Справа № 818/466/16
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2018-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 вересня 2018 року

Київ

справа №818/466/16

адміністративне провадження №К/9901/13898/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Мороз Л.Л.,

суддів: Бучик А.Ю., Гімона М.М.,

розглянувши у порядку попереднього розгляду у касаційній інстанції адміністративну справу № 818/466/16

за позовом Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного підприємства "Безпека-Гарант Шостка" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Сумського окружного адміністративного суду, прийняту 26 травня 2016 року у складі судді Шаповала М.М. та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду, прийняту 04 липня 2016 року у складі колегії суддів: головуючого - Сіренко О.І., суддів Спаскіна О.А., Любчич Л.В.,

в с т а н о в и в :

Сумське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до суду з позовом, у якому просило стягнути з приватного підприємства "Безпека-Гарант Шостка" суму адміністративно-господарських санкцій в розмірі 15576,92 грн. та пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій в розмірі 32,70 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідач до 16 квітня 2016 року самостійно повинен був сплатити адміністративно-господарські санкції в розмірі 15576,92 грн. за одне робоче місце, призначене для працевлаштування інвалідів і незайняте інвалідами. За порушення строків сплати адміністративно-господарських санкцій була нарахована пеня в розмірі 32,70 грн.

26 травня 2016 року постановою Сумського окружного адміністративного суду, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2016 року, в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Приватним підприємством "Безпека-Гарант Шостка" було складено звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2015 рік форми № 10-ПІ, відповідно до якого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (осіб) становила фактично за рік 26, в тому числі охоронники 21, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до вимог законодавства встановлена інвалідність становила 0, чисельність інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, встановленого статтею 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" - 0.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, висновки якого підтримав суд апеляційної інстанції, виходив з того, що правопорушення, передбачене частиною 1 статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів", відповідач не вчиняв. Кількість працівників, не зайнятих у виконанні заходів охорони на ПП "Безпека-Гарант Шостка", є меншим від нормативу, встановленого Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів" (від 8 до 25 осіб), отже відповідач позбавлений обов'язку створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, а також безпосередньо їх працевлаштовувати.

У поданій касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій у даній справі та задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування своїх вимог заявник посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

У запереченнях на касаційну скаргу відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення у зв'язку з її необґрунтованістю.

Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, враховуючи межі касаційного перегляду, визначені статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить з такого.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21 березня 1991 року N 875-XII для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, встановлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 4% середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого Законом, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунку кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Частиною 1 статті 20 Закону №875-ХІІ визначено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Між тим, умови залучення громадян до охоронної діяльності визначені статтею 11 Закону України "Про охоронну діяльність", який набрав чинності 18 жовтня 2012 року.

Відповідно до ч.1 вказаної статті, персоналом охорони можуть бути дієздатні громадяни України, які досягли 18-річного віку, пройшли відповідне навчання або професійну підготовку, уклали трудовий договір із суб'єктом господарювання та подали документи, що вони, зокрема, не мають обмежень за станом здоров'я для виконання функціональних обов'язків.

Відповідні обмеження щодо створення кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів суб'єктом охоронної діяльності закріплені у частині 6 статті 11 Закону України "Про охоронну діяльність", відповідно до якої працевлаштування інвалідів здійснюється суб'єктом охоронної діяльності згідно з чинним законодавством виходячи з кількості штатних працівників, не задіяних безпосередньо у виконанні заходів охорони.

Встановлено, що відповідно до поданого відповідачем Звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2015 (форма №10-ПІ) середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (осіб) становила 26 осіб, в тому числі охоронники 21 особа, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 0 осіб. Кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", відповідачем визначена у звіті як 0.

Тобто, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу відповідача у 2015 році склала 26 осіб, з яких 5 осіб - працівники, які не задіяні у виконанні заходів охорони.

Таким чином, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях у ПП "Безпека-Гарант Шостка" складає 0 осіб, оскільки кількість працівників, які не задіяні у виконанні заходів охорони складає 5 осіб, що є меншим від мінімальної чисельності працюючих, встановленого частиною 1 статті 20 Закону № 875-ХІІ.

За наведених обставин, суди дійшли правильного висновку про відсутність з боку відповідача правопорушення у сфері господарювання як підстави для застосування до нього адміністративно-господарської санкцій.

У касаційній скарзі позивач зазначає, що частина 6 статті 11 Закону України "Про охоронну діяльність" у спірних правовідносинах не застосовується, оскільки належить застосовувати спеціальну норму, якою є стаття 19 № 875-ХІІ.

З цього приводу суд зазначає, що за загальним правилом, встановленим Законом № 875-ХІІ, норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів обраховується від середньооблікової чисельності штатних працівників.

Проте, у зазначеному законі відсутнє регулювання порядку обчислення норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів для підприємств-суб'єктів охоронної діяльності.

Натомість, особливості працевлаштування інвалідів, що здійснюється суб'єктом охоронної діяльності, встановлено Законом України "Про охоронну діяльність", частина 6 статті 11 якого передбачає, що таке працевлаштування здійснюється згідно з чинним законодавством, однак виходячи з кількості штатних працівників, не задіяних безпосередньо у виконанні заходів охорони.

Отже, вказана норма у спірних правовідносинах є спеціальною відносно статті 19 № 875-ХІІ, оскільки врегульовує особливості обрахування кількості штатних працівників для мети працевлаштування інвалідів.

Крім того, у абзаці п'ятому пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України вказано, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не визначено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Це означає, що при прийнятті норми Закону України "Про охоронну діяльність", що міститься в частині 6 статті 11, згідно з якою працевлаштування інвалідів суб'єктом охоронної діяльності здійснюється виходячи з кількості штатних працівників, не задіяних безпосередньо у виконанні заходів охорони, існуючі однопредметні норми законів необхідно було привести у відповідність до нових норм, зокрема, шляхом скасування норм, які суперечать новому закону.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку відносно того, що оскільки відповідно до Закону України "Про охоронну діяльність" правопорушенням у сфері господарювання для суб'єктів охоронної діяльності є невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, який повинен розрахуватись виходячи з кількості штатних працівників, не задіяних безпосередньо у виконанні заходів охорони, а не з середньооблікової кількості штатних працівників облікового складу (осіб), як передбачено статтею 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", для визначення наявності або відсутності правопорушення підлягають застосуванню норми Закону України "Про охоронну діяльність".

Враховуючи, що для відповідача норматив працевлаштування інвалідів - « 0», правопорушення у сфері господарювання, як підстава для застосування адміністративно-господарських санкцій за нестворення робочих місць для працевлаштування інвалідів і , відповідно, незабезпечення працевлаштування зазначеної категорії осіб, а також пені, - відсутнє.

З огляду на викладене, суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про необґрунтованість позову.

Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків судів не спростовують.

Суди ухвалили судові рішення, правильно застосувавши норми матеріального права та не допустили порушень норм процесуального права, тому касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 26 травня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2016 року у справі № 818/466/16 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик

М.М. Гімон

Судді Верховного Суду