Справа № 826/9252/18
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2018-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 вересня 2018 року № 826/9252/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до треті особиСолом'янського районного державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2, Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, ПАТ "Укрсоцбанк"
про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, терті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, ОСОБА_2, Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, тертя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, ПАТ "Укрсоцбанк", в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить:

- визнати протиправними дії відповідача, які полягають у накладенні арешту під час дії мораторію, встановленого Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданої як забезпечення кредиту в іноземній валюті" на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 51,3 кв.м., наданої як забезпечення кредиту в іноземній валюті за кредитним договором від 15.05.2018 року за №028/25-245;

- скасувати постанову відповідача про відкриття виконавчого провадження за виконавчим написом нотаріуса №829 від 14.02.2013 року про звернення стягнення під час дії мораторію, встановленого Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданої як забезпечення кредиту в іноземній валюті" на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 51,3 кв.м., наданої як забезпечення кредиту в іноземній валюті за кредитним договором від 15.05.2018 року за №028/25-245;

- зобов'язати відповідача зняти арешт з квартири АДРЕСА_1, загальною площею 51,30 кв. м.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що постановою старшого державного виконавця Солом'янського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бурлаки Р.В. від 06.12.2017 року відкрито виконавче провадження про примусове виконання виконавчого напису нотаріуса №829, яким передбачено стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» валютної заборгованості, яка виникла внаслідок не повернення банківського кредиту, відсотків за його користування та штрафних санкцій у розмірі 129 361 дол. США 40 центів. Для забезпечення реального виконання рішення, 04.01.2018 року державним виконавцем Солом'янського відділу державної виконавчої служби м. Києва винесено постанову про арешт майна боржника, право користування яким має дитина та оголошення заборони його відчуження.

На думку позивача, дії відповідача, що виражені у накладенні арешту, що є предметом іпотеки є протиправними, оскільки Законом України від 03.06.2014 року №1304-VІІ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено заборону стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті.

Крім того, позивач вважає, що державним виконавцем порушено законодавство України, а саме вимоги Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей», норми Сімейного кодексу України, Інструкції з організації примусового виконання рішень, оскільки право на користування квартирою, що є предметом іпотеки має дитина - дочка позивача - ОСОБА_4, що є перешкодою для вчинення виконавчих дій відповідачем.

Вважаючи дії відповідача щодо відкриття виконавчого провадження та винесення постанови про накладення арешту на квартиру позивача, що є предметом іпотеки та право на користування якою має дитина, протиправними, позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.07.2018 року визнано причини пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, поновлено строк звернення до суду, прийнято позовну заяву до розгляду та призначено до розгляду справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін у судове засідання на 10.08.2018 року. Пунктом восьмим резолютивної частини зазначеної ухвали постановлено про витребування у відповідача належним чином засвідчених копій виконавчого провадження ВП №55290404.

Відповідно до частини четвертої статті 287 КАС України адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.

У судове засідання 10.08.2018 року прибув представник позивача. Належним чином повідомленими про дату, час та місце проведення судового засідання, відповідно до матеріалів справи, відповідачем та третьою особою явку уповноважених представників не забезпечено. Через канцелярію суду 08.08.2018 року надійшов лист третьої особи, Служби у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому остання, зокрема, клопоче про слухання справи без участі представника. Крім того, третьою особою в підтримку позовних вимог зазначено, що задоволення позову ОСОБА_1 сприятиме захисту прав та охоронюваних законом інтересів малолітньої ОСОБА_4.

Судом поставлено на обговорення питання щодо слухання справи за даної явки в порядку частини першої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України).

Представник позивача проти слухання справи у судовому засідання 10.08.2018 року за даної явки заперечував з тих підстав, що відповідачем не виконано вимог ухвали суду від 20.07.2018 року та не подано до суду матеріали виконавчого провадження ВП №55290404.

Суд, заслухавши думку представника позивача, вирішив поставити на обговорення питання щодо витребування доказів та застосування заходів процесуального примусу до відповідача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.08.2018 року витребувано у Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві належним чином засвідчені копії виконавчого провадження ВП №55290404 та відкладено судове засідання до 20.08.2018 року.

Через канцелярію суду 13.08.2018 року на виконання ухвали суду від 10.08.2018 року відповідачем подано витребувані документи. Відзиву на позовну заяву відповідачем не подано.

Через канцелярію суду 20.08.2018 року представником позивача подано клопотання про слухання справи без його участі.

У судове засідання 20.08.2018 року відповідачем, належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, відповідно до матеріалів справи, участь уповноваженої особи не забезпечено. Заяв, клопотань не подано.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Керуючись частиною дев'ятою статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України судом ухвалено продовжити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Позивачем за іпотечним договором №028/15-275, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М. 15.05.2008 року за реєстровим №2638, в якості забезпечення зобов'язань за договором не відновлювальної кредитної лінії №028/25-245, укладеним з ПАТ «Укрсоцбанк» квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_1, передано в іпотеку.

Відповідно до копії довідки про реєстрацію місця проживання особи від 14.06.2018 року №1457173 зазначено, що в квартирі АДРЕСА_1, зареєстровано малолітню ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

14.02.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Ковальчук С.П., вчинено виконавчий напис №829 на договорі іпотеки, на підставі якого звернуто стягнення на нерухоме майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_1, в якому запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість, яка виникла внаслідок не повернення банківського кредиту, відсотків за його користування та штрафних санкцій у розмірі 1 033 985 грн. 64 коп.

Період, за який здійснюється стягнення, зазначено з 13.09.2011 року по 13.09.2012 року.

Крім того, у виконавчому написі вказано, що останній підлягає пред'явленню у відповідний орган виконавчої служби протягом року.

На підставі заяви ПАТ «Укрсоцбанк» №б/н від 30.11.2017 року (вх.01.12.2017 року) старшим державним виконавцем Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києва Бурлакою Р.В. відкрито виконавче провадження ВП № 55290404 з метою виконання виконавчого напису №829 від 14.02.2013 року.

Старшим державним виконавцем Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києва Бурлакою Р.В. 04.01.2018 року винесено постанову про арешт майна боржника.

Відповідно до вимог статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» позивачем подано скаргу вх.№16266/15-9-26 від 30.05.2018 року про визнання протиправними дій виконавця, в якій просить: зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом. Повернути виконавчий документ - виконавчий напис нотаріуса №829 від 14.02.2013 року - стягувачу з підстав, передбачених пунктом 9 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» без виконання на період дії мораторію, до прийняття Закону України «Про реструктуризацію валютних кредитів». Скасувати постанову про арешт з майна боржника від 04.01.2018 року, а саме: на предмет іпотеки, який вже обтяжено зобов'язаннями приватним нотаріусом при посвідченні договору забезпечення валютного кредиту, про що свідчить витяг з реєстру. Винести постанову про закриття цього виконавчого провадження, про що повідомити сторони.

Листом від 06.06.2018 року вх. №б/н, старшим державним виконавцем Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києва Бурлакою Р.В. повідомлено позивача, що останній може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, проте правові підстави для винесення постанови про зняття арешту на цей час у відповідача відсутні.

Вважаючи постанову у ВП №55290404 від 06.12.2017 року про відкриття виконавчого провадження та постанови у ВП №55290404 від 04.01.2018 року про арешт майна протиправними та такими, що порушують права та інтереси родини позивача та його малолітньої дочки, ОСОБА_1 звернувся до суду.

Всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Пунктом 3 частиною першою статті 3 Закону відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих написів нотаріусів.

Щодо строку пред'явлення виконавчого напису нотаріуса до виконання, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 89 Закону України від 02.09.1993 року №3425-XII «Про нотаріат» (із змінами і доповненнями) у виконавчому написі повинні зазначатися строк пред'явлення виконавчого напису до виконання.

Згідно з статтею 91 Закону України від 02.09.1993 року №3425-XII «Про нотаріат» (із змінами і доповненнями) виконавчий напис може бути пред'явлено до примусового виконання протягом одного року з моменту його вчинення. Поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого напису здійснюється відповідно до Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Судом встановлено, що у виконавчому написі №829 від 14.02.2013 року, на підставі якого відкрито оскаржуване виконавче провадження постановою старшого державного виконавця 06.12.2017 року, вказано, що останній підлягає пред'явленню у відповідний орган виконавчої служби протягом року.

Отже, кінцевою датою пред'явлення виконавчого напису нотаріуса до виконання є 14.02.2014 року, проте відповідно до матеріалів виконавчого провадження ВП № 55290404, заяву про відкриття виконавчого провадження ПАТ «Укрсоцбанк» надіслано до органу примусового виконання лише 30.11.2017 року (вх.01.12.2017 року), що свідчить про пропущення строку пред'явлення виконавчого напису до виконання та є підставою для повернення виконавчого напису стягувачу.

З огляду на те, що матеріали справи та матеріали виконавчого провадження №55290404 не містять доказів на підтвердження поновлення строку пред'явлення виконавчого напису №829 від 14.02.2013 року до виконання, суд дійшов висновку, що державним виконавцем протиправно відкрито виконавче провадження ВП № 55290404 та здійснено усі подальші дії в межах цього виконавчого провадження.

Щодо примусового звернення стягнення на предмет іпотеки, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною сьомою статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 37 Закону виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

07.06.2014 року набув чинності Закон України від 03.06.2014 року № 1304-VІІ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304), яким запроваджено заборону на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті.

Таким чином, пунктом 1 Закону № 1304 встановлено тимчасову заборону на примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що :

нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує: для квартири - 140 кв. метрів;

для житлового будинку - 250 кв. метрів.

Суд зазначає, що поняття «мораторій» у законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 Цивільного кодексу України).

Відтак, установлений Законом № 1304 мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Отже, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, за умов, що площа майна не перевищує встановлені розміри для відповідного виду житла, а у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, виконавчі документи про звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) підлягають поверненню стягувачу.

Крім того, відповідно до статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Із змісту листа-роз'яснення Міністерства юстиції України від 23.12.2008 року щодо здійснення позасудового врегулювання звернення стягнення на нерухоме та рухоме майно, яке є, відповідно, предметом іпотеки та застави вбачається, що примусове стягнення нерухомого та рухомого майна, що виступає предметом іпотеки чи застави, можливе лише на підставі рішення суду.

З матеріалів справи та виконавчого провадження судом встановлено, що кредит забезпечено іпотечним договором в іноземній валюті (долари США), а площа предмета іпотеки - квартири складає 51,3 кв.м., з огляду на що, правовідносини, що склалися підпадають під дію Закону №1304.

Відповідно до частини п'ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 01.02.2018 року в межах справи № 340/173/13-ц, досліджено питання щодо дії мораторію на звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Враховуючи правову позицію, яку висловлену Верховним Судом та аналіз норм Закону № 1304, кредитор має право до окремих категорій громадян, на яких поширюється дія мораторію, застосовувати тільки процедури досудового врегулювання заборгованості, надсилати вимоги, подавати позови до суду, отримувати судові рішення, вчиняти нотаріальні написи, та виконувати інші передбачені законом дії, спрямовані на отримання виконавчого документу.

Проте, сам виконавчий документ не може бути пред'явлено до виконання, оскільки на час дії Закону №1304 зупиняється строк його пред'явлення.

Тобто, органам державної виконавчої служби та їх посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заборонено вживати заходи, спрямовані на виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію Закону №1304 на період його чинності.

Якщо банк (кредитор) зловживає своїми правами і подає виконавчий документ до виконання, то виконавча служба зобов'язана відмовити у відкритті виконавчого провадження і повернути виконавчий документ стягувачу без виконання.

Підтвердження цієї позиції відображено у пункті 9 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення, то виконавчий документ повертається стягувачу.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, без згоди боржника, за споживчим валютним кредитом, що підпадає під дію мораторію, державною виконавчою службою не може бути застосовано заходи для примусового виконання, зокрема, виконавчого напису нотаріуса.

Позаяк, вищевикладене свідчить про протиправність відкриття відповідачем виконавчого провадження та винесення постанови про накладення арешту на майно позивача, що підпадає під дію мораторію, передбаченого законодавством.

Щодо звернення стягнення та накладення арешту на предмет іпотеки - квартиру, в якій зареєстровано малолітню дитину, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти-члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі статтею 154 Сімейного кодексу України, батьки мають право на самозахист прав та інтересів своїх дітей та діють як їх законні представники без спеціальних на те повноважень.

Норми статті 177 Сімейного кодексу, статей 17, 18 Закону «Про охорону дитинства», статті 12 Закону «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», п.67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року №866, передбачають, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надасться у разі гарантування збереження її права на житло і оформлюється рішенням районної, районної у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної в місті ради, витяг з якого заявникам видає служба у справах дітей.

Відповідно до пункту 28 розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджену наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

Матеріали справи та виконавчого провадження не містять доказів надання органами опіки та піклування відповідного дозволу, крім того, не має доказів на підтвердження того, що батьки малолітньої дитини мають інше житло, крім спірного, отже, звернення стягнення на майно боржника, а саме вищезазначену квартиру, призведе до порушення житлових прав ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Отже, слід дійти висновку, що постанову старшим державним виконавцем Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в м. Києві Бурлакою Р.В. про арешт майна боржника від 04.01.2018 року винесено протиправно, з огляду на що, така постанова підлягає скасуванню.

Пунктом 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити дії.

Відповідно до частини четвертої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З огляду на те, що судом встановлено протиправність винесених відповідачем постанов від 06.12.2017 року про відкриття виконавчого провадження та постанови від 04.01.2018 року про накладення арешту на майно боржника, враховуючи фактичні обставини справи та виходячи з аналізу законодавства, суд дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту є скасування постанови від 04.01.2018 року про арешт майна боржника, а саме, квартири АДРЕСА_1, загальною площею 51,30 кв. м.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Враховуючи виявлені порушення, допущені відповідачем при відкритті та здійсненні виконавчого провадження ВП №55290404, суд дійшов висновку про протиправність винесеної постанови від 06.12.2017 року про відкриття виконавчого провадження, про протиправність постанови від 04.01.2018 року про арешт майна боржника та про їх скасування, зобов'язати відповідача зняти арешт з квартири АДРЕСА_1, загальною площею 51,30 кв. м., шляхом винесення відповідної постанови відтак, про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідачем у справі, як суб'єктом владних повноважень, не виконано покладеного на нього обов'язку щодо доказування правомірності вчинення дій при винесенні оспорюваних постанов.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку, про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з дублікатом квитанції від 0.0..1 від 15.06.2018 року позивачем сплачено судовий збір в сумі 1762 грн. 00 коп. Відтак, з огляду на задоволення позову, суд дійшов висновку про присудження на користь позивача суму сплаченого ним судового збору у розмірі 1762 грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 9, 11, 44, 72-78, 79, 205, 229, 241-246, 250, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Солом'янського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бурлаки Р.В. про відкриття виконавчого провадження ВП №55290404 за виконавчим написом нотаріуса №829 від 14.02.2013 року.

3. Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Солом'янського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бурлаки Р.В. про арешт майна боржника від 04.01.2018 року, винесену у межах виконавчого провадження ВП №55290404 за виконавчим написом нотаріуса №829 від 14.02.2013 року.

4. Зобов'язати Солом'янську районну державну виконавчу службу м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві винести постанову про зняття арешту з квартири АДРЕСА_1, загальною площею 51,30 кв. м., накладеного постановою старшого державного виконавця Солом'янського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бурлаки Р.В. про арешт майна боржника від 04.01.2018 року.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (03036, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, буд. 76-а, ) суму судового збору у розмірі 1762 грн. 00 коп. (тисяча сімсот шістдесят дві гривні 00 коп.).

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч. 1 ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України. апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини п'ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1);

Відповідач: Солом'янський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (03036, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, буд. 76-а, );

Третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації (адреса: пр-т Повітрофлотський, 41, м. Київ, 03020, );

Третя особа: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» ( вул. Ковпака, 29, м. Київ, 03150);

Третя особа: ОСОБА_8 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Суддя Л.О. Маруліна