Справа № 206/1969/17 (2-а/206/74/17)
Суддя: Бучик А.Ю.
Дата ухвалення: 2018-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 вересня 2018 року

Київ

справа №206/1969/17 (2-а/206/74/17)

адміністративне провадження №К/9901/3080/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бучик А.Ю.,

суддів: Гімона М.М., Мороз Л.Л.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду в складі колегії суддів: Головко О.В., Суховарова А.В., Ясенова Т.І. від 05.10.2017 у справі №206/1969/17 (2-а/206/74/17) за позовом ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

В квітні 2017 року позивач звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила: визнати неправомірними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі (далі - Лівобережне ОУПФУ) щодо невиплати їй в період з 25.06.2016 року по 31.12.2016 року пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування"; зобов'язати відповідача виплатити призначену їй пенсію за віком за період з 25.06.2016 року по 31.12.2016 року.

Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2017 року позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії Лівобережного ОУПФУ щодо невиплати позивачу пенсії за віком у період з 29.07.2016 року по 31.12.2016 року та зобов'язано відповідача виплатити ОСОБА_2 пенсію за віком у період з 29.07.2016 року по 31.12.2016 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05 жовтня 2017 року скасовано постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2017 року та прийнято нову постанову про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2

В касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

В обґрунтування касаційної скарги вказує, що норми ст. 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", які обмежили її право на отримання пенсії за віком у період з 25.06.2016 року по 31.12.2016 року та, на які посилається відповідач, є такими, що суперечать нормам Конституції, оскільки тимчасовим обмеженням виплати пенсії було звужено зміст та обсяг її існуючих прав і свобод на соціальний захист, що прямо заборонено нормами основного Закону. До того ж зазначає, що суд апеляційної інстанції помилково відніс її посаду до посад державної служби та не вірно обгрунтував своє рішення посилаючись на Закон України "Про державну службу", оскільки її посада відноситься до посад в органах місцевого самоврядування.

Відповідачем відзиву на касаційну скаргу до суду не подано.

Заслухавши суддю - доповідача, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що позивачу з 25.06.2016 року на підставі її заяви від 29.07.2016 року призначено пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Однак, з дати призначення і до 31.12.2016 року виплата пенсії позивачу не проводилась.

Позивач з 02.04.2001 року по теперішній час працює на посаді начальника управління праці та соціального захисту населення Самарської районної у м. Дніпропетровську ради.

У січні 2017 року позивач звернулась до відповідача із заявою про повідомлення причин невиплати їй пенсії з часу призначення.

Відповідач листом №С-02 від 02.02.2017 року повідомив позивача, що на підставі ст. 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року державним службовцям, посадовим особам місцевого самоуправління, працівникам прокуратури, суддям, народним депутатам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, сімей загиблих військовослужбовців), у період їх роботи на посадах, які дають право на пенсію за спеціальними законами, пенсії не виплачуються. Тому враховуючи, що позивач працювала на посаді начальника управління праці та соціального захисту населення, то виплата пенсії їй до 31.12.2016 року не здійснювалась.

Не погоджуючись з вказаними діями відповідача, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відмова у виплаті пенсії є такою, що не грунтується на вимогах діючого законодавства.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки позивач у період з 25.06.2016 року по 31.12.2016 року працювала на посаді державного службовця та на умовах, передбачених Законами України "Про державну службу", то на неї поширюється дія ст. 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо невиплати пенсії.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п. 6 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно Законами України.

Відповідно до ч. 7 ст. 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) пенсійне забезпечення посадових осіб місцевого самоврядування, які мають стаж служби в органах місцевого самоврядування та/або державної служби не менше 10 років, здійснюється у порядку, визначеному законодавством України про державну службу. Пенсія в частині, що не перевищує розміру пенсії із солідарної системи, що призначається відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виплачується за рахунок коштів Пенсійного фонду України. Частина пенсії, що перевищує цей розмір, виплачується за рахунок коштів Державного бюджету України. Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються.

Таким чином, законодавець з 01.01.2016 по 31.12.2016 тимчасово обмежив виплату пенсії посадовим особам місцевого самоврядування.

За змістом ст. 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" підставою для тимчасової невиплати пенсії є період служби в органах місцевого самоврядування.

Вказані норми Закону на час виникнення спірних правовідносин були діючими, рішенням Конституційного Суду України чи іншим законом скасовані не були, а отже підлягали обов'язковому застосуванню органами Пенсійного фонду України та всіма органами державної влади на території України.

У рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Також, Конституційний Суд України у рішенні від 25 січня 2012 року № 3рп/2012 зробив висновок, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Оскільки, позивач проходить службу в органах місцевого самоврядування, то на неї поширюється дія ч. 7 ст. 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" в частині встановлення обмеження щодо отримання пенсії особами у період служби в органах місцевого самоврядування.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції, неправильно застосувавши норми матеріального права, а саме віднісши посаду позивача до посад державної служби, дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що позивач у спірний період працювала на посаді державного службовця та на умовах, передбачених Законами України "Про державну службу", тому на неї поширюється дія ст. 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо невиплати пенсії, оскільки посада позивача - начальник управління праці та соціального захисту населення Самарської районної у м. Дніпропетровську ради, відноситься до службових осіб органів місцевого самоврядування. А відтак на неї поширюється дія ч. 7 ст. 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" в частині встановлення обмеження щодо отримання пенсії особами у період служби в органах місцевого самоврядування.

За встановлених обставин, у задоволенні позову слід відмовити з тих підстав, що на позивача у період з 25.06.2016 року по 31.12.2016 року поширювалась дія ч. 7 ст. 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" в частині встановлення обмеження щодо отримання пенсії особами у період служби в органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, враховуючи, що судом апеляційної інстанції повністю встановлено фактичні обставини справи, проте неправильно застосовано норми матеріального права, суд касаційної інстанції вважає за необхідне змінити судове рішення суду апеляційної інстанції в частині обґрунтування мотивів для відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05 жовтня 2017 року змінити в частині обґрунтування висновків суду. В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Ю. Бучик

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз

Судді Верховного Суду