Справа № 816/1771/18
Суддя: С.С. Бойко
Дата ухвалення: 2018-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2018 року м. ПолтаваСправа № 816/1771/18

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бойка С.С., розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, третя особа ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

25 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області про:

- визнання бездіяльності щодо нерозгляду заяви ОСОБА_1 від 02.12.2017 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,17 га для ведення особистого селянського господарства на території Ковалівської сільської ради в межах населеного пункту протиправною;

- зобов'язання розглянути по суті та відповідно до вимог чинного законодавства заяву ОСОБА_1 від 02.12.2017 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,17 га для ведення особистого селянського господарства на території Ковалівської сільської ради в межах населеного пункту;

- визнання протиправним та скасування рішення від 31 березня 2018 року про надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,17 га для ведення особистого селянського господарства на території Ковалівської сільської ради в межах населеного пункту.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав про порушення його прав бездіяльністю відповідача щодо нерозгляду заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,17 га для ведення особистого селянського господарства на території Ковалівської сільської ради в межах населеного пункту, а також прийняттям відповідачем рішення від 31 березня 2018 року про надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки всупереч подання ним відповідної заяви раніше вказаної особи.

Ухвалою суду від 06.06.2018 відкрито провадження у справі за даним позовом (суддя Довгопол М.В.), розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

27.06.2018 до суду надійшов відзив відповідача, відповідно до якого останній проти позову заперечував, зауважуючи, що позивач неодноразово звертався з приводу надання йому відповідного дозволу та виділення спірної земельної ділянки, однак відповідач відмовляв, оскільки ОСОБА_1 не належить до жодної із категорій, визначених у рішенні Ковалівської сільської ради про підписання Меморандуму про взаємодію відділу Держгеокадастру в Полтавському районі Полтавської області з органами місцевого самоврядування. Ухвалення рішення про виділення земельної ділянки ОСОБА_2 обумовлено наданням нею благодійної допомоги на ремонт садочка "Зірочка".

18.07.2018 керівником апарату Полтавського окружного адміністративного суду видане розпорядження №82, яким призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №816/1771/18. За результатами повторного автоматизованого розподілу головуючим суддею у справі визначено суддю Бойка С.С.

Ухвалою суду від 19.07.2018 справу прийнято до провадження судді Бойка С.С..

19.07.2018 від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якого останній наголошував, що відзив є формальним, а відповідачем не надано документів, що витребовувались. Крім того, звернув увагу, що Ковалівською сільською радою не заперечувався факт нерозгляду його заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,17 га для ведення особистого селянського господарства на території Ковалівської сільської ради в межах населеного пункту /а.с. 88/.

Ухвалою суду від 06.09.2018 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_2.

Представник позивача надав до суду клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Відповідач у судове засідання явку уповноваженого представника не забезпечив, хоча повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином.

Третя особа у судове засідання не з'явилась, хоча повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином.

Згідно з частиною першою статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 частини третьої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або повідомлення причин неявки.

Частиною четвертою статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Також, на підставі частини дев'ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З урахуванням наведеного, суд визнав за можливе розглядати справу без участі сторін в письмовому провадженні без здійснення фіксування судового засідання технічними засобами.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Ковалівської сільської ради 02.11.2017 із заявами про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність, а також виділення йому земельної ділянки орієнтовною площею 0,17 га для ведення особистого селянського господарства на території Ковалівської сільської ради в межах населеного пункту /а.с. 43-44/.

За результатами розгляду заяви про виділення ОСОБА_1 земельної ділянки орієнтовною площею 0,17 га для ведення особистого селянського господарства на території Ковалівської сільської ради в межах населеного пункту прийнято проект рішення від 03.02.2018, відповідно до якого вирішено відкласти до наступної сесії виділення земельної ділянки ОСОБА_1 /а.с. 80/.

При цьому, відповідно до рішення двадцять сьомої сесії сьомого скликання Ковалівської сільської ради від 31.03.2018 надано ОСОБА_2 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,17 га для ведення особистого селянського господарства на території Ковалівської сільської ради в межах населеного пункту /а.с. 40,42/.

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо нерозгляду заяви ОСОБА_1 від 02.12.2017 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, а також вважаючи за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення від 31.03.2018 про надання ОСОБА_2 такого дозволу, позивач звернувся до суду.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За приписами частини третьої статті 22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам, окрім іншого, для ведення особистого селянського господарства.

В розумінні вимог статей 81, 116 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до статті 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Статтею 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

За приписами частини першої статті 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірах, не більше 2,0 гектара.

Згідно частини четвертої статті 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

У відповідності до частини першої статті 123 зазначеного Кодексу надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення уповноваженого органу виконавчої влади приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, зокрема, у разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання) /частина перша статті 123 Земельного кодексу України/.

У випадку формування нової земельної ділянки надання у користування земельної ділянки здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розроблення якої здійснюється на підставі дозволу, зокрема, органу виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу /абзац 6 частини першої статті 123 Земельного кодексу України/.

Згідно частини шостої статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

При цьому частиною сьомою статті 118, статтею 122 Земельного кодексу України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином виключний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо надання земельної ділянки у власність визначений частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб'єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.02.2018 у справі №545/808/17.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до витягу з Протоколу засідання 26 сесії Ковалівської сільської ради VII скликання від 03.02.2018 за результатами розгляду питання про розгляд заяви ОСОБА_1 виступив ОСОБА_4 з пропозицією відкласти розгляд даної заяви, у зв'язку з тим, що ОСОБА_1 не відповідає жодній з категорій громадян згідно рішення сьомої сесії шостого скликання від 02.04.2011 /а.с. 41/

За результатами розгляду заяви про виділення ОСОБА_1 земельної ділянки орієнтовною площею 0,17 га для ведення особистого селянського господарства на території Ковалівської сільської ради в межах населеного пункту прийнято проект рішення від 03.02.2018, відповідно до якого вирішено відкласти до наступної сесії виділення земельної ділянки ОСОБА_1 /а.с. 80/.

У той же час відомостей та рішень за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 02.12.2017 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,17 га для ведення особистого селянського господарства на території Ковалівської сільської ради в межах населеного пункту суду надано не було.

Відтак, відповідачем порушено вищевикладені норми Земельного кодексу України стосовно розгляду клопотання у місячний строк і надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивованої відмови у його наданні.

Посилання відповідача на Меморандуму про взаємодію відділу Держгеокадастру в Полтавському районі Полтавської області з органами місцевого самоврядування судом оцінюється критично, виходячи з наступного.

Відповідно до Меморандуму про взаємодію з органами місцевого самоврядування в частині вирішення питань забезпечення учасників АТО земельними ділянками, про підписання якого прийнято рішення п'ятої сесії сьомого скликання Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 06.02.2016, встановлено, що реалізація Меморандуму для Сторін здійснюватиметься відповідно до Земельного кодексу України, Законів України та інших нормативно-правових актів у сфері розпорядження земельними ділянками та Розпорядження Кабінету Міністрів України від 19.08.2015 № 898-р "Питання забезпечення учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції земельними ділянками".

Суд бере до уваги, що пунктами 1, 2 розпорядженням Кабінету Міністрів України від 19.08.2015 № 898-р "Питання забезпечення учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції земельними ділянками" встановлено, що з метою забезпечення учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції земельними ділянками: Державній службі з питань геодезії, картографії та кадастру і обласним та Київській міській державним адміністраціям за участю органів місцевого самоврядування визначити протягом місяця на території відповідної області та м. Києва земельні ділянки для відведення учасникам антитерористичної операції та сім'ям загиблих учасників антитерористичної операції; Державній службі з питань геодезії, картографії та кадастру, обласним та Київській міській державним адміністраціям забезпечити: розгляд у першочерговому порядку звернень учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції щодо відведення їм земельних ділянок; розміщення на власних офіційних веб-сайтах інформації про місце розташування, цільове призначення та площу земельних ділянок, які можуть бути відведені учасникам антитерористичної операції та сім'ям загиблих учасників антитерористичної операції; надання в десятиденний строк після подання учасниками антитерористичної операції або членами сімей загиблих учасників антитерористичної операції заяв про надання їм земельних ділянок відповідної інформації Державній службі у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції.

Водночас доказів на підтвердження, що земельна ділянка, про надання дозволу на розробку землеустрою якої звернувся позивач, визначена як земельна ділянка для відведення учасникам антитерористичної операції та сім'ям загиблих учасників антитерористичної операції суду надано не було.

При цьому суд наголошує, що відповідно до частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Тобто, вищезазначеною нормою встановлено два альтернативні варіанти правомірної поведінки органу у разі звернення до нього особи з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, а саме, надати дозвіл, або надати мотивовану відмову в наданні дозволу.

Дозвіл або відмова у його наданні є змістом відповідного індивідуального правового акту. Водночас, у частині сьомій статті 118 Земельного кодексу України не визначено, в якій саме правовій формі вирішується це питання. Зокрема, чи необхідно приймати відповідне рішення органу з цього питання чи достатньо відповіді у формі листа.

Разом з тим, частиною дев'ятою статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та її надання.

Статтею 118 Земельного кодексу України не визначено прямого обов'язку уповноважених органів реалізувати ці повноваження у формі рішення, листа, тощо. Проте, зазначене питання має важливе значення для обрання ефективного способу захисту прав особи в суді.

Згідно частини третьої статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

У відповідності до вимог пункту "а" частини першої статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад.

Статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлюється виключна компетенція міських рад.

У відповідності до вимог пункту 34 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Суд звертає увагу, що положення вищевказаної статті визначають обсяг виключних повноважень сільських, селищних та міських рад, які неможливо делегувати іншим органам місцевого самоврядування з огляду на характер таких повноважень та їхню суспільну важливість для всієї територіальної громади села, селища або міста.

Відповідно до частин першої та другої статті 59 того ж Закону встановлено Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Відсутність належним чином оформленого рішення Ковалівської сільської ради про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки після спливу встановленого законом місячного строку розгляду клопотання особи, свідчить про те, що орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити за законом. Отже, має місце протиправна бездіяльність.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Таким чином вимоги позивача щодо визнання протиправною бездіяльності щодо нерозгляду заяви ОСОБА_1 від 02.12.2017 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,17 га для ведення особистого селянського господарства на території Ковалівської сільської ради в межах населеного пункту є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Оскільки протиправна бездіяльність відповідача полягає у неприйнятті ним жодного з тих рішень, які передбачені у частині шостій статті 118 Земельного кодексу України, у визначений законом строк, належним способом захисту прав позивача є зобов'язання відповідача розглянути по суті заяву ОСОБА_1 від 02.12.2017 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,17 га для ведення особистого селянського господарства на території Ковалівської сільської ради в межах населеного пункту з урахуванням висновків суду.

Надаючи правову оцінку вимозі позивача про визнання протиправним та скасування рішення від 31 березня 2018 року про надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,17 га для ведення особистого селянського господарства на території Ковалівської сільської ради в межах населеного пункту, суд виходив з наступного.

Позивач вважає вказане рішення таким, що порушує його права, оскільки відповідною земельною ділянкою користується він та його сім'я.

У той же час, з матеріалів справи встановлено, що за результатами розгляду звернення ОСОБА_2 відповідачем прийнято рішення від 31 березня 2018 року про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,17 га для ведення особистого селянського господарства на території Ковалівської сільської ради в межах населеного пункту /а.с. 40, 42, 52-58/.

Прийняття вказаного рішення обумовлено наданням ОСОБА_2 благодійної допомоги на ремонт садочка "Зірочка", на підтвердження чого до матеріалів справи долучено копії відповідних документів /а.с. 59-66/. Зазначена обставина послугувала підставою для позачергового розгляду її заяви щодо виділення нових земельних ділянок у відповідності до рішення сьомої сесії шостого скликання від 02.04.2011, відповідно до якого ОСОБА_2 в силу наданої благодійної допомоги віднесено до іногородніх громадян, які здійснили вагомий внесок у ремонт чи будівництво соціально значимих об'єктів громади (клуби, школи, дитсадки, тощо) та об'єктів інфраструктури села (система водопостачання, вуличне освітлення, сільські дороги, тощо) /пп. "д" п. 2 вказаного Рішення/.

Суд зазначає, що передача земельних ділянок в користування передбачає проходження певної процедури з виготовлення проекту землеустрою (або технічної документації у разі надання у користування земельної ділянки, межі якої встановлені в натурі (на місцевості), без зміни її цільового призначення), його погодження компетентними органами тощо, що в подальшому є підставою для прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування з цього питання (стаття 123 Земельного кодексу України). Водночас згідно із приписами статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. При цьому документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені у статті 126 Земельного кодексу України.

Аналіз положень статей 116, 118 Земельного кодексу України дає підстави стверджувати, що правові наслідки отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є тотожними наслідкам передачі вказаної земельної ділянки у власність, що фактично вказує про відсутність обтяжень земельної ділянки у такому випадку.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 10 грудня 2013 року № 21-358а13, від 07 червня 2016 року № 21-1391а16, постанові Верховного Суду від 27 березня 2018 року № 463/3375/15-а.

Суд зазначає про безпідставну підміну позивачем актів індивідуальної дії, адже документом, який створює юридично значимі наслідки безпосередньо для ОСОБА_1 буде саме рішення, що буде прийнято за результатами розгляду його заяви, однак не рішення відповідача від 31 березня 2018 року про надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,17 га для ведення особистого селянського господарства на території Ковалівської сільської ради в межах населеного пункту.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Згідно з частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Суд наголошує, що захист прав здійснюється у разі їх порушення. З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Об'єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Для розкриття цих категорій необхідно звернути увагу на Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 (справа N 1-10/2004). Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

З урахуванням наведених вище міркувань Конституційний Суд України вирішив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Суд захищає лише порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або охоронюваний законом інтерес якої порушені такою діяльністю.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем при зверненні до суду не обґрунтовано у чому саме полягає порушення його прав та законних інтересів рішенням Ковалівської сільської ради від 31 березня 2018 року про надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,17 га для ведення особистого селянського господарства на території Ковалівської сільської ради в межах населеного пункту.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог ОСОБА_1

Відносно клопотання позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов'язання відповідача у встановлений судом термін з дня набрання судовим рішенням законної сили подати звіт про виконання судового рішення, суд виходить з того, що зобов'язання подати звіт про виконання судового рішення за приписами ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України, є правом, а не обов'язком суду, при цьому клопотання позивача не обґрунтоване будь-якими обставинами, тому суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 38702, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) до Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області (вул. Коломацька, 1А, с. Ковалівка, Полтавський район, Полтавська область, 38701, ідентифікаційний код 21046905), третя особа ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, 38701, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області щодо нерозгляду заяви ОСОБА_1 від 02.12.2017 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,17 га для ведення особистого селянського господарства на території Ковалівської сільської ради в межах населеного пункту протиправною.

Зобов'язання Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області розглянути по суті заяву ОСОБА_1 від 02.12.2017 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,17 га для ведення особистого селянського господарства на території Ковалівської сільської ради в межах населеного пункту з урахуванням висновків суду.

В задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення від 31 березня 2018 року про надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,17 га для ведення особистого селянського господарства на території Ковалівської сільської ради в межах населеного пункту відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області (вул. Коломацька, 1А, с. Ковалівка, Полтавський район, Полтавська область, 38701, ідентифікаційний код 21046905) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 38702, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 469,87 грн (чотириста шістдесят дев'ять гривень вісімдесят сім копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.С. Бойко