Справа № 826/6492/16
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2018-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 вересня 2018 року № 826/6492/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Катющенка В.П., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Каміа Плюс"
до про Головного управління ДФС у м. Києві визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Каміа Плюс" (далі - ТОВ "Каміа Плюс") звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві (далі - ГУ ДФС у м. Києві) від 16.02.2016:

- № про зменшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 19291030,00 грн, у тому числі: основний платіж - 15432824,00 грн та штрафні (фінансові) санкції - 3858206,00грн;

- № про зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість за грудень 2014 року у розмірі 41795,00 грн;

- № про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 24150,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення не відповідають вимогам чинного законодавства та суперечать обставинам справи. Стверджує, що не відповідає дійсності висновок контролюючого органу про завищення позивачем розміру від'ємного значення з податку на додану вартість в сумі 41795,00 грн та заниження податку на додану вартість, що підлягає сплаті в бюджет в сумі 15432824,00 грн за грудень 2014 року, внаслідок включення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених при безоплатному імпорті товарів, оскільки згідно чинного законодавства на момент формування податкового кредиту у спірному періоді, позивач мав право віднести сплачені при безоплатному імпорті вагонів суми податку на додану вартість до його складу. Крім того, зазначає, що рішення відповідача про нарахування грошового зобов'язання з податку на додану вартість суперечить не тільки вимогам чинного законодавства, а й власним роз'ясненням та податковим консультаціям. Також, вважає безпідставним висновок відповідача про порушення позивачем пункту 2.11 постанови Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 637 "Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні", оскільки надання працівникам коштів під звіт здійснювалося позивачем виключно після повернення працівниками попередньо отриманих коштів до каси позивача. Крім того, вказує, що у відповідача не було правових підстав для притягнення позивача до відповідальності на підставі Указу Президента України від 12.06.1995 № 436/95. Також, зазначає, що штраф, застосований контролюючим органом податковим повідомленням-рішенням № є адміністративно-господарською санкцією і повинен застосовуватись у межах строків, установлених статтею 250 Господарського кодексу України. Крім того, у позовній заяві позивач стверджує, що розгляд заперечень ТОВ "Каміа Плюс" на акт перевірки здійснювався відповідачем за відсутності керівника та заступника керівника ГУ ДФС у м. Києві, що є порушенням вимог пункту 1.5.2 Рекомендацій та пункту 86.7 статті 86 Податкового кодексу України. У свою чергу, указані порушення свідчать про порушення відповідачем процедури прийняття спірних податкових повідомлень-рішень.

Ухвалою суду від 25.04.2016 відкрито провадження у даній справі.

Відповідно до ухвали суду від 27.11.2017 адміністративну справу № 826/6492/16 прийнято до провадження судді Катющенка В.П. та призначено до судового розгляду у судове засідання на 26.12.2017.

У судовому засіданні 26.12.2017 представники позивача позовні вимоги підтримали та просили суд позов задовольнити у повному обсязі. На підтвердження своїх доводів щодо протиправності спірних рішень надали суду висновок експерта Київської незалежної судово-експертної установи від 21.12.2017 № 2396.

Представник відповідача у судовому засіданні 26.12.2017 заперечувала проти позовних вимог та просила суд відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмових запереченнях. Пояснила, що позивач не мав права включати до складу податкового кредиту суму податку на додану вартість у розмірі 15478694,00 грн, оскільки він не придбавав товар та виготовлював його. Вважає, що оскільки операція з повернення товару не є операцією з придбання або виготовлення товару, остання не створює для платника права формування податкового кредиту за такою операцією. Також, під час проведення перевірки контролюючим органом установлено, що ТОВ "Каміа Плюс" безпідставно видавало працівникам кошти під звіт, у той час як останні не звітували за отримані кошти, що свідчить про ігнорування платником податків вимог постанови Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 637 "Про затвердження положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні".

Оскільки представниками позивача заявлено клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження, а також враховуючи, що представник відповідача не заперечив проти задоволення заявленого клопотання, судом на підставі частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено про продовження розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення представників позивача та представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

У період з 28.12.2015 по 19.01.2016 посадовими особами Головного управління ДФС у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ "Каміа Плюс" з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2012 по 31.12.2014, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2012 по 31.12.2014, за результатами якої складено акт від 26.01.2016 № 12/1/26-15-13-03-04/33646294 (том 1 а.с. 15-59).

Атом перевірки з питань, що оскаржуються позивачем, зафіксовано порушення:

- п. 198.1 ст. 198, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, що призвело до завищення від'ємного значення з податку на додану вартість в сумі 41795,00 грн та заниження податку на додану вартість, що підлягає сплаті в бюджет в сумі 15432824,00 грн за грудень 2017 року;

- п. 2.11 гл. 2 постанови правління НБУ від 15.12.2004 № 637 "Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні", із змінами та доповненнями, зареєстровано у Міністерстві юстиції України від 13.01.2005 за № 40/10320.

Не погодившись з висновками акта перевірки, 05.02.2016 позивач подав до ГУ ДФС у м. Києві письмові заперечення № 10 (том 1 а.с. 60-63).

За результатами розгляду заперечень на акт перевірки відповідач листом від 12.02.2016 № 3043/10/26-15-13-03-04 повідомив позивача про залишення без змін висновків акта перевірки від 26.01.2016 № 12/1/26-15-13-03-04/33646294 (том 1 а.с. 65-69).

У зв'язку з виявленням порушень у ході планової виїзної перевірки, 16.02.2016 відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення:

- № про зменшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 19291030,00 грн, у тому числі: основний платіж - 15432824,00 грн та штрафні (фінансові) санкції - 3858206,00грн (том 1 а.с. 79);

- № про зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість за грудень 2014 року у розмірі 41795,00 грн (том 1 а.с. 81);

- № про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 24150,00 грн (том 1 а.с. 82).

Не погодившись з рішеннями контролюючого органу, ТОВ "Камія Плюс" розпочало процедуру їх адміністративного оскарження.

Проте, рішенням Державної фіскальної служби України від 12.04.2016 № 8075/6/99-99-1001-01-25 скаргу ТОВ "Каміа Плюс" залишено без задоволення, а податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 16.02.2016 № , № та № - без змін.

Не погодившись з правовою позицією відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Як на одну з підстав протиправності оскаржуваних рішень позивач вказує про порушення відповідачем процедури їх прийняття.

Разом з тим, суд не приймає до уваги наведені доводи позивача, з огляду на наступне.

Так, пунктом 86.7 статті 86 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі незгоди платника податків або його законних представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки, вони мають право подати свої заперечення до контролюючого органу за основним місцем обліку такого платника податків протягом п'яти робочих днів з дня отримання акта (довідки). Такі заперечення розглядаються контролюючим органом протягом п'яти робочих днів, що настають за днем їх отримання (днем завершення перевірки, проведеної у зв'язку з необхідністю з'ясування обставин, що не були досліджені під час перевірки та зазначені у зауваженнях), та платнику податків надсилається відповідь у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень. Платник податку (його уповноважена особа та/або представник) має право брати участь у розгляді заперечень, про що такий платник податку зазначає у запереченнях.

У разі якщо платник податку виявив бажання взяти участь у розгляді його заперечень до акта перевірки, контролюючий орган зобов'язаний повідомити такого платника податків про місце і час проведення такого розгляду. Таке повідомлення надсилається платнику податків не пізніше наступного робочого дня з дня отримання від нього заперечень, але не пізніше ніж за два робочих дні до дня їх розгляду.

Участь керівника відповідного контролюючого органу (або уповноваженого ним представника) у розгляді заперечень платника податків до акта перевірки є обов'язковою. Такі заперечення є невід'ємною частиною акта (довідки) перевірки.

У позовній заяві, стверджуючи про обов'язкову участь керівника контролюючого органу при розгляді заперечень на акт перевірки, позивач посилається на пункт 1.5.2 Методичних рекомендацій щодо порядку взаємодії між підрозділами органів державної фіскальної служби при організації, проведенні та реалізації матеріалів перевірок платників податків, затверджених наказом Державної фіскальної служби України від 31.07.2014 N 22 (далі - Методичні рекомендації).

Разом з тим, суд не приймає до уваги наведені доводи, позаяк, указаним пунктом Методичних рекомендацій врегульовано процедуру розгляду спірних питань, які виникають під час проведення перевірок платників податків.

У свою чергу, пунктом 1.6.2 Методичних рекомендацій передбачено, що у разі незгоди платника податків або його законних (уповноважених) представників із висновками акта (довідки) документальної перевірки чи фактами та даними, викладеними в акті (довідці), та надання ним заперечень до акта (довідки) перевірки до органу державної фіскальної служби за місцем обліку такого платника податків, відповідний підрозділ такого органу державної фіскальної служби здійснює розгляд отриманих заперечень - у разі організації та здійснення такої перевірки, або координацію їх розгляду та узагальнення матеріалів - у разі здійснення перевірки іншим органом державної фіскальної служби.

Керівником (заступником керівника) відповідного органу державної фіскальної служби обов'язково визначається уповноважена особа, яка є відповідальною за організацію розгляду заперечень згідно з порядком, встановленим статтею 86 Кодексу, а також структурні підрозділи, які залучаються до їх розгляду.

З системного аналізу наведених правових норм вбачається, що керівника (заступника керівника) контролюючого органу під час розгляду заперечень на акт перевірки зобов'язано організувати належний розгляд заперечень платника податків, тобто, участь керівника або його заступника має організаційний характер та не зобов'язує останнього бути особисто присутнім під час розгляду таких заперечень.

З матеріалів справи вбачається, що лист за результатами розгляду заперечення позивача та спірні податкові повідомлення-рішення прийняті уповноваженою особою відповідача, а саме - заступником начальника ГУ ДФС у м. Києві.

Крім того, суд вважає необхідним роз'яснити позивачеві, що будь-які формальні порушення з боку контролюючих органів не можуть спростувати наявність порушень податкового законодавства платником податків.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про безпідставність доводів позивача у цій частині.

Перевіряючи податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 16.02.2016 № та № на відповідність вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, судом встановлено наступне.

22.08.2012 ТОВ "Каміа Плюс" (Продавець) уклав договір купівлі-продажу залізничних вагонів № 22/12-04 з компанією North Transportation Logistics OU (Естонія) (Покупець) та ряд додаткових угод до нього, за умовами якого Продавець зобов'язується передати у власність Покупця, а Покупець прийняти та оплатити в порядку та на умовах, визначених договором та додатковими угодами до нього, 298 залізничних вагонів (том 1 а.с. 119-123, 124-126, 145, 159-161).

На виконання умов вищезазначеного договору позивач експортував залізничні вагони компанії North Transportation Logistics OU, що підтверджується актом прийому передачі залізничних вагонів від 15.11.2012 та вантажно-митною декларацією (том 1 а.с. 133-142).

В листопаді 2014 року, через неможливість зареєструвати вагони у базі естонської залізниці та невідповідність деяких технічних вимог вагонів, сторони визнали неналежне виконання обов'язків по договору позивачем та уклали додаткову угоду № 3 до договору купівлі-продажу залізничних вагонів від 22.08.2012 № 22/12-04 (том 1 а.с. 145), згідно якої Покупець зобов'язався повернути 298 вагонів ТОВ "Каміа Плюс", а Продавець - повернути покупцю отримані за вагони кошти.

Відповідно до вантажно-митної декларації № 100260001/2014/147941 (том 1 а.с. 162-166) позивач при ввезенні вагонів на територію України оформив їх у режимі імпорту, сплатив 15478694,00 грн податку на додану вартість (том 1 а.с. 167) та включив сплачену суму до складу податкового кредиту за грудень 2014 року.

Обґрунтовуючи порушення ТОВ "Каміа Плюс" пунктів 198.1, 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, контролюючий орган зазначає, що операція з повернення товарів не є господарською операцією з придбання або виготовлення товарів (у тому числі при їх імпорті), а тому не може розглядатись як юридичний факт, з яким закон пов'язує виникнення у платника права на податковий кредит та, відповідно, у платника податків відсутнє право на включення таких сум ПДВ до податкового кредиту. Також, у акті перевірки відповідач зазначає, що ТОВ "Каміа Плюс" придбано вагони з метою використання в господарських операціях (реалізація) та, відповідно, сформовано податковий кредит в попередніх звітних періодах. При реалізації вагонів на адресу нерезидента (експорт), застосовано нульову ставку згідно з пп. 195.1.1 п. 195.1 ст. 195 Податкового кодексу України, а при повернення товару повторно включено суму ПДВ до складу податкового кредиту у грудні 2014 року.

Разом з тим, наведені доводи контролюючого органу спростовуються наступним.

За визначенням підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

З системного аналізу наведених правових норм вбачається, що обов'язковою передумовою виникнення у платника податків права на податковий кредит є нарахування (сплата) податку при придбанні товарів (робіт, послуг) з метою використання у господарській діяльності.

Відповідно до пункту 180.1 статті 180 та підпункту "в" пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України операції платників податку з ввезення товарів на митну територію України в митному режимі імпорту або реімпорту є об'єктом оподаткування податком на додану вартість, а будь-яка особа, що ввозить товари на митну територію України в обсягах, які підлягають оподаткуванню, та на яку покладається відповідальність за сплату податків у разі переміщення товарів через митний кордон України відповідно до Митного кодексу України є платником податку для цілей оподаткування податком на додану вартість.

Згідно з пунктом 190.1 статті 190 Податкового кодексу України базою оподаткування для товарів, що ввозяться на митну територію України, є договірна (контрактна) вартість, але не нижче митної вартості цих товарів, визначеної відповідно до розділу III Митного кодексу України, з урахуванням мита та акцизного податку, що підлягають сплаті і включаються до ціни товарів.

Пунктом 206.1 статті 206 Податкового кодексу України визначено, що під час ввезення товарів на митну територію України суми податку підлягають сплаті до державного бюджету платниками податку до/або на день подання митної декларації безпосередньо на єдиний казначейський рахунок, крім операцій, за якими надається звільнення (умовне звільнення) від оподаткування.

Таким чином, операція з імпорту товарів передбачає оплату та нарахування податку на додану вартість, який визначається з договірної вартості товару, та сплачується до або на дату подання вантажної митної декларації до контролюючого органу, яким в даному випадку є митний орган.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що платник податків, виконавши перед бюджетом зобов'язання зі сплати податку на додану вартість при імпорті товарів для подальшого використання в межах власної господарської діяльності, має право для включення суми сплаченого податку на додану вартість до складу податкового кредиту.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою виникнення права на віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов'язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата сплати (нарахування) податку за податковими зобов'язаннями, що були включені отримувачем таких послуг до податкової декларації попереднього періоду.

Згідно з пунктом 201.12 статті 201 Податкового кодексу України у разі ввезення товарів на митну територію України документом, що посвідчує право на віднесення сум податку до податкового кредиту, вважається митна декларація, оформлена відповідно до вимог законодавства, яка підтверджує сплату податку.

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що на платника податків при ввезенні товару на митну територію України покладено обов'язок зі сплати податку на додану вартість, суму якого останній має право включити до вкладу податкового кредиту звітного періоду. При цьому, діюче законодавство на момент виникнення спірних правовідносин не містить положень, що необхідною умовою для виникнення у платника податків права на податковий кредит є оплатне придбання останнім матеріальних цінностей, позаяк визначальною умовою є сплата податку на додану вартість до Державного бюджету згідно з пунктом 206.1 статті 206 Податкового кодексу України.

Отже, визначальним при формуванні податкового кредиту з податку на додану вартість при здійсненні операцій з імпорту товару, у тому числі, у випадку повернення раніше експортованого товару, є сплата під час митного оформлення товару податку на додану вартість та використання імпортованого товару у межах власної господарської діяльності платника податку.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач при ввезенні вагонів на територію України оформив їх у режимі імпорту, сплатив 15478694,00 грн податку на додану вартість.

У свою чергу, відповідачем не оспорюється, що надана позивачем вантажно-митна декларація № 100260001/2014/147941 оформлена належним чином, а визначена в ній сума податку на додану вартість перерахована до бюджету в повному обсязі.

При цьому, відповідачем ні в акті перевірки, ні в судовому засіданні не заперечувалось, що залізничні вагони, отримані позивачем на виконання умов договору та додаткових угод до нього, згідно з вантажною митною декларацією в подальшому використовувалися в оподатковуваних податком на додану вартість операціях в межах господарської діяльності позивача.

Враховуючи встановлені обставини та зважаючи на те, що позивач виконав перед бюджетом зобов'язання зі сплати податку на додану вартість при імпорті товарів для подальшого використання в межах власної господарської діяльності, суд дійшов висновку, що останній мав правові підстави для зарахування суми сплаченого податку до складу податкового кредиту.

Суд також враховує долучений до матеріалів справи висновок експерта Тихоненко І.П. (свідоцтво №1199 від 25.01.2008), яким встановлено, що висновки акту перевірки позивача в частині порушення п. 198.1, 198.3 ст. 198 ПК України, що призвело до завищення від'ємного значення з податку на додану вартість в сумі 41795,00 грн та заниження податку на додану вартість, що підлягає сплаті в бюджет в сумі 15432824,00 грн за грудень 2014 року документально і нормативно не підтверджуються (том 2 а.с. 106-119).

За наведених обставин суд дійшов висновку, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 16.02.2016 № не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, а також суперечить встановленим у справі обставинам, є протиправним та підлягає скасуванню, що є правовою підставою для задоволення позовних вимог у цій частині.

Зважаючи на те, що судом встановлено відсутність порушень позивачем податкового законодавства під час формування податкового кредиту у грудні 2014 року, суд, враховуючи взаємозв'язок між формуванням податкового кредиту та від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання і податкового кредиту, і, як наслідок, бюджетним відшкодуванням у перевіреному періоді, дійшов висновку про відсутність у контролюючого органу правових підстав для зменшення позивачеві розміру від'ємного значення податку на додану вартість в сумі 41795,00 грн.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування податкового повідомлення-рішення від 16.02.2016 № та задоволення позову у цій частині.

Перевіряючи податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 16.02.2016 № на відповідність вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, судом встановлено наступне.

Підставою для прийняття указаного рішення став висновок контролюючого органу про порушення ТОВ "Каміа Плюс" вимог Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 637 в частині порядку видачі готівки під звіт та її використання. Зокрема, під час перевірки установлено, що працівники ТОВ "Каміа Плюс" ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримували в касі Товариства кошти під звіт на "господарські потреби", проте звіти про використання коштів указані працівники не складали.

Позивач, обґрунтовуючи помилковість висновків контролюючого органу, зазначає, що під час перевірки відповідачем не було взято до уваги, що кошти, які були видані під звіт працівникам повертались останніми до каси Товариства. Крім того, вважає, що штраф, застосований контролюючим органом податковим повідомленням-рішенням № є адміністративно-господарською санкцією і повинен застосовуватись у межах строків, установлених статтею 250 Господарського кодексу України.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходив з наступного.

Щодо доводів позивача про порушення відповідачем строків застосування штрафних санкцій, установлених статтею 250 Господарського кодексу України, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Так, частиною першою статті 250 Господарського кодексу України встановлено, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з частиною другою цієї статті, якою ця стаття доповнена Законом України від 02.12.2010 № 2756-VI, зі сфери її дії виключено штрафні санкції, розмір і порядок стягнення яких визначені Податковим кодексом України та іншими законами, контроль за дотриманням яких покладено на органи доходів і зборів.

Закон України від 02.12.2010 № 2756-VI набрав чинності 01.01.2011 і не має зворотної сили, оскільки доповнення статті 250 Господарського кодексу України частиною другою такого змісту посилює режим юридичної відповідальності.

Таким чином, до 01.01.2011 - часу набрання чинності Податковим кодексом України, санкції за порушення законів, які не є законами з питань оподаткування, належали до адміністративно-господарських санкцій, застосування яких було можливим лише в межах строків, встановлених статтею 250 зазначеного Кодексу, тобто, не пізніше шести місяців з дня виявлення порушення і не пізніше року з дня його вчинення.

Відповідно до підпункту 14.1.39. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України грошове зобов'язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно з підпунктом 14.1.265. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України штрафна санкція (фінансова санкція, штраф) - плата у вигляді фіксованої суми та/або відсотків, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи, а також штрафні санкції за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Пунктом 58.2. статті 58 Податкового кодексу України передбачено, що податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) за кожним окремим податком, збором та/або разом із штрафними санкціями, передбаченими цим Кодексом, а також за кожною штрафною (фінансовою) санкцією за порушення норм іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, та/або пенею за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Таким чином, з 01.01.2011 (часу набрання чинності Податковим кодексом України) санкції за порушення законодавства, яке не є законодавством з питань оподаткування, належали до грошових зобов'язань, застосування яких є можливим лише в межах строків, встановлених Податковим кодексом України.

Відповідно до пункту 102.1. статті 102 Податкового кодексу України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Враховуючи наведене, лише до порушень, вчинених до 01.01.2011, контролюючий орган зобов'язаний був при застосуванні до суб'єкта господарювання штрафних санкцій, передбачених Указом Президента України "Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки", виходити зі строків застосування адміністративно-господарських санкцій, передбачених статтею 250 Господарського кодексу України.

У той же час, судом встановлено, що контролюючим органом зафіксовано порушення позивачем Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 637, відповідальність за яке передбачена Указом Президента України "Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки" у період дії вимог частини другої статті 250 Господарського кодексу України, а тому дія цієї статті, зокрема, щодо встановлених у ній термінів застосування адміністративно-господарських санкцій, не може поширюватись на штрафні санкції у межах спірних правовідносин.

Разом з тим, висновки відповідача, викладені у акті перевірки, не знайшли свого підтвердження та спростовуються наступним.

Згідно пункту 2.11 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 N 637, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 13.01.2005 за N 40/10320, видача готівкових коштів під звіт або на відрядження (далі - під звіт) здійснюється відповідно до законодавства України.

Видача готівкових коштів під звіт на закупівлю сільськогосподарської продукції та заготівлю вторинної сировини, крім металобрухту, дозволяється на строк не більше 10 робочих днів від дня видачі готівкових коштів під звіт, а на всі інші виробничі (господарські) потреби на строк не більше двох робочих днів, уключаючи день отримання готівкових коштів під звіт.

Якщо підзвітній особі одночасно видана готівка як на відрядження, так і для вирішення в цьому відрядженні виробничих (господарських) питань (у тому числі для закупівлі сільськогосподарської продукції у населення та заготівлі вторинної сировини), то строк, на який видана готівка під звіт на ці завдання, може бути продовжено до завершення терміну відрядження.

Видача відповідній особі готівкових коштів під звіт проводиться за умови звітування нею у встановленому порядку за раніше отримані під звіт суми.

Звітування за одержані під звіт готівкові кошти здійснюється відповідно до законодавства України.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі видаткових касових ордерів ТОВ "Каміа Плюс" видано працівникам ОСОБА_3 та ОСОБА_5 аванси на господарські потреби, а саме: 17.01.2014 ОСОБА_3 видано 16600,00 грн, 20.01.2014 ОСОБА_4 видано 16600,00 грн, 21.01.2014 ОСОБА_3 видано 16600,00 грн, 22.01.2014 ОСОБА_4 видано 15000,00 грн, 23.01.2014 ОСОБА_3 видано 13000,00 грн, 24.01.2014 ОСОБА_3 видано 13000,00 грн, 27.01.2014 ОСОБА_3 видано 13000,00 грн, 28.01.2014 ОСОБА_3 видано 13000,00 грн, 29.01.2014 ОСОБА_3 видано 13000,00 грн (том 1 а.с. 168-176).

Так, пунктом 2 Порядку складання Звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 05.12.2012 N 1276, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.12.2012 за N 2185/22497 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт (далі - Звіт), подається до закінчення п'ятого банківського дня, що настає за днем, у якому платник податку завершує таке відрядження або завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок податкового агента платника податку, що надав кошти під звіт.

З системного аналізу наведених положень вбачається, що законодавством установлено конкретний термін використання працівником отриманої готівки на заздалегідь визначені потреби і після такого використання у працівника з'являється інший обов'язок - звітувати за витрачені кошти, повернути залишок невикористаних або отримати частину власних коштів, використаних для виконання певних обов'язків.

При цьому, метою подачі звіту є підтвердження працівником використання коштів на визначені роботодавцем потреби.

Згідно з пунктом 3.3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні приймання готівки в каси проводиться за прибутковими касовими ордерами (додаток 2), підписаними головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства.

Про приймання підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається засвідчена відбитком печатки цього підприємства квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера) за підписами головного бухгалтера або працівника підприємства, який на це уповноважений керівником.

Під час роботи з готівкою касири (особи, що виконують їх функції) керуються правилами визначення платіжності банкнот і монет Національного банку України.

Отже, первинним документом, який підтверджує прийняття готівки до каси підприємства є прибутковий касовий ордер.

З матеріалів справи вбачається, що працівниками ТОВ "Каміа Плюс" ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не були використані кошти для виданих потреб та з дотриманням строків, визначених Положенням, були повернуті до каси Товариства, що підтверджується наступними прибутковими касовими ордерами:

від 20.01.2014 № 3, відповідно до якого прийнято готівку в касу ТОВ "Каміа Плюс" в сумі 16600,00 грн;

від 21.01.2014 № 4, відповідно до якого прийнято готівку в касу ТОВ "Каміа Плюс" в сумі 16600,00 грн;

від 24.01.2014 № 7, відповідно до якого прийнято готівку в касу ТОВ "Каміа Плюс" в сумі 13000,00 грн;

від 27.01.2014 № 8, відповідно до якого прийнято готівку в касу ТОВ "Каміа Плюс" в сумі 13000,00 грн;

від 28.01.2014 № 9, відповідно до якого прийнято готівку в касу ТОВ "Каміа Плюс" в сумі 13000,00 грн;

від 29.01.2014 № 10, відповідно до якого прийнято готівку в касу ТОВ "Каміа Плюс" в сумі 13000,00 грн;

від 30.01.2014 № 11, відповідно до якого прийнято готівку в касу ТОВ "Каміа Плюс" в сумі 13000,00 грн (том 1 а.с. 177, 178, 181-185).

Згідно звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт від 22.01.2014 № 5 ОСОБА_3 прозвітував про використання виданої готівки в сумі 367,00 грн (том 1 а.с. 186-187). Невитрачена частина готівкових коштів в сумі 16233,00 грн повернута до каси Товариства згідно з прибутковим касовим ордером від 22.01.2014 № 5 (том 1 а.с. 179).

Відповідно до звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт від 22.01.2014 № 3 ОСОБА_4 прозвітував про використання виданої готівки в сумі 447,48 грн (том 1 а.с. 188-189). Невитрачена частина готівкових коштів в сумі 14552,52 грн повернута до каси Товариства згідно з прибутковим касовим ордером від 23.01.2014 № 6 (том 1 а.с. 180).

Суд звертає увагу, що невикористані грошові кошти повернуті до каси ТОВ "Каміа Плюс" у встановлені законодавством строки, разом з тим, правова оцінка указаним обставинам не була надана контролюючим органом ні під час перевірки, ні під час розгляду заперечень, ні під час адміністративного оскарження рішень.

Дослідивши видаткові касові ордери, звіти про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт та прибуткові касові ордери позивача, які були видані у період з 17.01.2014 по 30.01.2014, суд приходить до висновку про відсутність порушень позивачем вимог законодавства про використання готівкових коштів та звітування про їх використання.

Крім того, встановлені обставини свідчать про те, що під час перевірки контролюючим органом проігноровано та не надано правову оцінку указаним обставинам.

Таким чином, висновки відповідача про порушення позивачем вимог абзацу 3 пункту 2.11 постанови Правління НБУ від 15.12.2004 N 637 "Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні" не відповідають дійсним обставинам справи та спростовані долученими до матеріалів справи документами.

За наведених обставин суд дійшов висновку, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 16.02.2016 № не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, а також суперечить встановленим у справі обставинам, є протиправним та підлягає скасуванню, що є правовою підставою для задоволення позовних вимог у цій частині.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Каміа Плюс" (03039, м. Київ, вул. Голосіївська, 7, корпус 3, ідентифікаційний код 33646294) задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ідентифікаційний код 39439980) від 16.02.2016 № , № та № .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ідентифікаційний код 39439980) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Каміа Плюс" (03039, м. Київ, вул. Голосіївська, 7, корпус 3, ідентифікаційний код 33646294) 290354,64 грн сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Суддя В.П. Катющенко