Справа № 813/686/18
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2018-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2018 рокуЛьвів№ 876/5424/18

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Ільчишин Н.В., Шинкар Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу державної установи «Сокальська виправна колонія (№47)» Міністерства юстиції України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 травня 2018 року (суддя Качур Р.П., 15 год 50 хв, м. Львів, повний текст складено 04.06.2018) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до державної установи «Сокальська виправна колонія (№47)» Міністерства юстиції України про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до державної установи «Сокальська виправна колонія (№47)» Міністерства юстиції України в якому просив визнати неправомірним в частині його звільнення наказ відповідача № 10/ОС-18 від 29.01.2018 року, поновити його на роботі у Державній установі «Сокальська виправна колонія (№ 47)» Міністерства юстиції України, стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу за період починаючи з 29.01.2018 року до моменту вирішення справи по суті.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 травня 2018 року визнано протиправним та скасовано наказ державної установи «Сокальська виправна колонія (№ 47)» № 10/ОС-18 «По особовому складу» від 29.01.2018, в частині звільнення капітана внутрішньої служби ОСОБА_1 /Д-001505/, чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки. Поновлено ОСОБА_1 на посаді чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки Державної установи «Сокальська виправна колонія (№ 47)» Міністерства юстиції України, з 30.01.2018. Стягнуто на користь ОСОБА_1 (80000, Львівська область, м. Сокаль, вул. Героїв УПА, 22/36; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) з державної установи «Сокальська виправна колонія (№ 47)» Міністерства юстиції України (80040, Львівська область, Сокальський район, смт. Жвирка; ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 19990,16 грн, з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства. Рішення суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 та стягнення на його користь середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 7696,53грн. допущено до негайного виконання.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції державна установа «Сокальська виправна колонія (№47)» Міністерства юстиції України оскаржила його в апеляційному порядку, вважає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до ст. 3 Кодексу законів про працю України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно з ч. 2 ст. 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», служба в Державній кримінально - виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально - виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Таким чином, особи рядового та начальницького складу не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у Державній кримінально-виконавчій службі урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов'язки і відповідальність.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально - виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Отже, порядок, умови проходження служби, а також звільнення ОСОБА_1 передбачено Законом України «Про Національну поліцію», оскільки він проходив службу в установі, а не перебував у трудових відносинах.

Натомість при винесені рішення суд застосовує статті Кодексу Законів про працю України, який не регулює питання проходження служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України. Порядок призначення поліцейських на посади під час здійснення реорганізації регламентується статтею 68 Закону України «Про Національну поліцію».

Відповідно до п. 2 ст. 68 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоровя, ставлення до виконання службових обовязків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Таким чином, установа не зобовязана пропонувати іншу посаду, а лише може запропонувати, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоровя, ставлення до виконання службових обовязків на іншу посаду в будь-якому органі. Посаду ОСОБА_1 не пропонували, так як уже зазначалось, проводилось службове розслідування, в результаті якого було накладене дисциплінарне стягнення. Щодо усіх інших 25 працівників, які були призначені на посади 30 січня 2018 року, то на момент призначення у жодного з них діючих дисциплінарних стягнень не було. У звязку з тим, що у інших 25 осіб молодшого та середнього начальницького складу діючих дисциплінарних стягнень не було, а на момент звільнення (29 січня 2018 року) на ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення, залишити на одній із передбачених у новому штатному розписі посаді ОСОБА_1 було не можливо.

Окрім того, апелянт зазначає, що в ОСОБА_1 є диплом молодшого спеціаліста за спеціальністю правознавство, натомість в усіх інших 5 працівників середнього начальницького складу, яким запропоновано вакантні посади в наявності повна вища освіта.

З огляду на зазначені правові положення апелянт вважає, що державна установа «Сокальська виправна колонія (№ 47)» в межах своєї компетенції здійснила скорочення штатів, вимог законодавства під час скорочення чисельності штату працівників не порушила. Посади, на яку просить поновити ОСОБА_1 в установі після скорочення штатів немає, тому не знаходить підтвердження те, що на його місці працює інша особа, перед якою він має переважне право на залишення на роботі.

Щодо того факту, що позивач виявив бажання проходити службу на посадах молодшого начальницького складу, то згідно розділу 6 Інструкції з організаційно-штатної роботи в органах і установах виконання покарань, слідчих ізоляторах, воєнізованих формуваннях, навчальних закладах охорони здоровя, підприємствах установ виконання покарань, інших підприємствах, установах і організаціях, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України, а також типових штатів і штатних нормативів, затвердженої наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 08.09.2004 № 173 передбачено поняття штатна дисципліна.

Штатна дисципліна - це точне виконання встановленого законодавством України і цією Інструкцією порядку складання та затвердження штатів, використання граничної чисельності персоналу для формування штатів органів і установ кримінально-виконавчої служби, а також порядку визначення в штатах посад рядового та начальницького складу, фахівців, службовців і робітників та використання їх за визначеним штатом призначенням.

Не допускається та вважається порушенням штатної дисципліни встановлення особам начальницького складу спеціальних звань, які не відповідають перелікам посад рядового і начальницького складу та відповідних їм граничних спеціальних звань.

Отже, запропонувавши ОСОБА_1 посаду прапорщика, яка відноситься до категорії осіб молодшого начальницького складу керівництво установи порушило б штатну дисципліну.

ОСОБА_1 подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в якому просив змінити рішення суду першої інстанції у частині визначення розміру суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 21.09.1999 проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України. На виконання наказу Міністерства юстиції України від 13.09.2017 № 2865/5 «Про оптимізацію діяльності установ виконання покарань», наказом № 4444/к Міністерства юстиції України від 13.11.2017 затверджено структуру Державної установи «Сокальська виправна колонія (№ 47)», затверджено штат Державної установи «Сокальська виправна колонія (№ 47)». Відповідно до наказу Державної установи «Сокальська виправна колонія (№47)» «Про попередження про планове вивільнення» № 305/ОД-17 від 29.11.2017 доведено чисельність та штатні посади, що підлягають скороченню до працівників, які перебувають на займаних посадах, зокрема, і до чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки, капітана внутрішньої служби ОСОБА_1 29.11.2017 ОСОБА_1 підписав попередження про можливе наступне вивільнення із займаної посади за ст. 77 п. 1 пп. 4 (у звязку із скороченням штатів) Закону України «Про Національну поліцію», через 2 місяці після ознайомлення з цим попередженням або відмови від призначення на одну із запропонованих йому посад. Згідно з протоколом засідання кадрової комісії ДУ «Сокальська виправна колонія (№ 47)» від 24.01.2018 року за результатами голосування членів кадрової комісії підтримано клопотання про звільнення капітана внутрішньої служби ОСОБА_1 з кримінально-виконавчої служби. Наказом ДУ «Сокальська виправна колонія (№ 47)» № 10/ОС-18 від 29.01.2018 капітана внутрішньої служби ОСОБА_1 /Д-001505/, чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки, звільнено 29 січня 2018 року за підпунктом 4 пункту 1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (у звязку з скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

Розглядаючи спір суд першої інстанції вірно зазначив, що згідно з ч. 1 ст. 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби).

Абзацом першим ч. 2 цієї статті визначено, що служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Частиною 8 цієї ж статті передбачено, що трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

Згідно підпунктом 4 п. 3 ч. 6 ст. 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» спеціальне звання капітан внутрішньої служби, яке присвоєне ОСОБА_1, належить до спеціальних звань середнього начальницького складу.

Відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Судом першої інстанції також встановлено, що згідно наказу від 29.01.2018 позивача звільнено із займаної ним посади за підпунктом 4 п. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Відповідно до п. 40 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Кабінетом Міністрів УРСР № 114 від 29.07.1991 (далі Положення № 114) призначення на посади рядового і начальницького складу провадиться відповідними начальниками згідно з номенклатурою посад, що визначається Міністром внутрішніх справ відповідно до його компетенції.

Згідно пп. «г» п. 42 Положення № 114 переміщення по службі осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу провадиться: г) на нижчі посади - за підставами, передбаченими пунктом 45 цього Положення.

За змістом п. 45 Положення № 114 переміщення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу з вищих посад на нижчі провадиться: а) при скороченні штатів.

Переміщення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу на нижчі посади при скороченні штатів і за станом здоров'я провадиться прямими начальниками в межах наданих їм прав за умови, якщо немає можливості для призначення на рівнозначну посаду.

У наказах по особовому складу про переміщення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу на нижчі посади зазначаються підстави переміщення, передбачені цим пунктом.

Судом правильно враховано, що згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 3 вказаної статті встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 Кодексу законів про працю України визначено порядок вивільнення працівників, який передбачає, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення» власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 до звільнення з ДУ «Сокальська виправна колонія (№ 47)» обіймав посаду чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки, яка є посадою середнього начальницького складу. Позивачу присвоєно звання капітан внутрішньої служби, яке встановлюється особам середнього начальницького складу. На день звільнення вислуга років ОСОБА_1 становила в календарному обчисленні 19 років 10 місяців 12 днів, у пільговому обчисленні 26 років 07 місяців 13 днів. Протоколом засідання кадрової комісії ДУ «Сокальська виправна колонія (№ 47)» від 24.01.2018 року зафіксовано, що позивач, капітан внутрішньої служби має неповну вищу освіту, в 2007 закінчив Чернігівський юридичний коледж (правознавство), одружений, має 2 дітей. Провадить службу в органах з вересня 1999 року. За проходження служби заохочувався 8 разів, до дисциплінарної відповідальності притягався 4 рази. Діючих дисциплінарних стягнень не має. Також зазначено, що протягом двох місяців після ознайомлення можливим наступним попередженням про вивільнення із займаної посади із скороченням штатів, бажання проходити службу в органах ДКВС України не виявив.

Доказами у справі підтверджено, а судом першої інстанції не було встановлено, відмови позивача від проходження служби в органах ДКВС України: на попередженні про можливе звільнення позивач не здійснив про це жодної відмітки; жодних заяв до керівництва з відповідними проханнями після 29.11.2017 не подавав. Крім вказаного, у протоколі від 24.01.2018 не зазначено прло присутність позивача на вказаному засіданні та висловлювався з відповідного питання, як це зробив, наприклад, старший прапорщик внутрішньої служби ОСОБА_2, якого серед присутніх у протоколі також не зазначено.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що покликання відповідача про те, що позивач не міг бути переведений на посаду молодшого начальницького складу, оскільки п. 45 Положення № 114 чітко передбачає, що при скороченні штатів, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу можуть переміщатись з вищих посад на нижчі не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем не зазначено норми чинного законодавства, які б передбачали відповідні обмеження.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 довгий час обіймав саме цю посаду у цій установ. Ця посада передбачена у штаті установи, у кількості 20 посад.

В суді першої інстанції відповідачем зазначено, що ОСОБА_1 міг претендувати з вакантних 25 посад лише на 5 з них, а саме: 4 посади - старшого інспектора групи охорони та 1 посада старшого інспектора групи по роботі з персоналом; вказані посади були запропоновані особам, які мали перевагу у залишенні на службі перед позивачем, а саме: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Суд встановив, що позивач як і ОСОБА_6, працює в органах ДКВС України з вересня 1999 року, ОСОБА_3 з листопада 2015, ОСОБА_4 з вересня 2011 року, ОСОБА_5 з травня 2011 року. У ОСОБА_4 спеціальне звання старший лейтенант внутрішньої служби, а у ОСОБА_7 капітан внутрішньої служби, що також є спеціальним званням середнього начальницького складу, проте, нижчим ніж у позивача. У вказаних осіб спеціальності: економіка підприємства; організація та техніка протипожежного захисту, економіка. Лише ОСОБА_6 має спеціальність правознавство. ОСОБА_3 здобуває освіту за спеціальністю «право». Позивач немає вищої освіти, разом з тим, у 2007 році закінчив Чернігівський юридичний коледж Державного департаменту України з питань виконання покарань за спеціальністю «Правоохоронна діяльність» та здобув кваліфікацію молодшого спеціаліста юриста.

Судом також зясовано, що ОСОБА_8, працюючи в установі з березня 2013 року, 9 разів заохочувався та один раз притягувався до дисциплінарної відповідальності, ОСОБА_4, працюючи з квітня 2014 року, 5 разів заохочувався, до дисциплінарної відповідальності не притягався, ОСОБА_9 згідно з біографічною довідкою , станом на 29.01.2018 діючих стягнень не має, заохочувався 9 разів; ОСОБА_6 діючих дисциплінарних стягнень немає, 8 разів заохочувався.

Суд вірно вважав, що при звільненні позивачу не було запропоновано всіх вакантних посад, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, таким чином наказ Державної установи «Сокальська виправна колонія (№ 47)»Міністерства юстиції України № 10/ОС-18 від 29.01.2018 в частині звільнення капітана внутрішньої служби ОСОБА_7 є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно до ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8.02.1995р. № 100 (далі Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно з довідкою ДУ «Сокальська виправна колонія (№ 47)» № 10/47-4/166 від 13.03.2018 середньомісячний заробіток ОСОБА_1 7696,53 грн., а середньоденний 253,04 грн. Позивач був звільнений 29 січня 2018 року, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.01.2018 (наступний день після звільнення) по 14.05.2018 (дата винесення рішення) становить 19990,16 грн. (253,04 грн. х 79 робочих днів).

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення Львівського окружного адміністративного суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу державної установи «Сокальська виправна колонія (№47)» Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 травня 2018 року по справі № 813/686/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Н.В. Ільчишин

ОСОБА_10

Повний текст складено 19.09.2018