був зареєстрований та постійно проживав в АДРЕСА_2 (а.с.50).

Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 12.12.1994, яке набрало законної сили 23.12.1994, встановлено факт постійного проживання на забрудненій території (категорія 3) ОСОБА_1 станом на 01.01.1993 більше трьох років в с.Ворокомле Камінь-Каширського району Волинської області (а.с.8-9). Як вбачається з рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 12.12.1994, ОСОБА_1 просив суд встановити факт його постійного проживання в с.Ворокомле Камінь-Каширського району з 20.12.1989.

Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, оскільки рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 12.12.1994, яке набрало законної сили 23.12.1994, встановлено факт постійного проживання на забрудненій території позивача станом на 01.01.1993 більше трьох років в с.Ворокомле Камінь-Каширського району Волинської області, тому в силу вимог частини четвертої статті 78 КАС вказана обставина при розгляді цієї справи не доказується.

Село Ворокомле Камінь-Каширського району Волинської області відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи» від 23.07.1991 №106 відносилося до зони гарантованого добровільного відселення.

Відтак, відповідачем безпідставно не взято до уваги рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 12.12.1994, яким встановлено факт постійного проживання на забрудненій території ОСОБА_1 станом на 01.01.1993 більше трьох років в с.Ворокомле Камінь-Каширського району Волинської області, що в свою чергу дає право на призначення позивачу пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Разом з тим, суд погоджується з позицією відповідача, що оскільки позивач станом на 31.07.1986 в зоні гарантованого добровільного відселення не проживав та постійно там не працював, тому не має права на початкову величину зниження пенсійного віку на 3 роки, а відтак суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 має лише право на зниження пенсійного віку за три роки проживання в зоні гарантованого добровільного відселення (1 рік за 2 роки проживання).

Будь-яких письмових доказів на підтвердження того, що у зоні гарантованого добровільного відселення ОСОБА_1 проживав чи постійно працював з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 як відповідачу разом з заявою про призначення пенсії, так і суду разом з позовною заявою надано не було.

Таким чином, враховуючи, що період проживання та роботи позивача в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить більше трьох років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки до позивача не застосовується у зв'язку з відсутністю доказів постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення в період з 26.04.1986 по 31.07.1986, тому позивач у віці 54 роки не має права на призначення пільгової пенсії відповідно до статті 55 Закону №796-XIІ.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, усі рішення та дії суб'єкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб'єкт владних повноважень довів суду належними та допустимими доказами правомірність своїх дій при розгляді заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII

З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 255, 263, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про пенсійне забезпечення», суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій