Справа № 826/19924/16
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2018-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 вересня 2018 року № 826/19924/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Чудак О.М., суддів Пащенка С.К., Шейко Т.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Державного підприємства «Укржитлосервіс» до Міністерства юстиції України в особі відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання дій протиправними, визнання протиправною та скасування постанови,

встановив:

19.12.2016 Державне підприємство «Укржитлосервіс» (ДП «Укржитлосервіс») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (ВПВР Департаменту ДВС МЮ України) ОСОБА_1 (ОСОБА_1), в якому просило:

- визнати дії державного виконавця з винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 02.12.2016 року ВП №53034347, - протиправними;

- визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 02.12.2016 року ВП №53034347.

Зазначило, що згідно частин першої, другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувану за виконавчим документом.

Отже, посилаючись на те, що наведеною нормою передбачено виключно визначення суми збору з суми фактично стягнутої, а сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою виконавець пов'язує стягнення збору з боржника, - просили відновити їх порушене право у судовому порядку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.12.2016 у зв'язку із належністю вимог до господарського судочинства у відкритті провадження в адміністративній справі відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27.03.2017 ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.12.2016 скасовано, а справу направлено для продовження розгляду.

У травні 2017 року ДП «Укржитлосервіс» на виконання вимог ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.04.2017 про залишення позовної заяви без руху, подало уточнений адміністративний позов, в якому відповідачем визначило Міністерство юстиції України в особі ВПВР Департаменту ДВС МЮ України та просило:

- визнати дії Міністерства юстиції України в особі ВПВР Департаменту ДВС МЮ України з винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 02.12.2016 ВП №53034347, - протиправними;

- визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 02.12.2016 ВП №53034347.

При цьому, підприємство зазначило, що підставами для визнання дій і рішення протиправними є грубі порушення чинного законодавства, а саме: конфлікт інтересів, матеріальна зацікавленість державного виконавця, відсутність у виконавчому документі обов'язкових реквізитів та пред'явлення його до виконання з пропуском строку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.05.2017 відкрито провадження і адміністративна справа призначена до розгляду.

На підставі рішення зборів суддів Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2017, згідно з розпорядженням керівника апарату Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.10.2017, справу передано на автоматичний розподіл справ між суддями.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.12.2017 справу прийнято до провадження і призначено до судового розгляду.

15.12.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 КАС України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції КАС України.

Зважаючи на відсутність перешкод для розгляду справи у судовому засіданні та потреби заслухати свідка чи експерта, суд за клопотаннями представників сторін, на підставі частини третьої статті 194 Кодексу та частини дев'ятої статті 205 КАС України ухвалив розглянути справу в порядку письмового провадження.

Так, суд дослідив матеріали справи на підтвердження й спростування заявлених вимог в їх сукупності, надав їм юридичну оцінку та встановив наступне.

10.07.2015 головний державний виконавець ВПВР Департаменту ДВС МЮ України ОСОБА_1 прийняв постанову ВП №48064487 про відкриття виконавчого провадження з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 08.05.2015 №910/4811/15-г про стягнення з ДП «Укржитлосервіс» на користь Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (ПАТ «Київенерго») боргу.

28.09.2015 головним державним виконавцем Артемчуком Т.В. в межах даного виконавчого провадження прийнято постанову про стягнення з боржника виконавчого збору.

На підставі поданої 24.11.2016 ПАТ «Київенерго» заяви про повернення виконавчого документа стягувачу, державним виконавцем прийнято постанову від 30.11.2016 ВП №48064487 про повернення виконавчого документа.

В подальшому, головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮ України ОСОБА_1 прийнято постанову від 02.12.2016 ВП №53034347 про відкриття виконавчого провадження для виконання постанови від 28.09.2015 ВП №48064487 про стягнення виконавчого збору.

Не погоджуючись з даною постановою позивач в межах десятиденного строку з моменту отримання її копії, звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Суд, визначаючись щодо заявлених вимог по суті, виходить з того, що відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України (в редакції від 02.03.2014) судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України, а згідно пункту 9 частини другої статті 129 та частин першої, другої статті 129-1 Конституції України (в редакції від 30.09.2016), окрім зазначеного, основними засадами судочинства є обов'язковість судового рішення. При цьому держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Так, у випадку невиконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) у добровільному порядку Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV (в редакції від 06.06.2015) визначено умови і порядок їх примусового виконання.

Відповідно до статті 1 вказаного Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини другої статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV (в редакції від 06.06.2015) державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV (в редакції від 06.06.2015) у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Згідно із частиною першою статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV (в редакції від 06.06.2015) у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Як вбачається із матеріалів справи, приймаючи на підставі заяви представника ПАТ «Київенерго» від 10.06.2015 №93/24-3856 про примусове виконання наказу №910/4811/15-г, виданого 08.05.2015 Господарським судом міста Києва, постанову про відкриття виконавчого провадження від 10.07.2015 ВП №48064487 головний державний виконавець ВПВР Департаменту ДВС МЮ України ОСОБА_1 вказав про необхідність боржнику самостійно виконати вимоги виконавчого документа у строк до семи днів з моменту винесення постанови.

При цьому, постановив, при невиконанні рішення в наданий для самостійного виконання строк, виконати його в примусовому порядку із стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

Враховуючи, що станом на 28.09.2015 рішення суду ДП «Укржитлосервіс» не виконано, державним виконавцем на підставі статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV (в редакції від 06.06.2015) прийнято постанову про стягнення виконавчого збору від 28.09.2015 ВП №48064487.

Зокрема зазначено про стягнення з боржника ДП «Укржитлосервіс» виконавчого збору з розмірі 1132837,41 грн, набрання постановою законної сили з моменту її винесення та встановлення строку пред'явлення її до виконання один рік.

В подальшому, на виконання виконавчого документа та прийнятої постанови, головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮ України ОСОБА_1 постановами від 28.09.2015, 14.09.2016, 28.09.2016 накладено арешт на грошові кошти боржника, що містяться на рахунках в банківських установах.

В ході примусового виконання рішення суду з рахунків боржника стягнуто 111183,09 грн, з яких 100064,78 грн перераховано на користь стягувача ПАТ «Київенерго», а 11118,31 грн направлено на погашення виконавчого збору. Залишок заборгованості склав 11228309,34 грн, а залишок виконавчого збору - 1121719,10 грн.

05.10.2016 набирає чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII, пунктом 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого передбачено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Враховуючи, що 29.11.2016 до відповідача надійшла заява уповноваженого представника ПАТ «Укренерго» від 24.11.2016 №94/21-5864 про повернення наказу №910/4811/15-г від 08.05.2015, виданого Господарським судом міста Києва, головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮ України ОСОБА_1 виконавчий документ на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII повернуто стягувачу, а на підставі частини першої статті 40 цього ж Закону знято арешт з грошових коштів ДП «Укржитлосервіс».

Також, відповідачем застосовано положення частини третьої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII, якою передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев'ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно, 02.12.2016 головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮ України ОСОБА_1 прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №53034347 про примусове виконання постанови про стягнення виконавчого збору №480644487, виданої 28.09.2015 головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮ України ОСОБА_1 про стягнення з боржника ДП «Укржитлосервіс» виконавчого збору в розмірі 1132837,41 грн.

Надаючи оцінку діям головного державного виконавця щодо прийняття цієї постанови та враховуючи встановлені у справі фактичні обставини, в тому числі і викладені позивачем підстави позову щодо прийняття постанови про стягнення виконавчого збору до виконання за пропуском передбаченого у ній річного строку, суд виходить з того, що постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 30.11.2016 ВП №48064487 прийнята саме на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII у зв'язку з надходженням заяви уповноваженого представника ПАТ «Укренерго».

При цьому, з урахуванням визначення виконавчого провадження як сукупності дій, які у межах виконавчого провадження вчиняють уповноважені законодавством органи та посадові особи (державні виконавці), суд вважає, що відповідачем правомірно до вчинення окремої виконавчої дії, яка оформлена, зокрема, постановою про повернення виконавчого документа стягувачу, в тому числі і з урахуванням пункту 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» застосовано Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIIІ, тобто чинний на час її здійснення.

Відповідно, як пунктом 7 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV (в редакції від 06.06.2015), так і пунктом 5 частини першої статті Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIIІ постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом.

Судом встановлено, що станом на момент винесення головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮ України ОСОБА_1 оскаржуваної позивачем постанови, постанова про стягнення виконавчого збору від 28.09.2015 у виконавчому провадженні №48064487 ними не оскаржена і відповідно - не скасована.

Правомірність винесення постанови про стягнення виконавчого збору не є предметом розгляду у даній справі.

Таким чином, відповідачем були вчинені дії, направлені на виконання цієї постанови. Більше того, вчинення аналогічних дій передбачала і попередня редакція Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до приписів частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Що ж стосується безпосередньо неврахування відповідачем строків пред'явлення виконавчого документа до виконання, то суд зазначає, що аналіз статей 28 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV (в редакції від 06.06.2015) і 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIIІ дає підстави для висновків, що стягнення виконавчого збору проводиться в межах «основного» виконавчого провадження. Відповідно, в період здійснення «основного» виконавчого провадження постанова про стягнення виконавчого збору автоматично є такою що пред'явлена до виконання.

За таких обставин, вказаний у постанові про стягнення виконавчого збору від 28.09.2015 у ВП №48064487 в пункті 2 строк пред'явлення до виконання слід розуміти як такий, що не почав перебіг.

Тобто, факт що постанова про відкриття виконавчого провадження про стягнення виконавчого збору від 02.12.2016 ВП №53034347 винесена за наслідками постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 30.11.2016 ВП №48064487 не свідчить про пропуск строку звернення до суду, оскільки він в цьому випадку, має рахуватися з моменту повернення виконавчого документу, а саме, 30.11.2016.

Строки визначені для пред'явлення виконавчих документів до виконання, які були передбачені статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV (в редакції від 06.06.2015) та які передбачені статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIIІ не пропущені.

Відповідно до частини п'ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У розглядуваних правовідносинах суд вважає за необхідне врахувати і правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22.02.2018 у справі №816/823/17 (адміністративне провадження №К/9901/950/18).

Що стосується доводів позивача щодо недотримання головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮ України ОСОБА_1 вимог до виконавчого документа та прийняття такого до виконання, то суд зазначає, що станом на час прийняття постанови про стягнення з ДП «Укржитлосервіс» виконавчого збору від 28.09.2015, пунктом 1.5 розділу І «Загальні положення» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за №489/20802 (в редакції від 01.09.2015) передбачалося, що під час здійснення виконавчого провадження державний виконавець приймає рішення шляхом винесення, зокрема постанов.

Постанова як окремий документ містить такі обов'язкові реквізити:

а) вступну частину із зазначенням:

назви постанови, дати видачі постанови та місця її винесення;

найменування органу ДВС, прізвища, імені та по батькові державного виконавця, який виніс постанову;

назви виконавчого документа, коли та ким виданий, резолютивної частини документа;

за зведеним виконавчим провадженням - прізвища, імені та по батькові боржника - фізичної особи, повного найменування боржника - юридичної особи та дати об'єднання виконавчих проваджень у зведене;

б) мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких державний виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на закон чи інший нормативно-правовий акт (статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт, на підставі якого видано постанову);

в) резолютивну частину із зазначенням:

прийнятого рішення державного виконавця;

прізвища, імені, по батькові фізичних осіб, повного найменування юридичних осіб, яким надсилається копія постанови;

строку і порядку оскарження постанови;

г) до постанов можуть вноситись також інші відомості, визначені Законом, цією Інструкцією та іншими нормативно-правовими актами;

ґ) постанова складається і підписується державним виконавцем у необхідній кількості примірників (копій), один з яких (оригінал) залишається у виконавчому провадженні, а інші (копії) направляються за належністю і у випадках, встановлених Законом або цією Інструкцією, затверджуються начальником відділу або його заступником та скріплюються печаткою;

д) у разі якщо постанова державного виконавця є виконавчим документом, вона повинна відповідати вимогам до виконавчого документа, визначеним статтею 18 Закону.

У свою чергу статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV (в редакції від 06.06.2015) передбачено, що у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо;

4) резолютивна частина рішення;

5) дата набрання законної (юридичної) сили рішенням;

6) строк пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Станом на час прийняття головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮ України ОСОБА_1 оскаржуваної у даній справі постанови про відкриття виконавчого провадження від 02.12.2016 пунктом 5 частини першої статті 3, статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIIІ передбачено, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, як постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

При цьому, дійсно частиною першою статті 4 цього Закону передбачено вимоги до виконавчого документа, а саме:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім'я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім'я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;

4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);

5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;

6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);

7) строк пред'явлення рішення до виконання.

При цьому, статтею 15 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIIІ передбачено, що сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов'язок щодо виконання рішення.

За рішеннями про стягнення в дохід держави коштів або вчинення інших дій на користь чи в інтересах держави, що приймаються судами у справах, які розглядаються в порядку цивільного, адміністративного та господарського судочинства, стягувачем виступає державний орган, за позовом якого судом прийнято відповідне рішення.

За рішеннями про стягнення в дохід держави коштів або вчинення інших дій на користь чи в інтересах держави, прийнятими у справах про адміністративні правопорушення, та за рішеннями, прийнятими у кримінальних провадженнях, стягувачем виступає державний орган, який прийняв відповідне рішення або за матеріалами якого судом прийнято відповідне рішення.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІІ «Загальні умови та порядок здійснення виконавчого провадження» Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції від 05.10.2016) державний виконавець перевіряє поданий йому виконавчий документ, в тому числі і на відповідність його пунктам 3, 4 частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIIІ.

Відповідно до пункту 6 частини четвертої статті 4 вказаного Закону виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо він не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею.

Разом з цим, стаття 26 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIIІ передбачає порядок та умови відкриття виконавчого провадження. Так, частиною першою, зокрема, передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону:

1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення;

2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді;

3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом;

4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом;

5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

У наведеному переліку не передбачено порядок звернення постанови про стягнення виконавчого збору до виконання.

Отже, в межах здійснених ДП «Укржитлосервіс» посилань на відсутність в постанові про стягнення виконавчого збору від 28.09.2015 зазначення стягувача, невідповідність у такому випадку її вимогам до виконавчого документа та передбачений законодавством порядок повернення виконавчого документа, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Наведені правові норми слід враховувати системно із особливостями, передбаченими статтями 26, 27, 37, 40, 42, 44, 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIIІ.

Тобто, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, пердбачених пунктами1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Як вбачається із постанови про відкриття виконавчого провадження від 02.12.2016, вона прийнята головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮ України ОСОБА_1 за результатами розгляду постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 30.11.2016 ВП №48064487 та прийнятої постанови про стягнення виконавчого збору від 28.09.2015 ВП №48064487.

Відповідно до частин першої, третьої статті 42 вказаного Закону кошти виконавчого провадження складаються з:

1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

2) авансового внеску стягувача;

3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Тобто, стаття 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIIІ є спеціальною у порядку стягнення виконавчого збору. Відповідно передбачає, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

При цьому статтями 44, 47 цього ж Закону врегульовано, що органи державної виконавчої служби мають рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а також рахунки, у тому числі в іноземній валюті, в державних банках для зарахування коштів виконавчого провадження, обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам.

Грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця.

Грошові суми, стягнуті до Державного бюджету України або місцевих бюджетів, перераховуються в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики.

Відповідно до пункту 1 розділу VІІ «Облік і звітність за сумами на рахунках органів державної виконавчої служби та приватних виконавців» Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції від 05.10.2016) стягнуті з боржника грошові суми підлягають зарахуванню на рахунки для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам, у тому числі в іноземній валюті, відкриті МЮ України, головними територіальними управліннями юстиції МЮ України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, відділами державної виконавчої служби в органах, що здійснюють казначейське обслуговування (в іноземній валюті - в банках), приватними виконавцями - в банках (депозитний рахунок).

Як вбачається із матеріалів справи, в постанові про відкриття виконавчого провадження від 02.12.2016 ВП №53034347 головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮ України ОСОБА_1 вказано стягувачем МЮ України (адреса: вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001; ), а в супровідному листі до ДП «Укржитлосервіс» від 02.12.2016 №20.1-516/14 зазначено реквізити для сплати виконавчого збору в розмірі 1121719,10 грн: р/р №0177 в Державній казначейській службі України, МФО 820172, отримувач МЮ України, .

В подальшому, згідно матеріалів виконавчого провадження №53034347 та на виконання статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIIІ й пункту 13 розділу VІІ «Облік і звітність за сумами на рахунках органів державної виконавчої служби та приватних виконавців» Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції від 05.10.2016) підготовлено розпорядження №53034347/14 від 29.05.2017 №2575, згідно якого грошові кошти в розмірі 766932,92 грн, що надійшли 23.05.2017 на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні постанови про стягнення виконавчого збору від 28.09.2015 №48064487 на підставі статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» необхідно перерахувати на погашення виконавчого збору.

Таким чином, наведене правове регулювання, встановлений порядок прийняття державним виконавцем рішення про стягнення виконавчого збору (в тому числі і за умови чинності такої постанови, не оскарження її позивачем та не дослідження як предмету оскарження в межах даної справи), звернення його до виконання у випадку повернення виконавчого документа стягувачу та порядок стягнення й зарахування виконавчого збору виключно до Державного бюджету України, тобто в цілому особливість виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10.05.2018 у справі №803/1178/17 (адміністративне провадження №К/9901/20951/18), на думку суду, спростовують наведені ДП «Укржитлосервіс» посилання на протиправність прийнятого головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮ України ОСОБА_1 рішення чи наявність підстав для визнання дій щодо прийняття такого рішення протиправними.

Окремо слід зазначити і те, що дійсно відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIIІ державний виконавець, приватний виконавець не може виконувати рішення, якщо він, близька йому особа або особа, яка перебуває з виконавцем у трудових відносинах, має реальний або потенційний конфлікт інтересів.

Однак, посилання позивача на наведену норму у розглядуваному виконавчому провадженні є помилковим, оскільки таке застереження стосується виконання «основного» виконавчого провадження та виконання виконавчого документа на користь роботодавця державного виконавця. У даному випадку, стягнення виконавчого збору відбувається до Державного бюджету України виключно через відкритий МЮ України в Державній казначейській службі України у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» рахунок. Стягнуті таким чином кошти не є власне коштами МЮ України як роботодавця головного державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮ України ОСОБА_1

Що стосується посилань ДП «Укржитлосервіс» на пряму зацікавленість головного державного виконавця у виконанні власної постанови, в тому числі і матеріальну, оскільки відповідно до пункту 3 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 №643 державному виконавцю, на виконанні у якого перебував виконавчий документ немайнового характеру та який забезпечив його фактичне виконання в повному обсязі, виплачується винагорода в розмірі однієї мінімальної заробітної плати, якщо боржником за виконавчим документом є фізична особа, та двох мінімальних заробітних плат, якщо боржником за виконавчим документом є юридична особа, - то суд також вважає їх безпідставними.

Така позиція суду обумовлена передбаченими статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIIІ обов'язками державного виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, шляхом вжиття неупереджених, ефективних і в повному обсязі дій.

Враховуючи, що судом не встановлено наявності підстав для визнання прийнятого відповідачем рішення чи вчинених дій протиправними, а наведений підприємством нормативно-правовий акт визначає механізм виплати винагород державним виконавцям, які є складовими заробітної плати, суд не вважає такі доводи позивача обґрунтованими.

Підстав для самовідводу у виконавця не було.

Такі ж підстави особливого порядку стягнення виконавчого збору стосуються і доводів позивача про необхідність передачі виконавчого провадження за місцезнаходженням боржника. Відповідно, на підставі наведених положень щодо обов'язку державного виконавця забезпечити виконання постанови та стягнення збору, застосування частини третьої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII, суд вважає, що порушень виконавцем не допущено. На даний час виконавчий збір позивачем сплачено та виконавче провадження закінчено у зв'язку з фактичним виконанням боржником.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ст. 90 КАС України).

Враховуючи, що вимоги Державного підприємства «Укржитлосервіс» не знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, в той час, коли Міністерством юстиції України в особі відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України належним чином наведені позивачем посилання спростовано, суд доходить висновку про відсутність підстав для захисту прав позивача в судовому порядку.

Вирішуючи питання про розподіл відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України між сторонами судових витрат, суд виходить з того, що за обставин необґрунтованості заявлених позивачем вимог, підстави для стягнення сплаченого ними судового збору з відповідача відповідно до статті 139 КАС України відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246 КАС України,

вирішив:

В задоволенні адміністративного позову Державного підприємства «Укржитлосервіс» до Міністерства юстиції України в особі відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування постанови, - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя О.М. Чудак

Суддя К.С. Пащенко

Суддя Т.І. Шейко