Справа № 0240/2760/18-а
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

13 вересня 2018 р. Справа № 0240/2760/18-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Жданкіної Наталії Володимирівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Перевертака В.В.,

позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: Лівандовської О.В.,

свідків: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Тульчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Тульчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що звернулась із заявою до відповідача для призначення їй пенсії, як особі яка станом на 01.01.1993 не менше 4-х років проживала в зоні посиленого радіологічного контролю відповідно до Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", однак отримала відмову викладену у листі Тульчинського ОУПФУ Вінницької області №631/13-1-13 від 25.04.2018, чим порушено її права, що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду.

Ухвалою судді Вінницького окружного адміністративного суду від 20.08.2018 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін у судове засідання.

В судовому засіданні 13.09.2018 позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили позов задовольнити в повному обсязі покликаючись на обставини викладені у позовній заяві, відповіді на відзив (38673 від 07.09.2018) та пояснення надані в судовому засіданні.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо заявлених позовних вимог заперечила з підстав наведених у відзиві на позовну заяву (вх. №38267 від 05.09.2018). Зокрема вказала, що згідно з довідки Тульчинської міської ради №1455 від 07.06.2017 позивач зареєстрована та постійно проживає в м. Тульчин з 1999 року. Зміст довідки ДМС України, Тульчинський районний сектор №47/148 від 05.09.2017, засвідчує, що позивач з 1987 проживала за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, а з 08.05.1981 по 1992 рік перебувала на обліку як іноземець - громадянин республіки Білорусь. Проте, дані трудової книжки позивача вказують, що ОСОБА_1 в період з 25.11.1983 по 27.06.1992 працювала в спеціалізованому ремонтно-будівельному управлінні побутового обслуговування населення Латвійської РСР м. Рига, яке не відноситься до населених пунктів, що віднесені до зон радіоактивного забруднення внаслідок чорнобильської катастрофи згідно переліку постанови КМУ №106 від 23.07.1991. Крім того, факт проживання позивача в м. Рига у зазначений в трудовій книжці період свідчать свідоцтва про народження її дітей у 1986 та 1989 роках, які були видані по місцю проживання позивача.

З огляду на суперечливість відомостей, що містяться у наданих позивачем документах відповідач позбавлений можливості підтвердити статус потерпілого внаслідок аварії на ЧАЕС, передбачений п. 2 ст. 55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Також, в судовому засіданні були допитані в якості свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які засвідчили факт постійного проживання ОСОБА_1 з 1986 року в м. Тульчин.

Заслухавши пояснення представників сторін, покази свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази суд встановив наступне.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України №106 від 23.06.1991 "Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи" затверджено перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення.

Цією постановою визначено, що м. Тульчин Вінницької області відноситься до зони посиленого радіоекологічного контролю

Встановлено, що ОСОБА_1 є особою, яка постійно проживала на території зони посиленого радіоекологічного контролю (4 категорія), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2, виданим Вінницькою обласною державною адміністрацією 10.12.1999.

Як було встановлено під час розгляду справи, позивач неодноразово зверталась до відповідача із проханням призначити їй пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до п. 2 ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", як особі, яка станом на 01.01.1993 постійно проживала у зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4 років.

Разом із тим, як зазначив відповідач у поданому до суду відзиві, рішенням, оформленим протоколом №1696 від 20.11.2017, позивачу було відмовлено у призначенні відповідної пенсії. Підставою для відмови у призначенні пенсії зазначено те, що поданими документами не підтверджено фактичне проживання позивача у зоні посиленого радіоекологічного контролю, і як наслідок - не підтверджено статус потерпілої внаслідок аварії на ЧАЕС.

Також, у відповідь на подану позивачем заяву від 10.04.2018 про призначення їй пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку отримала відмову у вигляді листа №631/13-1-13 від 25.04.2018, зміст якого за своєю суттю дублював інформацію наведену в протоколі №1696 від 20.11.2017.

Незгода позивача із такою відмовою зумовила її звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Згідно ст. 15 Закону України "Про пенсійне забезпечення", умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" або надається їм право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом.

Статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.

Так, згідно ч. 2 ст. 55 цього ж Закону право на призначення пенсії із зниженням пенсійного віку на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років мають особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років.

При цьому, згідно з ч. 3 ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" призначення та виплата пенсій, особам які мають право на її отримання із зменшенням пенсійного віку, провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач відмовив позивачу у призначені пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" посилаючись на відомості вказані у трудовій книжці серії НОМЕР_3, згідно якої ОСОБА_1 в період з 25.11.1983 по 27.06.1992 працювала в спеціалізованому ремонтно-будівельному управлінні побутового обслуговування населення Латвійської РСР м. Рига, яке не відноситься до населених пунктів, що віднесені до зон радіоактивного забруднення внаслідок чорнобильської катастрофи згідно переліку постанови КМУ №106 від 23.07.1991.

З огляду на викладене, Пенсійний фонд дійшов висновку про те, що позивач не проживала у зоні посиленого радіоекологічного контролю 4 роки, як того вимагає закон, а тому і не має права на призначення пенсії відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Разом із тим, суд не погоджується із такою позицією відповідача, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 9 Закону №796 особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, окрім інших є потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Згідно із ч. ч. 1, 2, ст. 11 Закону №796 до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать: 1) евакуйовані із зони відчуження (в тому числі особи, які на момент евакуації перебували у стані внутріутробного розвитку, після досягнення ними повноліття), а також відселені із зон безумовного (обов'язкового) і гарантованого добровільного відселення; 2) особи, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов'язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони безумовного (обов'язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, та відселені або самостійно переселилися з цих територій.

Відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 14 Закону №796 встановлено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: - особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4.

Частина 1 статті 65 Закону №796 визначає, що учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Згідно до ч. 4 ст. 65 Закону №796, видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій.

Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 № 51 (далі - Порядок) встановлено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", іншими актами законодавства.

Відповідно до п. 6 Порядку, особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, і віднесеним до категорії 4, видаються посвідчення коричневого кольору, серія В.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 10.12.1999 Вінницькою обласною державною адміністрацією було видано посвідчення потерпілого від наслідків аварії на ЧАЕС категорії 4 серії НОМЕР_2, згідно якого їй присвоєно статус громадянки, яка постійно проживала на території зони посиленого радіолоекологічного контролю.

Таким чином, оскільки саме уповноважений орган при прийнятті рішення про видачу посвідчення перевіряє надані для цього документи, то уповноваженим органом було підтверджено факт належності позивача до категорії потерпілих від Чорнобильської катастрофи 4 категорії.

Водночас, суд враховує, що додані до заяви про призначення пільгової пенсії документи дійсно містили суперечливі відомості. Зокрема, як свідчить зміст трудової книжки позивача серії НОМЕР_3, заповненої 09.11.1981, ОСОБА_1 розпочала свою трудову діяльність 15.10.1981 у Латвійській РСР, та лише з 18.12.1995 стала працювати на території України у Тульчинському технікумі ветеринарної медицини, з якого звільнилась 24.09.1996. З 01.07.1999 позивачу було призначено допомогу по безробіттю, яка припинена 27.02.2000. Починаючи з 26.12.2002 позивач працює у Тульчинському маслосирзаводі, правонаступником якого є ТОВ "Фуд Девелопмент".

В свою чергу, факт проживання позивача на території м. Тульчин знайшов своє підтвердження довідкою Тульчинської міської ради Вінницької області №3219 від 20.11.2017, зміст якої свідчить, що позивач, відповідно до відомостей ДМС України у Вінницькій області, з травня 1987 року по даний час проживає у м. Тульчині, яке з 26.04.1986 по 31.12.2014 відносилось до зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4) (а.с. 34), а також отриманим в судовому засідання позами свідків.

З приводу наявності вказаних розбіжностей між відомостями зазначеними в трудовій книжці та виданою Тульчинською міською радою Вінницької області довідкою, позивач пояснила, що після народження 23.10.1986 сина ОСОБА_6, перебуваючи з вересня 1986 року в декретній відпустці, разом із її цивільним чоловіком ОСОБА_7, переїхала до України в м. Тульчин Вінницької області.

Також зазначила, що вказане у свідоцтві про народження меншого сина ОСОБА_8 місце народження м. Рига, пов'язано з тим, що перебуваючи на 27 тижні вагітності вона приїхала у Латвійську РСР щоб не бут звільненою з роботи до досягнення меншим сином 8 річного віку. При цьому зазначила, що після народження сина повернулась до м. Тульчин. На підтвердження даних обставин, позивачем до матеріалів справи було додано Довідку Тульчинського закладу дошкільної освіти Вінницької області №60 від 18.12.2017, згідно якої її син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 відвідував Тульчинський заклад дошкільної освіти "1 "Веселка" з 1989 по 1993 роки, та син ОСОБА_8, 27.06.1989, також відвідував даний заклад з 1992 року по 1996 рік (а.с. 36).

Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши докази у справі, заслухавши покази свідків, суд вважає, що у судовому засіданні належним чином доведено факт проживання позивача у м. Тульчині Вінницької області у періоди з 01.12.1986 по 26.06.1989 та з 01.08.1989 по 22.06.1999.

З огляду на зазначене, зважаючи на наявність в поданих до Пенсійного фонду, разом із заявою про призначення пільгової пенсії, документах суттєвих розбіжностей щодо постійного місця проживання позивача, а також відсутності в відповідача повноважень на дослідження відповідних обставин, що потребують встановлення факту, позовні вимоги позивача про визнання протиправними дій Тульчинського ОУПФУ Вінницької області щодо не нарахування ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до п. 2 ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" не підлягають задоволенню.

Разом з тим, з метою належного захисту прав позивача, зважаючи на доведеність під час розгляду справи права позивача на отримання пенсії зі зниженням пенсійного віку, суд приходить до висновку про наявність підстав для зобов'язання Тульчинського ОУПФУ Вінницької області призначити та виплатити ОСОБА_9 пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до п. 2 ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", починаючи з дати звернення із заявою про призначення пенсії - 10 квітня 2018 року.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України).

Таким чином, дослідивши усі обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного здобутого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до переконання про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходив з того, що згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені ним судові витрати зі сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов'язати Тульчинське об'єднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області призначити ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1) з 10 квітня 2018 року пенсію як особі, яка станом на 01 січня 1993 року не менше 4-х років проживала в зоні посиленого радіологічного контролю, відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Тульчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області сплачений при звернені до суду судовий збір у розмірі 352,40 грн. (триста п'ятдесят дві гривні 40 коп.).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідент. код НОМЕР_1);

Тульчинське об'єднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області (вул. М.Леонтовича, 51, м. Тульчин, Вінницька область, ).

Повний текст рішення виготовлено та підписано: 18.09.2018.

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна