Справа № 826/1544/16
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2018-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

14 вересня 2018 року м. Київ№ 826/1544/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Катющенка В.П., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію АТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Літвінов Артем Володимирович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Руденко Валерій Олександрович про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання утриматись від вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - Позивач, ОСОБА_1.) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі по тексту - Відповідач-1, Фонд), Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича (далі по тексту - Відповідач-2, Уповноважена особа), треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Літвінов Артем Володимирович, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, Руденко Валерій Олександрович, в якому, з урахуванням змінених позовних вимог, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення (повідомлення) Уповноваженої особи №5126 від 14.07.2015 щодо визнання нікчемним правочину (договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. 19.12.2014 за реєстровим №1347);

- зобов'язати Уповноважену особу утриматись від вчинення дій щодо застосування наслідків нікчемності правочину (договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. 19.12.2014 за реєстровим №1347);

- зобов'язати Фонд утриматись від вчинення дій щодо застосування наслідків нікчемності правочину (договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. 19.12.2014 за реєстровим №1347);

- визнати протиправними дії Уповноваженої особи щодо встановлення нікчемності правочину - договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного між АТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. 19.12.2014 за реєстровим №1347.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що правочин з купівлі-продажу нерухомого майна визнано нікчемним за відсутності на те законодавчо визначених підстав.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року відкрито провадження в адміністративній справі, закінчено підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи на 25 липня 2016 року.

На адресу суду від Уповноваженої особи надійшло заперечення на позов, у якому Відповідача-2 вказав на те, що правочин з купівлі-продажу нерухомого майна визнано нікчемним з підстав передбачених п.7 та п.8 ч. 3 ст. 38 Закону № 4452-VI, а саме Банк уклав з пов'язаною особою Банку правочин щодо відчуження належного Банку нерухомого майна з порушенням заборони, встановленої Постановою НБУ №692/БТ та без погодження з Національним Банком України, а також Банк прийняв оплату за таким правочином без реальних грошових надходжень, внаслідок чого окремим кредитором було отримано перевагу.

Від Фонду на адресу суду надійшло заперечення на позов, у якому Відповідач-1 вказав на те, що Уповноважена особа визнаючи правочин нікчемним діяла у межах та у спосіб визначених законом повноважень.

У судовому засіданні 25 липня 2016 року розгляд справи відкладено на 24 жовтня 2016 року.

Від Уповноваженої особи на адресу суду надійшли клопотання про зупинення провадження у справі, про закриття провадження у справі, витребування додаткових доказів у справі та про залучення у справу у якості третьої особи - Національний Банк України, а також заперечення на позов, з додатковим обґрунтування правомірності своїх дій з визнання правочину з купівлі-продажу нерухомого майна нікчемним.

У судовому засіданні 24 жовтня 2016 року судом відмовлено у задоволенні клопотань Уповноваженої особи про зупинення провадження у справі про залучення у справу у якості третьої особи Національного Банку України; розгляд клопотання про закриття провадження у справі відкладено; задоволено клопотання про витребування у НБУ додаткових доказів у справі. Розгляд справи відкладено на 30 січня 2017 року.

Від Позивача 30.01.2017 надішли додаткові письмові пояснення у справі.

У судовому засіданні 30 січня 2017 року суд ухвалив перейти до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року адміністративну справу №826/1544/16 прийнято до провадження судді Катющенка В.П. та призначено до судового розгляду у судове засідання на 13 грудня 2017 року.

12.12.2017 від позивача на адресу суду надійшла заява про зміну позовних вимог, якою доповнено позовні вимоги та яка прийнята судом у судовому засіданні 13.12.2017, у зв'язку з чим розгляд справи відкладено на 06 лютого 2018 року.

У зв'язку з перебування судді на лікарняному, розгляд справи відкладено на 27 березня 2018 року.

У судовому засіданні 27 березня 2018 року суд на підставі ч. 9 ст. 205 КАС України ухвалено про продовження розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для закриття провадження у справі, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, між Позивачем та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна від 19 грудня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. 19.12.14р. за реєстровим №1347 (а.с.125-126, том І), згідно умов якого продавець передає у власність, а покупець приймає і зобов'язується оплатити на визначених цим договором умовах нерухоме майно - нежилі приміщення №№1, 2 (групи приміщень №1 (в літ. А), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 74,8 кв. м. Об'єкт належить продавцю на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого 03 грудня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. за реєстровим №3949.

Цього ж дня приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. прийнято рішення № 18170762 про реєстрацію за Позивачем права власності на вищевказане нерухоме майно. Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу нерухомого майна від 19 грудня 2014 року.

Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та .реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (а.с.98-101, том І), приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденком В.О. прийнято рішення від 11 червня 2015 року за №22006220 про реєстрацію за ОСОБА_7 права власності на нерухоме майно - нежилі приміщення №№1, 2 (групи приміщень №1 (в літ. А), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 74,8 кв. м. Підстава виникнення права власності: договір купівлі - продажу від 11 червня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденком В.О. за №1316.

На підставі постанови Правління НБУ від 02 березня 2015 року № 150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02.03.2015 прийнято рішення № 51 про запровадження з 03.03.2015 тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду.

Уповноваженою особою Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Дельта Банк» призначено Кадирова Владислава Володимировича.

Тимчасову адміністрацію запроваджено строком на 3 місяці з 03.03.2015 по 02.06.2015.

У подальшому виконавча дирекція Фонду прийняла рішення №71 від 08 квітня 2015 року про внесення змін до рішення виконавчої дирекції Фонду від 02 березня 2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно якого тимчасову адміністрацію запроваджено строком на шість місяців з 03.03.2015 до 02.09.2015 включно.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 02 жовтня 2015 року № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 02.10.2015 №181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк», призначено Уповноважену особу Фонду та делеговано усі повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк», визначені статтями 37, 38, 51, частинами першою та другою статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирову Владиславу Володимировичу на два роки з 05.10.2015 по 04.10.2017 включно.

За результатом проведеної перевірки правочинів (інших договорів) за операційно-господарськими операціями, призначеної наказом від 11 березня 2015 року №67, Комісією виявлено правочин, що є нікчемним згідно п. 7, п. 8 ч. 3 ст. 38 Закону № 4452-VI, а саме: договір купівлі-продажу нерухомого майна від 19 грудня 2014 року, укладений з ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстраційним №1347. Результати перевірки оформлені протоколом Комісії від 10 липня 2015 року №16.

Уповноваженою особою на адресу Позивача надіслано повідомлення від 14 липня 2015 року за №5126 (а.с.94-95, том І), яким ОСОБА_1 повідомлено про те, що правочин з купівлі-продажу нерухомого майна від 19 грудня 2014 року, укладений з ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстраційним №1347, визнано нікчемним з підстав, визначених п. 7, п. 8 ч. 3 ст. 38 Закону №4452-VI. У цьому ж повідомленні вимагалось повернути Банку отримане за нікчемним правочином майно.

Не погоджуючись з діями та рішенням Уповноваженої особи щодо визнання правочину нікчемним, Позивач звернулась з даним позовом до суду.

Розглядаючи наявність підстав для закриття провадження у справі, в тому числі, зазначених у заяві про закриття провадження у справі представника Відповідача-2, наявній у матеріалах справи, суд зазначає наступне.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N 005, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997, проголошено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20.07.2006 у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначив, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Приписами пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За визначенням статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

З аналізу наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду справ недостатньо застосовувати виключно формальний критерій - визначення суб'єктного складу спірних правовідносин, адже визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Так, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Позивач у позовній заяві зазначає, що визнання нікчемним правочину з купівлі-продажу нерухомого майна від 19 грудня 2014 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1, на підставі якого Позивач набула права власності на нерухоме майно, не відповідає вимогам Закону № 4452-VI.

Законом України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI) установлені правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами. Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 цього Закону уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За змістом статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно з частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділено відповідними функціями, передбаченими частиною другою статті 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема, акумулювання коштів, отриманих із джерел, визначених статтею 19 цього Закону; здійснення регулювання участі банків у системі гарантування вкладів фізичних осіб; здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організація відчуження активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку; повідомлення сторін за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Відповідно до частини п'ятої статті 34 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Згідно з частиною другою статті 37 зазначеного Закону Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, установлених цим Законом.

За приписами частини першої статті 54 Закону № 4452-VI рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Таким чином, за змістом наведених правових норм, на Фонд, який є юридичною особою публічного права, покладено функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Зі свого боку уповноважена особа Фонду виконує від його імені делеговані Фондом повноваження щодо забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основні функції Фонду мають як владний характер, зокрема щодо врегулювання правовідносин у сфері банківської діяльності, так і не містять владної складової, а спрямовані на здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом тимчасової адміністрації та ліквідації.

Спір у цій справі стосується правомірності дій уповноваженої особи Фонду щодо визнання нікчемним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 19 грудня 2014 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1, на підставі якого Позивач набула права власності на нерухоме майно. Тобто, спірні правовідносини обумовлені порушенням приватного права.

Зазначене дає підстави вважати, що оскільки лише Фонду за законом доручено забезпечувати відновлення платоспроможності банку або підготовку його до ліквідації, а спірні правовідносини виникли у зв'язку з наявністю у Позивача прав та зобов'язань за договором купівлі-продажу, уповноважена особа Фонду в цьому випадку діє як орган управління банком, який здійснює заходи щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втраті майна та грошових коштів.

Оскільки позивач оскаржує дії уповноваженої особи Фонду не як суб'єкта владних повноважень, а як органу управління банком, який здійснює заходи щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна, такий спір не є публічно-правовим.

Дана правова позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 11.04.2018 у справі № 910/12294/16, від 16.05.2018 у справі № 910/17448/16.

Відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою, другою статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Предметна підсудність, юрисдикція цивільних прав передбачена у частині першій статті 19 Цивільного процесуального кодексу, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у даній справі.

Частиною другою статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Згідно з частиною другою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення ОСОБА_1 сплаченого судового збору за подання до суду даного позову у сумі 1742,42 грн.

Відповідно до статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв'язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Керуючись ст. ст. 238, 239, 243, 248, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі №826/1544/16 за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича, треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Літвінов Артем Володимирович, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Руденко Валерій Олександрович про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання утриматись від вчинення дій.

Попередити Позивача, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Роз'яснити позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільної юрисдикції.

Повернути ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) сплачений судовий збір у розмірі 1742,42 грн.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена. Згідно з частиною першою статті 295 та частиною першою статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII.

Суддя В.П. Катющенко