Справа № 826/1907/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2018-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 вересня 2018 року № 826/1907/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Аблова Є.В., суддів Григоровича П.О., Смолія І.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні та зобов'язати вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач) до Державної фіскальної служби України (далі - відповідач), у якому просить суд стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати сум, що належали до виплати позивачу при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 14 696,85 грн, а також зобов'язати відповідача нарахувати і сплатити єдиний соціальний внесок, який не був сплачений при звільненні позивача, на суму 22 235,54 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 квітня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі, закінчено підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи на 31.05.2017.

В обґрунтування заявленого позову зазначено, що позивач звільнений з посади головного державного ревізора-інспектора відділу моніторингу діяльності кластерних груп суб'єктів господарювання управління кластерного аналізу координаційно-моніторингового департаменту ДФС на підставі наказу ДФС від 28.07.2016 №2745-о згідно з п. 5 ст. 36 КЗпП України. Однак належні до виплати суми заробітної плати були перераховані на картковий рахунок позивача 01.09.2016, тобто з затримкою строків, передбачених ст. 116 КЗпП України, що є підставою для сплати відповідачем середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП України. Також позивач зазначає, що відповідачем не було нараховано і сплачено єдиний внесок на суму заробітної плати, нараховану позивачу при звільненні, всупереч вимогам п. 1 ч. 1 ст. 4, п. 1 ч. 2 ст. 6, п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Відповідач надав письмове заперечення, в якому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав необгрунтованості позовних вимог. Повідомив, що у серпні 2016 року позивачу було нараховано допомогу по тимчасовій непрацездатності за період з 11 липня по 22 липня 2016 року та премію за липень 2016 року, а також нараховано компенсацію за невикористані 84 календарних дні відпусток і здійсненно коригування заробітної плати за липень 2016 року. Посилаючись на ч. 2 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» відповідач зазначає, що у разі нарахування сум компенсації за невикористані щорічні (додаткові) відпустки після звільнення працівника сплата єдиного внеску законодавством не передбачена, оскільки зазначені грошові компенсації не є платою за відпрацьований час, а роботодавець не має обов'язку страхувальника щодо звільненого працівника.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до частини четвертої статті 122 КАС України (у редакції, чинній на дату постановлення ухвали) суд ухвалив продовжити розгляд справи у письмовому провадженні.

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII внесені зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, які набрали чинності 15 грудня 2017 року.

Відповідно до частини 3 статті 3 КАС України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Приписами пункту 10 частини 1 Перехідних положень КАС України встановлено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

На підставі наказу ДФС від 28.07.2016 №2745-о ОСОБА_1 була звільнена з посади головного державного ревізора-інспектора відділу моніторингу діяльності кластерних груп суб'єктів гсподарювання управління кластерного аналізу координаційно-моніторингового департаменту ДФС згідно з п. 5 ст. 36 КЗпП України у звязку з переведенням її на роботу до Національної комісії, що здійснює дрежавне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Також наказом передбачена виплата грошової компенсації за невикористані 40 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 14.06.2013 по 28.07.2016 та 29 календаних днів додаткової відпустки за період роботи з 24.06.2014 по 23.06.2016, а також перерахування грошової компенсації за невикористані 15 календарних днів додаткової відпустки за період роботи з 24.06.2016 по 23.06.2017 до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Як встановлено судом, на картковий рахунок позивача, відкритий у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», надходила заробітна плата 15.07.2016 у сумі 2800,00 грн, 29.07.2016 у сумі 2171,39 грн, 09.08.2016 у сумі 15 000,00 грн, 31.08.2016 у сумі 1478,79 грн, 01.09.2016 у сумі 1375,17 грн.

Як вбачається з розрахункових листів, виданих відповідачем, за липень 2016 року заробітна плата склала 6 175,64 грн, за серпень 2016 року - 26 149,48 грн.

У відповіді від 16.01.2017 №654/П/99-99-05-01-03-14 на скаргу позивача від 16.12.2016 ДФС повідомило, що згідно з табелем обліку робочого часу департаменту моніторингу доходів та обліково-звітних систем у липні 2016 року позивачу було нараховано заробітну плату за 12 робочих днів у сумі 6 175,64 грн, допомога по тимчасовій непрацездатності за період з 11 по 22 липня 2016 року у сумі 2 928,48 грн була нарахована у серпні 2016 року, оскільки лист непрацездатності не надходив у липні 2016 року до департаменту фінансування, бухгалтерського обліку та звітності. Також в серпні 2016 року нараховано премію за липень 2016 року у сумі 1285,00 грн та на підставі наказу від 28.07.2016 №2745-о позивачу нараховано компенсацію за невикористані 84 календарні дні відпусток на суму 22 235,64 грн (з яких 3 196,37 грн перераховано на рахунок Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг). Крім того, здійснено коригування заробітної плати за липень 2016 року (29 липня) на суму -299,64 грн. При цьому відповідач зазначив про відсутність у нього обов'язку згідно з ч. 2 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» з нарахування та сплати єдиного соціального внеску з сум компенсації за невикористані щорічні (додаткові) відпустки після звільнення працівника.

Згідно з довідкою Управління Пенсійного фонду України у Макарівському районі Київської області від 01.02.2017 сума заробітку для нарахування пенсії у липні 2016 року - 10 089,48 грн, у серпні - 0 грн.

За таких обставин, 02.02.2017 позивач звернулася до суду з адміністративним позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні, а також зобов'язання вчинити дії з нарахування та сплати єдиного соціального внеску.

Оцінивши за правилами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва дійшов наступних висновків.

Відповідно до положень статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 83 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, встановлені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому судом не приймаються як необґрунтовані посилання відповідача на ненадходження листа непрацездатності у липні 2016 року до департаменту фінансування, бухгалтерського обліку та звітності, оскільки позивач зазначає про надання зазначеного документа 25.07.2016 до департаменту кадрової політики та роботи з персоналом, а крім того позивачу також у серпні 2016 року, тобто наступного місяця після звільнення, нараховано премію за липень 2016 року та компенсацію за відпустки, що свідчить про затримку розрахунку при звільненні позивача з вини відповідача.

Однак суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю Україниу взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Зважаючи на те, що після звільнення позивача 28.07.2016 відповідач здійснив остаточний розрахунок з позивачем 01.09.2017, про що свідчить надана позивачем історія по картковому рахунку, відкритому в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», (15.07.2016 - 2800,00 грн, 29.07.2016 - 2171,39 грн, 09.08.2016 - 15 000,00 грн, 31.08.2016 - 1478,79 грн, 01.09.2016 - 1375,17 грн, а також 3196,37 грн перераховано 18.08.2016 на рахунок Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, що не заперечується позивачем), позивач звернувся з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні 02.02.2017 з пропущенням тримісячного строку, встановленого частиною 1 статті 233 КЗпП України, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині.

При цьому позивач не обґрунтував причин не звернення до суду у строки, передбачені частиною 1 статті 233 КЗпП України.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача нарахувати і сплатити єдиний соціальний внесок, який не був сплачений при звільненні позивача, на суму компенсації за невикористані щорічні і додаткові відпустки у розмірі 22 235,54 грн суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 частини 1 стаття 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску, зокрема, є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (пункт 1 частини 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування»).

Згідно з розрахунковим листом за серпень 2016 року, виданим відповідачем, позивачу нараховано 22 235,54 грн компенсації за невикористані щорічні і додаткові відпустки, однак за даними довідки Управління Пенсійного фонду України у Макарівському районі Київської області від 01.02.2017 відповідачем не надано відомостей щодо сум, виплачених позивачу у серпні 2016 року.

База нарахування єдиного внеску визначається відповідно до статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 7 цього Закону єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Відповідно до положень частини 2 статті 2 Закону України «Про оплату праці» додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

За положеннями частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно з підпунктом 2.2.12 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 № 5, суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством, входять до фонду оплати праці у складі фонду додаткової заробітної плати. Отже, зазначені виплати є базою для нарахування єдиного внеску.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов'язані сплачувати єдиний внесок.

Застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

З урахуванням викладеного, після звільнення застрахованої особи роботодавець не несе обов'язку страхувальника для цієї особи, а відповідно і платника єдиного внеску. Отже, особам, яким за період після звільнення нараховано компенсації за невикористану відпустку, єдиний внесок на зазначені суми не нараховується.

Також згідно з положеннями частини 2 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» для осіб, яким після звільнення з роботи нараховано заробітну плату (дохід) за відпрацьований час, єдиний внесок нараховується на суму, що визначається шляхом ділення заробітної плати (доходу), виплаченої за результатами роботи, на кількість місяців, за які вона нарахована.

Разом з тим, відповідно до підпункту 2.2.12 Інструкції зі статистики заробітної плати суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток є оплатою за невідпрацьований час.

З урахуванням викладеного, відсутні правові підстави для зобов'язання відповідача нарахувати і сплатити єдиний соціальний внесок, який не був сплачений при звільненні позивача, на суму компенсації за невикористані щорічні і додаткові відпустки у розмірі 22 235,54 грн.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також доводи сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись положеннями статей 2, 72-77, 90 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) до Державної фіскальної служби України (ідентифікаційний код 39292197, адреса: 04053, м. Київ Львівська площа, 8) про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати сум, що належали до виплати ОСОБА_1 при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 14 696,85 грн, та зобов'язання нарахувати і сплатити єдиний соціальний внесок, який не був сплачений при звільненні, на суму 22 235,54 грн відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішенням суду може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя Є.В. Аблов

Судді П.О. Григорович

І.В. Смолій