Справа № 804/826/19392/16(10СП/804/561/18)
Суддя: Малиш Н.І.
Дата ухвалення: 2018-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 вересня 2018 рокусправа № 804/826/19392/16(10СП/804/561/18)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючий суддя: Малиш Н.І.

судді: Баранник Н.П., Щербак А.А.,

за участю секретаря судового засідання: Комар Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.04.2018 року у справі № 804/826/19392/16(10СП/804/561/18) за позовом громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

08 грудня 2016р. позивач звернулась до суду з позовом до Державної міграційної служби України про скасування рішення Державної міграційної служби України від 27.10.2016 №538-16; зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути справу про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані незгодою з рішенням відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки під час його прийняття не було враховано всіх фактів та обставин, які дають підстави для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.04.2018р. позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та прийняти нове яким відмовити у задоволенні позову. В апеляційній скарзі зазначає про неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи. Зокрема зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивач добровільно вказує на факт місцезнаходження себе та родини в Україні, що ставить під сумнів тверджень щодо переслідувань її родини у країні походження, та вважає, що факти повідомлені позивачем не є підставою для визнання її біженцем тощо.

Позивач подала на апеляційну скаргу відзив, в якому просить у задоволенні скарги відмовити. У відзиві зазначено зокрема, що судом першої інстанції перевірені надані докази та прийнято обґрунтоване рішення.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

Позивач у судовому засіданні заперечував щодо задоволення апеляційної скарги посилаючись на те, що судом першої інстанції було ухвалене законне та обґрунтоване рішення, а підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено колегією суддів Шумак Жанна Володимирівна є громадянкою Російської Федерації, що підтверджується закордонним паспортом серії №726555069 та паспортом громадянина Російської Федерації серії № 40 13 754867.

14.04.2015 ОСОБА_2 звернулася із заявою - анкетою до Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, в якій просила визнати її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням від 27.10.2016 №538-16 позивачці відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 22.11.2016 №275 позивачку повідомлено про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Саме незгода з таким рішенням відповідача послугувало підставою звернення до суду позивачем з відповідним позовом.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги прийшов до висновку, що відповідач приймаючи рішення про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не надав оцінку всім доводам та доказам позивача, крім того, відповідно матеріалам особової справи ОСОБА_2, жодного рішення стосовно доньки позивачки - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1., відповідачем взагалі прийнято не було.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Порядок регулювання відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначений Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків) (ст. 6 вказаного Закону).

Обов'язок доказування покладається на заявника, який звернувся з наміром бути визнаний біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до вимог ст. 10 вищевказаного Закону, у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається. За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено судом першої інстанції та не спростовується відповідачем, позивач в якості причин виїзду з країни свого постійного проживання вказала, що не поділяє політику країни походження та засуджує її агресивну політику по відношенню до України, про що повідомляла відповідача в своїй анкеті та під час співбесід 03.07.2015 та 10.02.2016.

У зв'язку з такими своїми політичними переконаннями позивачка вважає, що на території Російської Федерації їй особисто та її родині загрожує небезпека, як фізична так і у формі адміністративного переслідування з боку державних органів.

Позивачка повідомляла відповідача про те, що вона та її чоловік займали активну громадянську позицію проти державної політики Росії, неодноразово отримували погрози на свою адресу через такі політичні погляди.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем надавалися відповідачу фотографії, на яких зображене їх з чоловіком авто з символікою України та написом "Я вимагаю вивести війська РФ з України", записи, які здійснював на своїй сторінці чоловік позивачки в соціальних мережах, а також осудливі коментарі з боку співгромадян під фото авто.

Також, позивачка повідомляла відповідачеві, що її чоловік, ОСОБА_4, брав активну участь у громадському житті в Російській Федерації, а у 2011 році спробував поборотися за мандат депутата Законодавчих зборів Санкт-Петербурга, де під час зустрічі з виборцями активно відстоював позицію незалежності держав одна від одної, за що він та члени родини в подальшому отримували погрози.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з думкою суду першої інстанції, що вищезазначені доводи позивача відповідачем залишені поза увагою та не було надано належної оцінки таким доказам, доводам та поясненням при прийняті спірного рішення.

Крім того, судом першої інстанції встановлено та не спростовується відповідачем, що Департамент у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України неодноразово направляв до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві листи з метою доопрацювання особової справи ОСОБА_2, зазначаючи про поверхневість проведення співбесід із позивачкою та неповне дослідження обставин справи.

Також встановлено, що позивач до своєї заяви - анкети від 14.04.2015 внесла відомості про свою неповнолітню доньку - ОСОБА_3, яка на момент підготовки висновку від 12.08.2016 ГУДМС досягла повноліття.

Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства у листі від 08.09.2016 №8.5/5661-16 вказано, що під час розгляду надісланих після доопрацювання матеріалів встановлено, що у додатку до висновку від 12.08.2016 ГУДМС у м.Києві неправомірно рекомендує ДМС відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту доньці заявниці - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2., яка на момент підготовки означеного висновку досягла повноліття.

Проте, судом першої інстанції встановлено, з матеріалів особової справи позивача, та не спростовано відповідачем, що жодного рішення стосовно доньки позивачки відповідачем прийнято не було.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про скасування спірного рішення відповідача.

Крім того, оскільки позовна вимоги щодо скасування рішення відповідача задоволена, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що ефективним способом захисту є зобов'язання відповідача повторно розглянути справу про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об'єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.04.2018 року у справі № 804/826/19392/16(10СП/804/561/18) за позовом громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції в строк, передбачений ст. 329 КАС України.

Повний текст постанови складено 18 вересня 2018року.

Головуючий суддя: Н.І. Малиш

Суддя: Н.П. Баранник

Суддя: А.А. Щербак