Справа № 383/447/14-а
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2018-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

13 вересня 2018 року

Київ

справа №383/447/14-а

адміністративне провадження №К/9901/2588/18

№ К /9901/2585/18

№ К/9901/2591/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого Гриціва М.І.,

суддів: Берназюка Я.О., Коваленко Н.В.,

розглянув в порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на постанову Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 04 лютого 2015 року (суддя Адаменко І.М.) та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2015 року (судді Головко О.В., Суховаров А.В., Ясенова Т.І.) та касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04 березня 2015 року у справі № 383/447/14-а за позовом ОСОБА_3 до Бобринецької міської ради Кіровоградської області (далі - Міськрада), треті особи: ОСОБА_1, ОСОБА_2, про визнання протиправними та скасування рішень, визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, скасування свідоцтва, -

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовними згодом уточненими вимогами скасувати рішення Міськради від 30 серпня 2013 року № 1474 «Про надання дозволу на розробку щодо відведення у власність безкоштовно земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд ОСОБА_1»; скасувати рішення Міськради від 05 лютого 2014 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (шляхом безоплатної передачі) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд ОСОБА_1» (далі - Спірне рішення); скасувати свідоцтво про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий номер: НОМЕР_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0442 га, що знаходиться на АДРЕСА_1; визнати протиправною бездіяльність Міськради, яка не вчинила дій на його (позивача) письмові звернення та заяви відносно спірного заїзду до будинків на АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1; зобов'язати Міськраду прийняти рішення про надання спільного заїзду шириною 4,15 м, довжиною 33,45 м, площею 138,82 м2 до дворів жителів будинків на АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1 для рівноправного використання даної земельної ділянки та підготувати документи щодо затвердження проекту у відповідній редакції; зобов'язати Міськраду підготувати проект рішення для надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність безкоштовно земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд ОСОБА_3 згідно із заявою від 30 вересня 2013 року голові Міськради та рішення комісії з питань агропромислового комплексу, земельних відносин, благоустрою, розвитку населених пунктів та житлово-комунального господарства Бобринецької міської ради від 24 жовтня 2013 року № 42, винести проект цього рішення на затвердження чергової сесії депутатів Міськради.

Бобринецький районний суд Кіровоградської області постановою від 04 лютого 2015 року позов задовольнив частково. Скасував рішення Міськради від 05 лютого 2014 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (шляхом безоплатної передачі) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд ОСОБА_1»; свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 17682659 від 12 лютого 2014 року, видане ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий номер: НОМЕР_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0442 га, яка знаходиться у АДРЕСА_1. Визнав протиправною бездіяльність Міськради, яка не надала своєчасно відповіді на звернення ОСОБА_3 від 10 і 11 жовтня, 26 грудня 2013 року, 17 березня 2014 року, на заяву ОСОБА_3 від 30 вересня 2013 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою земельної ділянки за АДРЕСА_2. Зобов'язав Міськраду розглянути заяву ОСОБА_3 від 30 вересня 2013 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

На рішення суду першої інстанції ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 04 березня 2015 року апеляційну скаргу залишив без руху, оскільки представник третьої особи документально не підтвердив правоможність бути представником третьої особи, а також через подання апеляційної скарги поза межами строку на апеляційне оскарження без поважних причин.

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 18 травня 2015 року рішення суду першої інстанції залишив без змін.

ОСОБА_1 не погодилася із ухвалою суду апеляційної інстанцій від 04 березня 2015 року і 30 березня 2015 року подала касаційну скаргу з вимогами про її скасування та направлення справи для подальшого провадження за апеляційною скаргою її представника. Зазначає, що не отримувала рішення суду першої інстанції, тому відлік строку на апеляційне оскарження вважає не встановленим.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 31 березня 2015 року відкрив касаційне провадження.

25 червня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали касаційні скарги ідентичного змісту на постанову Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 04 лютого 2015 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного суду від 18 травня 2015 року, в яких просили судові рішення скасувати та у задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи незгоду з рішеннями судів попередніх інстанцій послалися на те, що ОСОБА_1 і товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «АГРО-ЗОО-ВЕТ» 20 серпня 2013 уклали договір купівлі-продажу комплексу будівель, що стоять на АДРЕСА_1, складається з будівлі, підвалу - обкладені цеглою, загальною площею 224,7 м2, позначені на плані технічної документації літерами А, А1, на земельній ділянці площею 0,0460 га. Право користування земельною ділянкою ТОВ «АГРО-ЗОО-ВЕТ» підтверджується договором оренди землі, укладеного між Бобринецькою міською радою та продавцем майна від 05 травня 2010 року.

На сороковій сесії Міськрада рада ухвалила рішення № 1474 від 30 серпня 2013 року, яким надала ОСОБА_1 дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність безкоштовно земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, загальною площею 0,0500 га.

На сорок четвертій сесії Міськрада ухвалила рішення № 1759 від 05 лютого 2014 року, яким затвердила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (шляхом безоплатної передачі) ОСОБА_1 загальною площею 0,0442 га за рахунок земель житлової та громадської забудови, що знаходиться за на АДРЕСА_3 та надала її у власність.

Реєстраційна служба Бобринецького районного управління юстиції Кіровоградської області 12 лютого 2014 року видала ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на земельну ділянку кадастровий номер: НОМЕР_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0442 га, що стоять на АДРЕСА_1.

Ця земельна ділянка межує із земельною ділянкою на АДРЕСА_2, якою користується позивач та члени його сім'ї. Домоволодіння на АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3 на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 29 липня 1993 року.

У контексті наведених фактичних обставин, скаржники вважають хибними висновки суду про те, що, коли ухвалювалися рішення про відведення земельної ділянки у власність, ОСОБА_1 не погодила меж земельної ділянки, яка передавалась їй у власність, із земельною ділянкою ОСОБА_3 відповідно до вимог статті 198 Земельного кодексу України, оскільки таке погодження не є обов'язковим і було вже погодженого попереднім власником майнового комплексу ТОВ«АГРО-ЗОО-ВЕТ» для її відведення у власність.

Із посиланням на конституційні положення та положення міжнародних договорів стверджують, що відбулося втручання в їхнє право власності на вільне володіння майном.

Наголошують на тому, що до розгляду справи не були залучені члени сім'ї позивача, хоча мали бути залученими за умови, що лише один з користувачів земельною ділянкою заявляє про порушення права користування нею, якою спільно користуються не тільки позивач, але й члени його сім'ї. Суди також суди проігнорували факт відчуження земельної ділянки ОСОБА_1 на користь іншої особи, правочин який позивачем не оскаржено в судовому порядку.

Згадується в касаційній скарзі й про порушення права учасники справи на апеляційне оскарження.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 20 липня 2015 року клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнив, відкрив касаційне провадження.

Верховний Суд переглянув судові рішення в межах доводів касаційної скарги і дійшов висновку про наявність підстав для часткового її задоволення з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) у редакції, чинній на момент розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини третьої статті 19 КАС, у чинній на сьогоднішній день редакції, адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватноправовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій під час розгляду спору виходили з того, що цей спір є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку колегії суддів, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС (у редакції, чинній на час звернення ОСОБА_3 до суду з позовом) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Аналогічна норма міститься у пункті 1 частини першої статті 19 КАС, у чинній на сьогодні редакції, яка передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

У справі, про перегляд рішення суду апеляційної інстанції в якій подано заяву, спір стосується не стільки правомірності Спірного рішення про передачу в приватну власність земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку третій особі, скільки фактичного набуття права власності на земельні ділянки третьою особою та володіння ними, які, на думку позивача, передані їй (третій особі) у власність з порушенням установленого порядку, що унеможливлює визнання її користувачем цих земель.

З наведеного випливає, що спір, предмет якого охоплює перегляд рішення суб'єкта владних повноважень, яким у цій справі є Міськрада, стосується відносин щодо власності третьої особи на спірну земельну ділянку і з посиланням на певні конкретні обставини вказує на його належність до тих спірних правовідносин, які вирішуються за правилами цивільного, а не адміністративного судочинства.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Подібного змісту правова позиція викладена, зокрема у постанові Верховного Суду України від 1 червня 2016 року у справі № 569/23686/13а.

Не обговорюючи питання правильності застосування судами норм Земельного кодексу України та інших положень законодавства до спірних правовідносин, колегія суддів вважає, що в зазначеній вище правовій ситуації суди помилково розглянули справу в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 354 КАС порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення у цій частині підлягають скасуванню, а провадження в адміністративній справі - закриттю.

Однаковою мірою таке рішення належить застосувати до вимог позивача про визнання протиправною бездіяльності Міськради, яка не надала своєчасно відповіді на його звернення від 10 і 11 жовтня, 26 грудня 2013 року, 17 березня 2014 року та заяву від 30 вересня 2013 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою земельної ділянки за АДРЕСА_1, позаяк ці вимоги стосуються одного й того самого нерухомого майна, щодо якого виник спір, який належить розв'язувати за правилами цивільного судочинства.

З цих же підстав підлягає скасуванню й ухвала Дніпропетровського апеляційного суду від 04 березня 2015 року про залишення апеляційної скарги без руху. Ухвалювати наступне рішення про направлення справи для продовження апеляційного розгляду за апеляційною скаргою представника третьої особи немає процесуальних підстав, оскільки провадження у цій справі підлягає закриттю.

Отож, касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають задоволенню в частині вимог про скасування постановлених у справі судових рішень.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 354, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

постановив:

касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 04 лютого 2015 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2015 року у справі № 383/447/14-а за позовом ОСОБА_3 до Бобринецької міської ради Кіровоградської області, треті особи ОСОБА_1, ОСОБА_2, про визнання протиправними та скасування рішень, визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, скасувати і закрити провадження у справі.

Ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04 березня 2015 року скасувати.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Гриців

Судді: Я.О. Берназюк

Н.В. Коваленко