Справа № 802/922/18-а
Суддя: Боровицький О. А.
Дата ухвалення: 2018-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/922/18-а

Головуючий у 1-й інстанції: Воробйова І.А.

Суддя-доповідач: Боровицький О. А.

11 вересня 2018 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Боровицького О. А.

суддів: Ватаманюка Р.В. Матохнюка Д.Б.

за участю:

секретаря судового засідання: Мирошниченко С.О.,

позивача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 червня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про скасування повідомлення, визнання протиправною відмови, визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в березні 2018 року позивач - ОСОБА_2 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про скасування повідомлення, визнання протиправною відмови, визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 01.06.2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

У судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений завчасно та належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними у матеріалах справи письмовими доказами, надавши їм оцінку, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, 20.01.2018 року ОСОБА_2 направлено заяву на адресу відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС, в якій просив:

1)поновити виконавче провадження №50963031 з виконання виконавчого листа №802/3745/15-а;

2)поновити виконавче провадження №44360795 з виконання рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 року;

3)відкрити виконавче провадження з виконання виконавчого листа №802/2272/16-а.

До даної заяви, додано наступні документи: копію пенсійного посвідчення НОМЕР_1; дублікат виконавчого листа №802/2272/16-а, виданий Вінницьким апеляційним адміністративним судом; копію рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11.01.2017 року у справі №127/25888/16-ц; копію ухвали Господарського суду м. Києва від 13.07.2017 року у справі №46/436-б.

За наслідком розгляду даної заяви, старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби винесено повідомлення №55673843/20.1/12 від 31.01.2018 року про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання. Зокрема, у даному повідомленні вказано, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення за заявою стягувача, при цьому, на кожен поданий на примусове виконання виконавчий документ подається окрема заява про примусове виконання рішення.

Разом з тим, стягувач у поданій заяві надає доручення щодо виконання різних виконавчих листів №802/3745/15-а, №802/2272/16-а, №802/292/17-а, №802/3745/15-а, №127/7801/16-ц. Відтак для прийняття рішення про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №802/2272/16-а, виданим Вінницьким апеляційним адміністративним судом, необхідно подати окрему заяву. Також вказано, що позивачем не завірено копію пенсійного посвідчення належним чином.

Вважаючи зазначені дії відповідача незаконними позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку даному спору, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 1404-19).

За приписами ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1 та п.1 ч.2 ст.11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-19, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно частини другої статті 26 Закону № 1404-19, до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, достатньою підставою для звільнення від сплати авансового внеску є виконання рішення Європейського суду.

Так, від сплати авансового внеску звільняються стягувачі за рішеннями про: стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин; обчислення, призначення, перерахунок, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг; відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також смертю фізичної особи; стягнення аліментів; відшкодування майнової та/або моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Від сплати авансового внеску також звільняються державні органи, інваліди війни, інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп, громадяни, віднесені до категорій 1 та 2 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у разі їх звернення до органів державної виконавчої служби.

У разі виконання рішення Європейського суду з прав людини авансовий внесок не сплачується.

А тому, не надання позивачем засвідченої копії пенсійного посвідчення, в якості додаткового обґрунтування звільнення від сплати авансового внеску, не може бути підставою для не прийняття виконавчого документу за умови, що відсутні інші підстави для цього.

Оцінюючи позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності посадових осіб у відсутності контролю за законністю та своєчасністю дій державної виконавця, суд вказує на наступне.

Відповідно частини четвертої статті 74 Закону № 1404-19, начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Отже, як видно із даної норми, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця, начальник має право своєю постановою або скасувати таке (рішення) або зобов'язати вчинити дії за наявності на те правових підстав.

Проте, таких підстав посадова особа органу ДВС не вбачала, їх наявність не підтвердилась і в ході розгляду даної справи, а тому заявлений позов в досліджуваній частині задоволенню не підлягає.

Визначаючись щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Частинами першою та другою статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру та обсягу страждань, немайнових витрат, які зазнав позивач.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 вказаної постанови).

Стверджуючи про те, що відповідачем завдано моральну шкоду, позивачем не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті особи. Як і не доведені самі негативні зміни у житті. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування шкоди в сумі 100000 грн. та не підтверджено її документально.

Таким чином, позовна вимога про відшкодування позивачу моральної та шкоди позивачем не доведена з передбачених статтями 23, 1167 ЦК України обставин і підстав, які зумовлюють наявність такої шкоди. Зокрема не надано обґрунтованих доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди саме неправомірними діями відповідача.

А тому, за сукупністю наведених обставин підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди відсутні.

Водночас, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що достатньою підставою для формування оскаржуваного повідомлення є недотримання позивачем вимог статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" щодо необхідності подання окремої заяви на кожен поданий на примусове виконання виконавчий документ, зазначаючи наступне.

Окремі питання організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню, регламентуються Інструкцією з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 року № 512/5 (далі- Інструкція №512/5).

Із положень пункту 3.4 Інструкції №512/5 випливає, що заява про відкриття виконавчого провадження подається до органу ДВС у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа.

До заяви про відкриття виконавчого провадження, яка подається представником стягувача, додається документ, що підтверджує його повноваження.

На кожен поданий на примусове виконання виконавчий документ стягувачем подається окрема заява про відкриття виконавчого провадження.

Із аналізу вище процитованих норм видно, що на кожен поданий на примусове виконання виконавчий документ подається окрема заява про відкриття виконавчого провадження.

В свою чергу, відповідно до пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону № 1404-19, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_2 від 10.01.2018 року адресованої начальнику Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС про поновлення виконавчих проваджень ВП №50963031 та ВП №44360795 і відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду, позивач звернувся до органу ДВС з клопотанням про відкриття провадження з виконання одного виконавчого листа за №802/2272/16-а, та надав до заяви один виконавчий лист №802/2272/16-а.

А тому, твердження відповідача, і відповідно підстава повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, оскільки позивач дає доручення щодо виконання різних виконавчих листів є помилковим.

Крім того, чинним законодавством не заборонено звертатися стягувачу до керівника відділу ДВС про вирішення інших питань, що відносяться до його повноважень.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач прийнятті рішення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання діяв неправомірно.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення не відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

У силу п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 червня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про скасування повідомлення, визнання протиправною відмови, визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати повідомлення про повернення виконавчого листа стягувачу без прийняття до виконання від 31.01.2018 року.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 17 вересня 2018 року.

Головуючий Боровицький О. А.

Судді Ватаманюк Р.В. Матохнюк Д.Б.