Справа № 810/2445/18
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2018-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2018 року м.Київ № 810/2445/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Сакевич Ж.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії,

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області (далі - відповідач), у якому позивач просить суд:

- визнати дії Управління праці та соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області протиправними в частині недонарахування та недовиплати позивачу - ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня як інваліду війни 2-ї групи у відповідності до ст. 13 ЗУ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (№ 3551-ХІІ);

- стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області на користь позивача ОСОБА_1 недоплачену щорічну одноразову грошову допомогу до 5 травня як інвалідам війни 2-ї групи за 2018 рік в сумі 7719,00 грн. (сім тисяч сімсот дев'ятнадцять гривень) відповідно до ст. 13 ЗУ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (№ 3551-ХІІ).

Ухвалою суду від 11.06.2018 відкрито спрощене провадження у справі, запропоновано відповідачу протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду відзив на позовну заяву.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ОСОБА_1 є інвалідом війни другої групи і відповідно до ч.5 ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту" має право на отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, яка на думку позивача, у 2018 році становила 10984,00 грн.

Позивач зазначив, що Управлінням праці та соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області було нараховано та виплачено позивачу у 2018 році щорічну разову грошову допомогу до 5 травня лише у розмірі 3265,00 грн.

Позивач звернув увагу на те, що нарахування та виплата вказаної допомоги була здійснена відповідачем на підставі положень постанови Кабінету Міністрів України від 14.03.2018 №170 "Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", що на думку позивача, не відповідає вимогам чинного законодавства.

Так, позивач вказує, що Законом України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 28.12.2008 №107-VI не було встановлено обмеження щодо виплат грошової допомоги до 5 травня, не було внесено змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а тому позивач вважає, що з 01.01.2018 діє положення Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Також позивач наголосив на тому, що на час виникнення спірних правовідносин діяли два нормативно-правові акти: Постанова Кабінету Міністрів України від 14.03.2018 №170 та Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", які мають різну юридичну силу.

Позивач вважає, що оскільки Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" має вищу юридичну силу, ніж Постанова Кабінету Міністрів України від 14.03.2018 №170, то під час нарахування та виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня мають бути враховані положення саме вказаного Закону.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, у відзиві проти адміністративного позову, зазначив про те, що щорічна разова грошова допомога до 5 травня у 2018 році була виплачена відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.03.2018 №170 "Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань".

Відповідач наголосив на тому, що Управління праці та соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області самостійно не визначало розмір щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, оскільки її розмір визначений у вказаній Постанові.

У зв'язку з цим, на думку відповідача, нарахування та виплата позивачу у 2018 році щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі 3265,00 грн. є правомірним та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.06.2018 відкрито спрощене провадження у справі № 810/2445/18 без проведення судового засідання.

Відповідно до частини п'ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази по справі, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії СК №757900, виданим Міським відділом №2 Білоцерківського МУ ГУ МВС України в Київській області 17.03.1998 (а.с. 7-8).

Судом встановлено, що позивач є інвалідом ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 11.04.2006, виданим ВФРЕ ГУ МВС України в Київській області (а.с. 11).

20 квітня 2001 року Київська обласна державна адміністрація видала позивачу посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 серії НОМЕР_2. Відповідно до вкладки до вищевказаного посвідчення НОМЕР_3 позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, яка є дійсною довічно (а.с.10).

Згідно відомості №2/3248 на виплату соціальних допомог - разової грошової допомоги ветеранам війни згідно ПКМУ №170 від 14.03.2018 за квітень 2018 року, Управлінням праці та соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області у 2018 році було виплачено ОСОБА_1 щорічну разову грошову допомогу до 5 травня у розмірі 3265,00 грн. (а.с. 44-45).

Вважаючи, що виплата інвалідам війни у 2018 році щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі 3265,00 грн. є протиправною, оскільки суперечить вимогам ст.13 "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", позивач 24.04.2018 звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області із заявою про здійснення йому доплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, нарахованої у 2018 році, про що свідчить примірник заяви з відміткою про дату отримання відповідачем (а.с. 13).

Управління праці та соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області у листі від 07.05.2018 №4600 повідомило позивачу про те, що у 2018 році щорічна разова грошова допомога інвалідам ІІ групи виплачена відповідно до постанови Кабінету Міністрів України 14.03.2018 №170 "Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" у розмірі 3265,00 грн., що відповідає вимогам чинного законодавства (а.с. 12).

Позивач, вважаючи такі дії відповідача протиправними та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, звернувся з даним позовом до суду.

Статтею 13 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі Закону №3551-ХІІ, в редакції, яка була чинна станом на 31.12.2007) передбачалось, що щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам I групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком.

Пунктом 20 розділу II Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 28.12.2008 №107-VI (далі - Закон № 107-VI) частину п'яту статті 13 Закону №3551-XII викладено у такій редакції: "Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України".

Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 №10рп/2008 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, пункт 20 розділу II Закону № 107-VI.

Таким чином, починаючи з 22.05.2008, відновлено дію ч.5 ст.13 Закону №3551-ХІІ, відповідно до якої розмір грошової допомоги інвалідам війни II групи мав становити вісім мінімальних пенсій за віком.

Згідно з ч.1 ст.17-1 Закону №3551-XII (в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних відносин) щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12 - 16 цього Закону, здійснюють центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, через відділення зв'язку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання.

Частиною 4 ст.17-1 Закону №3551-ХІІ встановлено, що особи, які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги.

Разом з тим, Законом України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014 № 79-VІІІ (далі - Закон від 28.12.2014 № 79-VІІІ), який набрав чинності 01.01.2015, розділ VІ "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення, зокрема, статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 45, ст. 425) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, із набуттям 01.01.2015 чинності Закону України від 28.12.2014 № 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленої ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

На виконання зазначених приписів Бюджетного кодексу України 14.03.2018 Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову "Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" №170 (далі - Постанова №170).

Пунктом 1 Постанови №170 установлено, що: у 2018 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" (далі - грошова допомога), здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які розподіляють їх між структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - районні органи соціального захисту населення). Районні органи соціального захисту населення перераховують кошти через відділення зв'язку або установи банків на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання) у таких розмірах: особам з інвалідністю внаслідок війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 14 років) в'язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, визнаним особами з інвалідністю внаслідок загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин: - I групи - 3685 гривень; - II групи - 3265 гривень; - III групи - 2845 гривень.

Отже, на час виникнення спірних правовідносин діяли два нормативно-правові акти, які мають однакову юридичну силу, і які по-різному встановлювали розмір щорічної допомоги до 5 травня учасникам бойових дій та інвалідам війни.

Рішенням Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 визначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Конституційний Суд України в пункті 3 мотивувальної частини рішення № 4-зп від 03 жовтня 1997 року зазначив про те, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Таким чином, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суд повинен застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Враховуючи, що Закон України від 28.12.2014 № 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" прийнятий пізніше Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", то в даному випадку, підлягають застосуванню норми Закону України від 28.12.2014 № 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин".

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в рішенні від 26.12.2011 № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист.

Така позиція узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини, який у рішенні по справі "Ейрі проти Ірландії" від 09.10.1979 констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Валентина Ніканорівна Великода проти України" від 03.06.2014 зазначив, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу № 1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Суд зауважив, що першою і найважливішою вимогою статті 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначив, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що нарахування інваліду війни щорічної разової допомоги до 5 травня має здійснюватись відповідно до положень Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року № 79-VIII (чинного з 1 січня 2015 року) та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.03.2018 №170 "Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань".

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 13.03.2018 (справа №335/7127/17(2-а/335/323/2017), від 05.06.2018 (справа №161/13021/17), від 08.05.2018 (справа №607/7918/17) та від 19.06.2018 (справа №727/10654/17).

Відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про те, що нарахування Управлінням праці та соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області позивачу як особі, яка має інвалідність другої групи, у 2018 році щорічної разової грошової допомоги до 5 травня на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 14.03.2018 №170 "Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" у розмірі 3265,00 грн. є правомірним та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Позивачем під час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження позиції щодо протиправності дій відповідача в частині недонарахування та недовиплати ОСОБА_1 як особі, яка має інвалідність другої групи, щорічної разової грошової допомоги до 5 травня та наявності підстав для стягнення з відповідача вказаної допомоги.

Враховуючи встановлені обставини, системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити.

Щодо клопотання позивача про встановлення судового контролю, суд зазначає, що оскільки у позові відмовлено, підстави встановити судовий контроль за виконанням рішення відсутні.

Керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено 10.09.2018.

Суддя Кушнова А.О.