Справа № 826/15731/17
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2018-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 вересня 2018 року № 826/15731/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту електроенергетичного комплексу Міністерства

енергетики та вугільної промисловості України,

Славутицької міської ради Київської області

про визнання незаконним та скасування листа, визнання протиправною

бездіяльності, зобов'язання вчинити дії

представники позивача та відповідачів - не прибули,

сторін:

ВСТАНОВИВ:

04 грудня 2017 року до канцелярії Окружного адміністративного суду міста Києва від ОСОБА_1 (далі - позивач) на розгляд суду надійшла позовна заява б/н від 29.11.2017 до Департаменту електроенергетичного комплексу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (далі - Департамент або відповідач-1) та Славутицької міської ради Київської області (надалі - відповідач-2), в якій позивач просить суд:

- визнати незаконним та скасувати лист Департаменту електроенергетичного комплексу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України в частині висновку за змістом: «У випадку тимчасової відсутності ГВП в неопалювальний період правових підстав вважати будинок відключеним від систем ГВП немає, а отже і не передбачено збільшення пільгового обсягу споживання електричної енергії, відповідно до вимог Постанови»;

- визнати протизаконною бездіяльність Славутицької міської ради Київської області щодо вирішення питання державної субвенції для місцевого бюджету в 2015, 2016, 2017 роках по повній компенсації пільги за користування послугами з електропостачання у житлових приміщеннях (будинках) обладнаних стаціонарними електроплитами, за відсутності централізованого постачання гарячої води - в розмірі 150 кВт г на місяць на сім'ю (домогосподарство) з однієї особи і додатково 30 кВт г на місяць на кожного іншого члена сім'ї (домогосподарства);

- зобов'язати Славутицьку міську раду Київської області відшкодовувати за рахунок державної субвенції особам, віднесеним до 1 та 2 категорії громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, різницю в компенсації пільг за збільшене користування послугами з електропостачання в 2017 році у житлових приміщеннях (будинках) обладнаних стаціонарними електроплитами, за час перерв послуги централізованого постачання гарячої води більше допустимого мінімального шестигодинного терміну відхилення безперебійності надання послуги - в розмірі додаткових 20 кВт г на місяць на сім'ю (домогосподарство) з однієї особи;

- зобов'язати Славутицьку міську раду Київської області з 01.01.2018 відшкодовувати за рахунок державної субвенції особам, віднесеним до 1 та 2 категорії громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, компенсацію пільг за збільшене користування послугами з електропостачання у житлових приміщеннях (будинках) обладнаних стаціонарними електроплитами, за час перерв послуги централізованого постачання гарячої води більше допустимого мінімального шестигодинного терміну відхилення безперебійності надання послуги - в розмірі 130 кВт г на місяць на сім'ю (домогосподарство) з однієї особи і додатково 30 кВт г на місяць на кожного іншого члена сім'ї.

На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 27.10.2017 було оприлюднено рішення Славутицької міської ради Київської області від 20.10.2017 № 768-31-VII «Про затвердження програми фінансування пільг для окремих категорій громадян міста Славутича на 2017-2020 роки в новій редакції». В паспорті рішення не передбачено і не забезпечено відшкодування в повному обсязі пільг по користуванню послугами з електропостачання в період перерв послуг гарячого водопостачання особам, віднесеним до 1 та 2 категорій громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, за рахунок державних субвенцій. Постановою Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 № 409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування» установлена соціальна норма користування житлово-комунальними послугами щодо оплати яких держава надає пільги для користування послугами з електропостачання в житлових приміщеннях (будинках), обладнаних стаціонарними електроплитами, за відсутності централізованого постачання гарячої води - 150 кВт/г на місяць на сім'ю (домогосподарство) з однієї особи і додаткового 30 кВт/г на місяць на кожного іншого члена сім'ї (домогосподарства), але не більше як 270 кВт/г на місяць. В міжопалювальний період з 07.07.2014 до 05.09.2017 центральна міська котельна не працювала і було відсутнє централізоване постачання гарячої води в м. Славутичі. Натомість, відповідно до щомісячних рахунків за місяці відсутності гарячого водопостачання міжопалювальних періодів, починаючи з 07.07.2014 Чернігівським РЕМ ПАТ «Чернігівобленерго» протиправно нараховано йому компенсацію пільги 50% тільки в межах 160 кВт/г, замість законодавчих 180 кВт/г, внаслідок чого завдані збитки, як його сім'ї, так і іншим пільговикам.

З цього приводу позивач звернувся до відповідача-2 в порядку досудового вирішення спору, на що 23.11.2017 отримав лист останнього від 17.11.2017 № 05-02/509/1 із роз'ясненням Департаменту електроенергетичного комплексу Міненерговугілля України щодо застосування соціальних нормативів на послугу з електропостачання у разі тимчасової відсутності централізованого постачання гарячої води. Однак, із такими роз'ясненнями позивач не погоджується і вважає, що в цьому листі відповідач-1 визнає свою некомпетентність у зазначеному питанні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.12.2017 (суддя Пащенко К.С.) судом відкрито провадження в адміністративній справі № 826/15731/17 та призначено попереднє судове засідання на 25.01.2018.

12.01.2018 через канцелярію суду надійшла заява позивача, зокрема, про відмову від позовних вимог, заявлених до Славутицької міської ради Київської області. Також у цій заяві ОСОБА_1 заявлено додаткові позовні вимоги, а саме:

- визнання дії відповідача-1 по наданню висновку в роз'яснювальному листі Славутицькій міській раді Київської області протиправною;

- зобов'язання відповідача-2 та третіх осіб - ПАТ "Чернігівобленерго" та Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області утриматись від застосування висновку з листа при визначені застосування правової норми положення п. 6 ч. 3 постанови Кабінету Mіністрів України від 06.08.2014 № 409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування», а саме: установленої соціальної норми користування житлово-комунальними послугами щодо оплати яких держава надає пільги дія користування послугами з електропостачання (до 31 грудня 2017 року) в житлових приміщеннях (будинках) обладнаних стаціонарними електроплитами, за відсутності централізованого постачання гарячої води - 150 кВт г на місяць на сім'ю (домогосподарство) з однієї особи і додатково 30 кВт г на місяць на кожного іншого члена сім'ї (домогосподарства), але не більш як 270 кВт г на місяць.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.01.2018 прийнято відмову ОСОБА_1 від позовних вимог, заявлених до Славутицької міської ради Київської області, та закрито провадження у справі в цій частині позовних вимог; судом постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 01.03.2018.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.01.2018 повернуто заяву позивача від 12.01.2018 в частині зміни предмету та підстави позову (по додатковим вимогам).

Судовими повістками від 26.01.2018, судом викликано для участі в судовому засіданні сторін на 01.03.2018.

01.03.2018 у судове засідання сторони не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Разом з цим, суд відмічає, що враховуючи клопотання відповідача-1 про розгляд справи в порядку письмового провадження та клопотання відповідача-2 про розгляд справи за відсутності його представників за наявними у справі доказами, судом, на підставі ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України (в рішенні - КАС України), вирішено розглядати справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і має відповідне посвідчення категорії 2 серії НОМЕР_1.

Позивач звернувся до відповідача-2 з приводу внесення в проект рішення «Про внесення змін до програми фінансування пільг для окремих категорій громадян міста Славутича на 2017-2020 роки», затвердженої рішенням Славутицької міської ради Київської області від 24.03.2017 № 548-24-VІІ, додаткового положення, яким передбачити кошти (організаційні заходи) на відповідну збільшену компенсацію оплати електроенергії пільговикам за період передбачених законодавством перерв в наданні послуги гарячого водопостачання.

Відповідачем-2 було повідомлено ОСОБА_1, що пільги та субсидії на оплату житлово-комунальних послуг надаються в межах соціальних нормативів, встановлених постановою КМУ № 409 від 06.08.2014. Окрім того виконавчий комітет Славутицької міської ради Київської області звернувся до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, а також до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України за роз'ясненням щодо застосування соціальних нормативів на послугу з електропостачання у разі тимчасової відсутності централізованого постачання гарячої води.

За змістом листа відповідача-1, який адресований Славутицькій міській раді Київської області на звернення виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області від 19.09.2017, у випадку тимчасової відсутності гарячого водопостачання в неопалювальний період правових підстав вважати будинок відключеним від систем ГВП немає, а отже і не передбачено збільшення пільгового обсягу споживання електричної енергії відповідно до вимог постанови КМУ від 06.08.2014 № 409.

Вважаючи незаконним лист відповідача-1 в частині зазначеного вище висновку, позивач звернувся до суду з позовом про його скасування.

Вирішуючи даний спір по суті, суд виходить з такого.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (по тексту - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі в тексті - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням, у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), пункт 57, Series A, № 93).

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні й конституційному поданні щодо тлумачення частини другої

статті 55 Основного Закону України, в своєму Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

За змістом частини третьої статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із частиною першою статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року

№ 18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

За змістом ч. 1 ст. 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час звернення позивача до суду), завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч. 1 ст. 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно із частиною другою статті 4 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 5 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

При цьому, обов'язковою ознакою дій, рішень (в тому числі і актів) чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб'єктів відповідних правовідносин і мають обов'язковий характер.

З наведених норм процесуального закону випливає, що позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність у будь-якому випадку повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

У даній справі ОСОБА_1 оскаржує висновок Департаменту електроенергетичного комплексу Міненерговугілля України щодо надання пільг та субсидій на оплату спожитої електроенергії у випадку тимчасової відсутності ГВП в неопалювальний період, викладений у роз'яснювальному листі від 25.10.2017 № 32.4-ВИХ/1440-17.

Однак, на переконання суду, інформація зазначена у листі відповідача-1 сама по собі не створює для позивача жодних правових наслідків у вигляді зміни або припинення його прав і не породжує для нього обов'язкових юридичних наслідків. Такий лист не порушує прав та охоронюваних законом інтересів останнього, оскільки зазначена у ньому інформація носить роз'яснювальний, рекомендаційний характер та не є обов'язковою для виконання.

Окрім того, лист Департаменту електроенергетичного комплексу Міненерговугілля України від 25.10.2017 № 32.4-ВИХ/1440-17, який адресований Славутицькій міській раді Київської області, не містить ознак нормативно-правового акту чи акту індивідуальної дії, не встановлює, не змінює та не скасовує норми права, не породжує прав і обов'язків для певних суб'єктів, а є документом, що містить роз'яснювальний (інформаційний) характер, а тому, в силу ч. 2 ст. 17 КАС України, не підлягає оскарженню як нормативно-правовий акт чи акт індивідуальної дії.

Відповідно до ч. 4 ст. 105 КАС України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду), адміністративний позов може містити вимоги, зокрема, про скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень.

За п. 1 ч. 2 ст. 162 КАС України (в тій же редакції), у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Аналіз зазначених норм процесуального закону у взаємозв'язку із позовною вимогою ОСОБА_1 надають суду підстави вважати, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного, на його думку, права, оскільки визнання незаконним і скасування відповідного висновку у листі відповідача-1 не забезпечить його відновлення.

За змістом ч. 3 ст. 2 КАС України, основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин у справі; 5) обов'язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 79 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 6, 7, 19, 139, 194, 229, 242, 243, 246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Суддя К.С. Пащенко