Справа № 826/5900/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 вересня 2018 року № 826/5900/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Управління поліції охорони в Донецькій області

Департаменту поліції охорони Національної поліції України

Управління державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області,

про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії, стягнення коштів

За участю представників:

позивача - ОСОБА_3,

відповідача 1 - Какоркіна З.М.,

відповідача 2 - Задобрюка В.М., Мостіпака І.В.

відповідача 3 - Каморніков Ю.С.

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи.

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Управління поліції охорони в Донецькій області, Департаменту поліції охорони Національної поліції України, Міністерства внутрішніх справ України та просить суд:

визнати неправомірним та скасувати наказ Управління Державної служби охорони при Головному управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 25 лютого 2015 року № 45 о/с про звільнення за пунктом 63 «Є» (за порушення трудової дисципліни) Положення про проходження служби рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України;

зобов'язати відповідачів поновити позивача на службі в підрозділах Управління державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області - Управління поліції охорони в Донецькій області Національної поліції України на аналогічній раніш займаній посаді;

стягнути з Управління поліції охорони в Донецькій області Національної поліції України на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з моменту звільнення і до моменту фактичного поновлення на службі;

зобов'язати Управління поліції охорони в Донецькій області Національної поліції України вчинити дії - оформити та видати позивачу належним чином дублікат втраченої з їх вини трудової книжки з внесенням усіх передбачених законом записів про трудову діяльність.

Ухвалою суду від 22 травня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/5900/17 (далі - справа), яку призначено до розгляду у судовому засіданні на 31 серпня 2017 року.

Під час підготовчого судового засідання судом задоволено клопотання про заміну неналежного відповідача 3 та замінено Міністерство внутрішніх справ України на належного відповідача яким є Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області.

Судом ухвалено (протокольно) про закінчення підготовчого провадження і призначення справи до розгляду по суті на 19 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі обґрунтовуючи тим, що наказ про звільнення з займаної посади є таким що порушує його права та законні інтереси. Всупереч чинного законодавства відповідачем не було проведено службового розслідування. При визначенні виду накладеного стягнення не було враховано ставлення позивача до виконання службових обов'язків. Відповідачем також не вжито заходів щодо забезпечення збереження особової справи позивача та наявних в ній документів а також трудової книжки та військового квитка, які а результаті, були захоплені терористами.

Відповідачі проти позову заперечили з підстав, викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи та з яких вбачається, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачено чинним законодавством України. Відповідачем проведено службове розслідування та встановлено обставини вчинення дисциплінарного проступку, що стали підставою для звільнення позивача з займаної посади.

У відповідному судовому засіданні протокольної ухвалою суд змінив порядок розгляду справи, ухваливши про перехід до подальшого завершення розгляду даної адміністративної справи в порядку письмового провадження.

Окрім того, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали справи, Окружний адміністративний суд міста Києва, дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.

Обставини встановлені судом.

ОСОБА_1 з 08 червня 1995 року по 28 грудня 1999 року проходив службу в органах внутрішніх справ України на посаді міліціонера ППСМ Донецького міського управління УМВС України в Донецькій області.

28 грудня 1999 року позивача переведено до іншого підрозділу органів внутрішніх справ України СПМО «Титан» де він продовжував проходити службу на різних посадах молодшого начальницького складу - молодшого інспектора супроводження до 25 лютого 2015 року.

Наказом Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 25 лютого 2015 року № 45 о/с відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України звільнено з органів Міністерства внутрішніх справ, у запас Збройних Сил, за пунктом 63 «є» (за порушення трудової дисципліни) прапорщика міліції ОСОБА_1, молодшого інспектора супроводження взводу № 1 роти охорони об'єктів спеціального батальйону «Титан» УДСО при ГУМВС України в Донецькій області, з 25 лютого 2015 року.

Вислуга на день звільнення у календарному обчисленні складає 21 рік 07 місяців 26 днів.

Підставою для видання наказу слугував наказ УДСО при ГУМВС України в Донецькій області від 25 лютого 2015 року № 48, рішення кадрової комісії УДСО при ГУМВС України в Донецькій області від 25 лютого 2015 року.

Позивач вважає, що відповідачем порушено вимоги нормативних актів, оскільки керівництвом Управління поліції охорони в Донецькій області не призначено та не проведено в установленому порядку службового розслідування фактів порушення позивачем службової дисципліни чи скоєння дисциплінарного проступку, обставини їх скоєння та не з'ясовано ступеню провини позивача, у разі її наявності. Вказаними діями позивача позбавлено права на дання письмових пояснень.

При визначенні виду накладеного на позивача стягнення за порушення дисципліни відповідачем не було враховано його ставлення до виконання службових обов'язків. За 20 років служби в органах внутрішніх справ позивач не мав жодного стягнення, постійно заохочувався керівництвом, останній раз у січні 2015 року, тобто менше чим за місяць до звільнення.

Позивачем зауважено, що у червні 2014 року місто Донецьк було захоплено терористичним угрупуванням «ДНР», яке видало наказ, який зобов'язував співробітників правоохоронних органів України негайно здати зброю та заявити про лояльність до терористичної організації. Правоохоронці, які не виконають зазначеного наказу та залишаться вірними присязі України, вважатимуться військовими злочинцями. При цьому, керівництво Управління поліції охорони в Донецькій області, не зважаючи на реальну небезпеку для співробітників міліції. Не вжило заходів щодо врятування підлеглих співробітників. Натомість надано вказівку і надалі продовжувати охороняти об'єкти, стосовно яких укладено угоду про охорону та за які отримувалися грошові кошти від клієнтів. Позивач, ризикуючи своїм життям, виконував наказ Управління поліції охорони в Донецькій області та ніс службу аж до захоплення об'єкту на початку жовтня 2014 року.

Зважаючи на політичні погляди позивача йому неодноразово погрожували фізичною розправою. Прізвище позивача було внесено до списків військових злочинців проти «ДНР», які підлягали негайному затриманню в разі їх виявлення у місті чи на блок-постах на виїзді з «ДНР».

Позивач змушений був залишити домівку та тривалий час переховуватися у патріотично налаштованих громадян. Позивач не мав можливості скористатися власними документами та залишити територію, що контролювалася сепаратистами.

В телефонному режимі позивач попрохав надати йому відпустку за 2015 рік та шукав можливості виїхати з міста Донецька, що він зміг зробити лише у червні 2015 року та був змушений жити у родичів у Полтавській області.

Позивач вважає, що керівництво Управління поліції охорони в Донецькій області не вжило жодних заходів щодо забезпечення збереження особової справи позивача та наявних у ній документів, а також трудової книжки та військового квитка. У результаті їх втрати, яка сталась через недбалість керівництва, позивач не має змоги підтвердити відомості про наявний трудовий стаж.

Після неодноразових звернень позивача Управлінням поліції охорони в Донецькій області надіслано позивачу поштою дублікат трудової книжки та довідку про проходження служби, які позивач отримав 31 березня 2017 року, проте наявні у ній записи не відповідають фактичній трудовій діяльності і тому є недостовірними.

З отриманої позивачем довідки про проходження служби в органах внутрішніх справ позивача дізнався про звільнення його 25 лютого 2015 року з займаної посади.

Вважаючи що рішення про звільнення позивача з займаної посади за порушення трудової дисципліни не ґрунтується на фактичних обставинах справи, прийняте з численними порушеннями чинного законодавства, в тому числі і процедури проведення службового розслідування, позивач просить визнати його неправомірним та скасувати, і як наслідок, поновити його на аналогічній посаді зі стягненням грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Позивач також висловлює прохання про зобов'язання відповідача оформити і видати належним чином оформлений дублікат втраченої трудової книжки з внесенням усіх передбачених законом записів про трудову діяльність.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 38 Конституції України громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із правових гарантій захисту громадян від незаконного звільнення з роботи є встановлений законами України вичерпний перелік підстав для звільнення працівника.

Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Відповідно до пункту 17 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 1 КЗпП України, Кодекс законів про працю регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 3 КЗпП України передбачено, що законодавством про працю, яке відповідно до статті 4 КЗпП України складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього, регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Правові засади організації та діяльності міліції України, а також порядок проходження служби в міліції визначав Закон України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ, (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон), який втратив чинність з 07 листопада 2015 року на підставі Закону України «Про Національну поліцію» №580-VІІІ від 02 липня 2015 року.

Спірні правовідносини врегульовано також Постановою Кабінету Міністрів України від 10 серпня 1993 року № 615 «Про заходи щодо вдосконалення охорони об'єктів державної та іншої форм власності», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114).

Відповідно до статті 1 Закону, міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Основними завданнями міліції, згідно зі статтею 2 Закону є:

забезпечення особистої безпеки громадян, захист їх прав і свобод, законних інтересів;

запобігання правопорушенням та їх припинення;

охорона і забезпечення громадського порядку;

виявлення кримінальних правопорушень;

участь у розкритті кримінальних правопорушень та розшуку осіб, які їх вчинили, у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством;

забезпечення безпеки дорожнього руху;

захист власності від злочинних та кримінально протиправних посягань;

виконання адміністративних стягнень;

участь у поданні соціальної та правової допомоги громадянам, сприяння у межах своєї компетенції державним органам, підприємствам, установам і організаціям у виконанні покладених на них законом обов'язків.

Права, які надано працівникам міліції для виконання покладених на неї обов'язків визначено статтею 11 Закону.

10 серпня 1993 року Постановою Кабінету Міністрів України № 615 «Про заходи щодо вдосконалення охорони об'єктів державної та іншої форм власності» на базі підрозділів охорони при органах внутрішніх справ було створено Державну службу охорони при МВС України та водночас затверджено Положення про Державну службу охорони при Міністерстві внутрішніх справ, перелік об'єктів, що підлягають обов'язковій охороні підрозділами Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ за договорами, і перелік об'єктів підвищеної небезпеки підприємств, які мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави, що підлягають обов'язковій охороні підрозділами Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ за договорами.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 Положення Державна служба охорони є підпорядкованою Міністру внутрішніх справ єдиною централізованою системою, очолюваною Департаментом Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ (далі - Департамент), яка складається з управлінь, відділів Державної служби охорони при головних управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, м. Києві та Київській області, управліннях МВС в областях та м. Севастополі (далі - управління, відділи) та підпорядкованих їм підрозділів охорони: міських, районних, міжрайонних відділів, відділень, підрозділів воєнізованої охорони та охоронних підрозділів (далі - цивільна охорона), стройових підрозділів міліції охорони, спеціальних підрозділів "Титан", інкасації та груп затримання, пунктів централізованого спостереження, у тому числі на окремих об'єктах, а також установ та навчальних закладів професійної підготовки працівників охорони (далі - навчальні заклади).

Згідно з пунктом 3 Положення основними завданнями Державної служби охорони є:

здійснення за договорами заходів щодо охорони особливо важливих об'єктів згідно з переліком, який затверджується Кабінетом Міністрів України, інших об'єктів, вантажів, інкасації, перевезення, тимчасового зберігання валютних цінностей, забезпечення особистої безпеки громадян, а також технічного захисту інформації в порядку, встановленому законодавством;

розроблення основних вимог до захисту об'єктів та громадян від злочинних посягань, примірних договорів і вимог до інженерно-технічного укріплення та захисту об'єктів, оснащення їх технічними системами та засобами телевідеоспостереження, тривожної сигналізації, контролювання доступу (далі - технічні засоби охоронного призначення), а також інструкцій та інших документів, що регламентують виконання охоронних функцій;

участь у проведенні єдиної технічної політики щодо впровадження технічних засобів охоронного призначення шляхом розроблення нормативних документів на час усього циклу їх життєдіяльності (проектування, промислове виробництво, монтаж, експлуатація та утилізація).

Відповідно до абзацу 3 пункту 7 Положення Управління, відділи та підрозділи охорони діють відповідно до положень про них, що затверджуються Департаментом. Підрозділи охорони можуть мати статус юридичної особи.

Чисельність працівників міліції охорони встановлюється відповідно до законодавства та укладених договорів про надання послуг з охорони та безпеки (пункт 14 Положення).

Відповідно до пункту 15 Положення керівництво міліцією охорони, організація її службової діяльності, організаційно-штатне та кадрове забезпечення здійснюються в порядку, визначеному Міністром внутрішніх справи.

Згідно з пунктом 18 Положення, працівники Державної служби охорони під час несення служби зобов'язані:

1) захищати об'єкти охорони від злочинних посягань та забезпечувати додержання режиму охорони згідно з укладеними договорами;

2) взаємодіяти з органами внутрішніх справ щодо припинення правопорушень у місцях несення служби, запобігання розкраданню власності та затримання правопорушників;

3) у разі виявлення пожеж чи загорянь, спрацювань пожежної сигналізації оповіщати про це підрозділи пожежної охорони та вживати заходів до ліквідації пожеж і загорянь;

4) зберігати таємницю, що охороняється відповідно до законодавства, конфіденційну інформацію про осіб, а також конфіденційну, оголошену такою в установленому порядку, інформацію про господарську діяльність замовника послуг на здійснення заходів охорони та безпеки, що стали відомі у зв'язку з виконанням службових обов'язків або обов'язків за договорами.

Пунктом 19 Положення передбачено, що працівники Державної служби охорони під час виконання службових обов'язків мають право:

1) вимагати від працівників підприємств, установ та організацій, що охороняються, додержання встановлених пропускного та внутрішньооб'єктового режимів, а також громадського порядку;

2) затримувати і доставляти в службові приміщення охорони для встановлення особи та складання протоколу про правопорушення на осіб, які вчинили правопорушення чи знаходяться без належних підстав на території об'єкта, що охороняється, у необхідних випадках передавати їх до органу внутрішніх справ для прийняття відповідного рішення;

3) проводити в установленому законом порядку з метою запобігання розкраданню майна особистий огляд громадян, які перебувають у приміщенні чи на території об'єкта, що охороняється, або поблизу нього за наявності законних підстав для затримання, які скоїли правопорушення безпосередньо на території об'єкта, а також огляд речей, що знаходяться при них, та тимчасово вилучати документи і предмети, які можуть бути речовими доказами вчинення правопорушень, або використані на шкоду здоров'я громадян;

4) проводити огляд транспортних засобів і перевіряти відповідність товарно-транспортним документам матеріальних цінностей, які вивозяться за межі території об'єкта, що охороняється;

5) складати відповідно до законодавства і передавати на розгляд уповноважених законодавством органів протоколи про адміністративні правопорушення на осіб, які вчинили дрібні крадіжки з об'єктів охорони;

6) застосовувати до правопорушників заходи фізичного впливу, спеціальні засоби та зброю у випадках і порядку, передбачених законодавством.

Працівники міліції охорони під час виконання службових обов'язків користуються правами, передбаченими Законом України «Про міліцію» та іншими законодавчими актами.

Відповідно до пункту 20 Положення працівники Державної служби охорони несуть відповідальність за неналежне виконання трудових і службових обов'язків згідно з Кодексом законів про працю України, положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ.

Наказом Департаменту Державної служби охорони при МВС України від 28 листопада 2014 року № 187 затверджено положення про Управління державної служби охорони про ГУМВС України в Донецькій області.

Відповідно до зазначеного положення, управління державної служби охорони при ГУМВС України в Донецькій області відповідно до абзацу п'ятого пункту 9 Положення про Державну службу охорони при Міністерстві внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 серпня 1993 року № 615, є державною установою, що провадить некомерційну (без мети одержання прибутку) господарську діяльність та підпорядковується і входить до сфери управління Департаменту Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України.

Відповідно до підпункту 6.2 положення про Управління державної служби охорони про ГУМВС України в Донецькій області прийом громадян на роботу в УДСО та їх звільнення здійснюється у порядку, встановленому законодавством, прийнятим відповідно до нього нормативними актами МВС України та Департаментом.

Разом з тим, згідно з пунктом 1 Положення № 114 положення визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки.

До рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.

Пунктом 63 Положення № 114 передбачено, що особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) зокрема:

є) за порушення дисципліни;

Звільнення зі служби осіб рядового і молодшого начальницького складу провадиться начальниками, яким таке право надане Міністром внутрішніх справ (пункт 69 Положення № 114).

Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ» від 22 лютого 2006 року затверджено Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ, яким визначено сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України (далі - особи рядового і начальницького складу) стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень та який діяв станом на накладення дисциплінарного стягнення.

Відповідно до частини першої статті першої Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни (стаття 2 Дисциплінарного статуту).

Згідно зі статтею 5 Дисциплінарного статуту за вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Обов'язки осіб рядового і начальницького складу визначено статтею 7 Дисциплінарного статуту.

Так, службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу:

дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників;

захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров'я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави;

поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу;

дотримуватися норм професійної та службової етики;

берегти державну таємницю;

у службовій діяльності бути чесною, об'єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об'єднань та інших юридичних осіб;

стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов'язані зі службою;

постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень;

сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку;

виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету;

з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють;

берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку.

У разі виявлення порушень законодавства, зловживань чи інших правопорушень у службовій діяльності особа рядового або начальницького складу повинна вжити заходів щодо припинення цих порушень та доповісти про це безпосередньому або старшому прямому начальникові.

На осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень:

1) усне зауваження;

2) зауваження;

3) догана;

4) сувора догана;

5) попередження про неповну посадову відповідність;

6) звільнення з посади;

7) пониження в спеціальному званні на один ступінь;

8) звільнення з органів внутрішніх справ.

Відповідно до частини шостої статті 13 Дисциплінарного статуту такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з органів внутрішніх справ, звільнення з посади, пониження в спеціальному званні на один ступінь, накладаються начальниками, яким надано право прийняття на службу до органів внутрішніх справ, призначення на посаду, присвоєння спеціального звання.

Статтею 14 Дисциплінарного статуту передбачено, що з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць.

Порядок проведення службового розслідування встановлюється міністром внутрішніх справ України.

Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення.

Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ.

Пунктом 2.1 розділу ІІ Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 12 березня 2013 року № 230 (далі - Інструкція) встановлено, що підставами для проведення службового розслідування є порушення особами рядового начальницького складу службової дисципліни, у тому числі скоєння кримінальних або адміністративних правопорушень, знищення або втрата службових документів. Доручених або охоронюваних матеріальних цінностей, вчинення особами РНС діянь, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, інші події, пов'язані із загибеллю (смертю) осіб РНС чи їх травмування (пораненням), а також події, які сталися за участю осіб РНС і можуть викликати суспільний резонанс.

Відповідно до підпунктів 2.5, 2.6 Інструкції, підстави для призначення службового розслідування можуть міститися в службових документах осіб РНС, матеріалах перевірок, письмових зверненнях громадян України, осіб без громадянства та іноземців, депутатських запитах та зверненнях народних депутатів України, повідомленнях уповноважених органів досудового розслідування, заявах і повідомленнях інших правоохоронних органів, підприємств, установ і організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації або в інших документах, отриманих в установленому законодавством України порядку.

Підставою для проведення службового розслідування є належним чином письмово оформлений наказ уповноваженого на те начальника.

Підпунктом 6.32 пункту 6.3 Інструкції передбачено, що особа, стосовно якої проводиться розслідування, має право брати участь у службовому розслідуванні, у тому числі давати усні чи письмові пояснення, робити заяви, в установленому порядку подавати документи, які мають значення для проведення службового розслідування.

Забороняється затверджувати висновок службового розслідування без отримання від особи РНС письмового пояснення або за відсутності акта про її відмову в наданні письмового пояснення. Небажання особи РНС, відносно якої проводиться службове розслідування, надавати пояснення не перешкоджає затвердженню висновку службового розслідування та накладенню дисциплінарного стягнення (пункт 6 Інструкції).

Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема:

прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

З матеріалів долучених до справи вбачається, що 07 липня 2014 року за рішенням Колегії Міністерства внутрішніх справ України Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області було передислоковане в місто Маріуполь. Таким чином, станом на 23 липня 2014 року Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області через дію обставин непереборної сили, що підтверджено висновком Донецької торгово-промислової палати від 14 жовтня 2014 року № 2400/12.12-03 припинило свою діяльність у місті Донецьку та з усім особовим складом, який залишився вірним Присязі і не звільнився зі служби за власним бажанням, залишили місто Донецьк.

Прапорщик міліції ОСОБА_1 відмовився прибути на службу до місця нової дислокації Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області та перебував у місті Донецьк.

У місті Донець залишалась певна кількість співробітників УДСО при ГУМВС України в Донецькій області, які, як і позивач, не погодились покинути майно, родини та помешкання у місті Донецьку. До певного часу такі співробітники виконували свої обов'язки пов'язані зі здійсненням заходів охорони об'єктів різних форм власності отримуючи за це грошове забезпечення.

Під час перебування у місті Донецьку позивачу з 25 липня по 08 серпня 2014 року, з 01 по 30 грудня 2014 року, з 02 січня по 01 лютого 2015 року та з 02 по 16 лютого 2015 року були надані відпустки з відповідним грошовим забезпеченням.

Разом з тим, як вбачається з рапорту безпосереднього начальника позивача - командира спеціального батальйону «Титан» УДСО при ГУМВС України в Донецькій області, майора міліції Д.В. Бессонова, ОСОБА_1 17 лютого 2015 року після закінчення відпустки на службу до місця дислокації свого взводу супроводження 1 роти охорони об'єктів спеціального батальйону «Титан» Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області у місті Маріуполь не прибув.

Керівництвом Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області призначено проведення службового розслідування обставин, викладених у рапорті.

25 лютого 2015 року інспектором СБ «Титан» УДСО при ГУМВС України в Донецькій області старшим лейтенантом міліції Нагорною А.А. відповідно до вимог наказів МВС України від 12 березня 2013 року № 230 та УДСО при ГУМВС України в Донецькій області від 28 травня 2013 року № 141, шляхом вивченням матеріалів, опитуванням посадових та інших осі, складено висновок службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни молодшим інспектором супроводження СБ «Титан» прапорщиком міліції ОСОБА_1

Вказаний висновок цього ж дня затверджено заступником начальника УДСО при ГУМВС України в Донецькій області підполковником міліції ОСОБА_10.

З висновку вбачається, що під час службового розслідування встановлено, що прапорщик міліції ОСОБА_1 був відсутній на службі з 17 по 25 лютого 2015 року без поважних причин та без реабілітуючи документів.

В бесіді з молодшим інспектором супроводження СБ «Титан» прапорщиком міліції ОСОБА_1 йому було роз'яснено умови прийому та звільнення з органів ОВС затверджені Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Незважаючи на зазначене, ОСОБА_1 прийняв рішення не виходити на службу.

На підставі викладеного вважати службове розслідування закінченим.

За грубе порушення дисципліни (дисциплінарний проступок) - невихід на службу без поважних причин. Клопотати перед УДСО області про звільнення з органів внутрішніх справ України молодшого інспектора супроводження взводу № 1 роти охорони об'єктів СБ «Титан» УДСО при ГУМВС України в Донецькій області прапорщика міліції ОСОБА_1.

Відсутність прапорщика міліції ОСОБА_1 у період з 17 по 25 лютого 2015 року включно вважати прогулами.

Клопотати перед УДСО області про здійснення перерахування заробітної платні молодшому інспектору супроводження СБ «Титан» УДСО при ГУМВС України в Донецькій області прапорщику міліції ОСОБА_1 в періоди з 17 по 25 лютого 2015 року включно та утримати з грошового забезпечення останнього кошти за невихід на службу.

Поданням від 25 лютого 2015 року посадовими особами УДСО при ГУМВС України у Донецькій області зроблено висновок про те, що позивач підлягає звільненню з органів внутрішніх справ України за пунктом 63 «є» за порушення трудової дисципліни.

Наказом УДСО при ГУМВС України у Донецькій області від 25 лютого 2015 року № 48о/с. на підставі висновків службового розслідування та наданих позивачем усних пояснень, з урахуванням вимог чинного законодавства, накладено на позивача дисциплінарне стягнення за порушення трудової дисципліни.

Вказані обставини слугували підставою для прийняття Управлінням Державної служби охорони Головного управління МВС України в Донецькій області 25 лютого 20105 року наказу № 45 о/с про звільнення позивача з займаної посади за порушення дисципліни.

З рапорту командира спеціального батальйону «Титан» УДСО при ГУМВС України в Донецькій області Бессонова Д.В. від 25 лютого 2015 року вбачається, що позивач службове посвідчення не здав та на телефонні дзвінки не відповідає.

Таким чином, посилання позивача на порушення керівництвом УДСО при ГУМВС України в Донецькій області норм чинного законодавства та не проведення службового розслідування не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду та спростовується долученими до матеріалів справи документами.

Окрім того, з зазначеного висновку також вбачається, що від дачі пояснень прапорщик міліції ОСОБА_1 відмовився.

Вказані обставини зафіксовано Актом, який складено комісією у складі командира СБ «Титан» майора міліції Бессонова Д.В., інспектора СБ «Титан» капітана міліції ОСОБА_11, інспектора СБ «Титан» старшого лейтенанта міліції ОСОБА_9, та з якого вбачається, що молодший інспектор супроводження СБ «Титан» прапорщик міліції ОСОБА_1 був попереджений про наслідки не виходу на службу без поважних причин та реабілітуючи на це документів, на що останній відмовився від пояснень та прийняв рішення не виходити на службу.

З позову судом встановлено, що на момент проведення службового розслідування, тобто у лютому 2015 року, позивач перебував у місті Донецьк.

За таких обставин, суд приймає до уваги пояснення відповідача стосовно того, що вказані обставини унеможливили отримання від позивача письмових пояснень через дію обставин непереборної сили, наявність яких встановлена згаданим висновком Донецької торгово-промислової палати від 14 жовтня 2014 року № 2490/12.12-03. При цьому, відповідачем зауважено, що позивач добровільно відмовився надати пояснення будь-яким доступним способом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу у лютому 2015 року було роз'яснено негативні наслідки відмови приступити до виконання службових обов'язків після відпустки, на які позивач не звернув жодної уваги.

Таким чином, факт скоєння прапорщиком міліції ОСОБА_1 грубого порушення службової дисципліни (дисциплінарного проступку) є очевидним та таким, що був встановлений і підтверджений у належний спосіб, а саме висновками службового розслідування та зібраними матеріалами.

Більш того, факт нез'явлення позивача на роботу у період часу з 17 по 25 лютого 2015 року під час судового розгляду не лише не спростовано, а підтверджено позовної заявою та доданими до неї матеріалами.

Як вбачається з адміністративного позову, позивач ОСОБА_1 у червні 2015 року переїхав до родичів у Полтавській області.

Судом встановлено, що позивач протягом 21 місяця не прибував на службу та не цікавився можливістю виконувати свої обов'язки та отримувати грошове забезпечення.

Однак жодних обґрунтованих пояснень з наданням будь-яких підтверджуючих документів та зазначенням поважності причин стосовно того, чому позивач з лютого 2015 року та по березень 2017 року (коли він дізнався про своє звільнення) не прибув до місця проходження служби, яке передислокувалось ще у липні 2014 року у місто Маріуполь, позивачем під час судового розгляду надано не було. Жодних дій, спрямованих на продовження служби та вирішення в законний спосіб зазначених позивачем у позові проблем, наприклад шляхом подання керівництву рапорту про надання відпустки на час проведення АТО, останнім вчинено не було з лютого 2015 року по березень 2017 року, тобто більше двох років.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що наказ Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 25 лютого 2015 року № 45 о/с по особовому складу видано на підставі чинного законодавства, що є підставою для відмови у задоволенні позову в зазначеній частині. Жодних порушень, які могли б слугувати підставами для його скасування, відповідачем не було вчинено, а позивачем не надано під час судового розгляду.

Що стосується позовних вимог позивача про зобов'язання відповідачів поновити його на службі в підрозділах правонаступника УДСО при ГУМВС України в Донецькій області - Управління поліції охорони в Донецькій області Національної поліції України на аналогічній раніш займаній посаді, стягнути на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, то зважаючи на те. що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог прос касування наказу про звільнення, тому як наслідок вказана вимога також не підлягає задоволенню.

Окрім того, Управління державної служби охорони має статус юридичної особи яка самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. Згідно з частиною четвертою статті 91 ЦК України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року № 1399 «Про ліквідацію підрозділів Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ» наказано ліквідувати, як юридичні особи Департамент Державної служби охорони при МВС України та Управління ДСО, у тому числі і УДСО при ГУМВС України у Донецькій області.

Згідно зі статтею 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Разом з тим, на час виникнення спірних правовідносин, втім як і на момент розгляду справи, за даними Єдиного державного реєстру УДСО не ліквідовано та продовжує існувати як юридична особа.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов'язує ліквідаційну комісії або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу. Одночасно суд визнає працівника звільненим за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації.

Окрім того, не підлягають і задоволенню вимоги позивача про зобов'язання Управління поліції охорони в Донецькій області Національної поліції України вчинити дії - оформити та видати позивачу належним чином дублікат втраченої з їх вини трудової книжки з внесенням усіх передбачених законом приписів про трудову діяльність, оскільки Управління поліції охорони в Донецькій області створено 07 листопада 2015 року наказом Голови Національної поліції України № 48, тобто після звільнення позивача, а тому будь-яких правовідносин з позивачем не мало.

Із системного аналізу викладеного, підстав для задоволення позовних вимог не вбачається.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2)з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 КАС України).

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Із системного аналізу вищезазначеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Позивачем не було надано суду достатніх та належних доказів на підтвердження правомірності заявлених позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується нормами частини першої статті 139 КАС України, згідно з якою відшкодуванню або оплаті підлягають витрати позивача, який не є суб'єктом владних повноважень лише при задоволенні адміністративного позову.

Позивачем при зверненні до суду судовий збір не сплачувався, оскільки він звільнений від такої сплати в силу положень закону, тому підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255, КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління поліції охорони в Донецькій області (87515, місто Маріуполь, вулиця Італійська, 84 ), Департаменту поліції охорони Національної поліції України (01001, місто Київ, вулиця Малопідвальна, 5, ідентифікаційний код 40109110), Управління державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (87515, місто Маріуполь, вулиця Італійська, 84, ), про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії, стягнення коштів

Підстави для відшкодування судових витрат відсутні.

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда