Справа № 826/14379/17
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2018-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 вересня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Беспалова О.О. Безименної Н.В. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України, в якому просила: визнати протиправною бездіяльність військової частини 1465,00 грн. щодо невиплати компенсації втрат доходу, у зв`язку з утриманням суми податку на доходи фізичних осіб з грошової компенсації замість належного речового майна та зобов`язати виплатити позивачу вказану компенсацію в розмірі 7 050,34 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2018 року адміністративний задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (Головного медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України) щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрат доходу в зв`язку із утриманням суми податку на доходи фізичних осіб з грошової компенсації замість належного речового майна. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 (Головного військово-медичного центру Державної прикордонної служби України) на користь ОСОБА_1 компенсацію втрат доходу в зв`язку із утриманням суми на доходи фізичних осіб з грошової компенсації замість належного майна в розмірі 7 050,34 грн. (сім тисяч п`ятдесят гривен 34 копійки).

Не погодившись з постановою суду, відповідач - Головний військово-медичний клінічний центр Державної прикордонної служби України звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, в апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що законом передбачено виплату грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб військовослужбовцям тільки під час проходження служби.

13 липня 2018 року до Київського апеляційного адміністративного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , підполковника медичної служби, старшого лікаря-експерта (лікар-терапевт) Центральної військово-лікарської комісії Державної прикордонної служби України 03.05.2017 р. Наказом Голови Державної прикордонної служби України № 436-ос було звільнено із вказаної посади з військової служби за пунктом Г (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів у разі неможливості їх використання на службі) на підставі частини шостої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу. Наказом Держприкордонслужби від 05 травня 2017 року №447-ос позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Довідку про вартість речового майна, що належить до видачі, видано відділенням речового забезпечення відділу матеріально-технічного забезпечення Головного центру 05 травня 2017 року.

Рапорт про виплату грошової компенсації позивача надійшов до Головного центру 10.05.2017 р.

Оскільки позивачем надано платіжні реквізити для перерахування коштів 18.05.2017 року, компенсацію втрат доходу, у зв`язку із утриманням суми податку на доходи осіб з грошової компенсації замість належного речового майна відповідачем не здійснено, у зв`язку із тим, що позивача вже було звільнено.

Позивачем направлено інформаційний запит до Начальника Головного військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України, щодо письмового повідомлення розміру її грошової компенсації, нарахованого на день звільнення за речове майно, суму податку на доходи фізичних осіб, утриманого військовою частиною НОМЕР_1 з грошової компенсації, та надати інформацію про те чи було військовою частиною НОМЕР_1 виплачено позивачу компенсацію втрат доходу у зв`язку із утриманням суми податку на доходи фізичних осіб з грошової компенсації замість належного їй речового майна.

26.10.2017 року позивачем отримано лист № 11.1708, згідно якого, Головним військово-медичним клінічним центром зазначено, що, відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня року №1078, проведення індексації грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік. У зв`язку із вищезазначеним, нарахування індексації з 01.06.2015 року по час надання цієї відповіді (26.10.2017) не проводиться.

Тому позивачу здійснено нарахування грошової компенсації замість належного їй речового майна на день звільнення з військової служби в сумі 39 168,56 грн.

Відповідно до вимог Податкового кодексу України, відповідачем проведено наступні утримання: - податок з доходів фізичних осіб 18% в сумі 7 050,34 грн.; - військового збору 1,5% в сумі 587,53 грн.

Також, відповідачем зазначено, що на день виплати вказаної компенсації позивача було звільнено з військової служби, а зміни до п. 2 Порядку № 44 ( у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2017 року № 375) набрали чинності 06.06.2017 р.

Вважаючи порушенням своїх прав з боку відповідача та з метою їх відновлення позивач, звернулася за захистом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист (ч.1 ст.5 КАС України).

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 2 частини другої статті 17 КАС України (у редакції, на момент виникнення спірних правовідносин), установлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 15 частини першої статті 3 КАС України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (у редакції, на момент виникнення спірних правовідносин), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом прав, свобод чи інтересів.

В силу статті 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічну норму закріплено й у частині першій статті 19 ЦПК України (в редакції від 03 жовтня 2017 року).

Згідно пункту 1 частини другої статті 17 КАС України (у редакції, на момент виникнення спірних правовідносин) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, тоді як визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Аналіз змісту статті 15 ЦПК України та статті 17 КАС України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосувати виключно формальний критерій - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, врегульовані Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі-Закон №2011-XII).

Згідно ст.9 Закону №2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

В силу п.1 частини першої ст. 9-1 Закону №2011-ХІІ, продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами та в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України №178 від 16.03.2016 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178).

Пунктом 3 Порядку №178 передбачено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна згідно норм забезпечення в разі: звільнення з військової служби, загибелі (смерті) військовослужбовця.

Умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ) у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація), визначені Порядком виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 (далі - Порядок №44).

Відповідно до п. 2 Порядку №44, грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Частиною першою статті 177 ЦК України визначено, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відповідно до статті 190 ЦК України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

В силу частини третьої статті 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Отже, неотримання позивачем грошової компенсації втрат доходу в зв`язку із утриманням суми податку на доходи фізичних осіб з грошової компенсації замість належного речового майна під час звільнення, стало причиною позбавлення права власності позивача, зокрема, володіти, користуватися й розпоряджатися об`єктом власності (грошовими коштами).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що звернення позивача до суду з вказаним позовом спрямоване на відновлення його майнового стану (порушеного права власності та ліквідації збитків, заподіяних його інтересам), на захист якого спрямовані засоби та норми, визначені саме цивільним і цивільним процесуальним законодавством, а відтак захист порушеного права має вирішуватись в порядку цивільного судочинства.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 14-62цс18 та у постанові від 13 червня 2018 року у справі №14-173цс18, де констатовано, що спір, який виник між військовою частиною та колишнім військовослужбовцем щодо правомірності набуття останнім права власності на речове майно, має приватноправовий характер.

Таким чином, з урахуванням правових позицій, наведених у постановах Верховного Суду, спірні правовідносини підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною 1 ст.319 КАС України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч.1 ст.238 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, за наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності підстав для закриття провадження у даній справі, передбачених п.1 ч.1 ст.238 КАС України, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Приймаючи до уваги, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, в частині розгляду справи з порушенням правил юрисдикційної підсудності, колегія суддів дійшла висновку що, у відповідності до ч.1 ст.319 КАС України, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі, на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України, роз`яснивши позивачу його право на звернення з позовом до суду цивільної юрисдикції.

Керуючись ст.ст.238, 243, 250, 315, 319, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2018 року -скасувати.

Провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії - закрити.

Роз`яснити позивачу право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Беспалов О.О. Безименна Н.В.

Повний текст постанови виготовлено 17.09.2018 р.