Справа № 803/740/18
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2018-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2018 рокуЛьвів№ 876/5544/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.

суддів: Гінди О.М., Попка Я.С.

за участі секретаря судового засідання Сідельник Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 травня 2018 року, ухвалене суддею Дмитрук В.В. в місті Луцьку о 11 год. 04 хв. у справі № 803/740/18 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про застосування штрафних санкцій, вимоги про сплату боргу (недоїмки),

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася з позовом до суду, у якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 21.03.2018 року № , № , № ; визнати протиправним та скасувати рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 21.03.2018 року; визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 21.03.2018 року № Ф-.

На підтвердження позовних вимог позивачка покликається на те, що Податковий кодекс України не ставить у залежність формування витрат за придбаний товар певного періоду з його реалізацією у цей період. Позивач вважає, що формування витрат господарської діяльності можливе в періоді в який такі витрати були здійснені незалежно від того чи такий товар був реалізований, важливо лише документальне підтвердження його придбання та наступне використання в господарській діяльності.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30 травня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними та скасовано: податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Волинській області від 21 березня 2018 року № , № , № , рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 21 березня 2018 року № , вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 21 березня 2018 року № Ф-.

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач, Головне управління Державної фіскальної служби у Волинській області подавши апеляційну скаргу, в якій просить рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 травня 2018 року скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт покликається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та виходить з того, що згідно з нормами Податкового кодексу України доходи визначаються за касовим методом в момент їх отримання, а витрати у момент отримання доходу, якого вони стосуються та при їх документальному підтвердженні. Апелянт вважає, що такого порядку позивачкою не дотримано.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено те, що Головним управлінням ДФС у Волинській області проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року.

За результатами перевірки контролюючим органом складено акт № 3322/13-06/НОМЕР_5 від 05.03.2018 року, в якому встановлено вчинення позивачем наступних порушень:

- п. 177.10 ст. 177 ПК України згідно з яким фізичні особи-підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару;

- п. 6 ст. 128 Господарського кодексу України, яким визначено обов'язковість ведення обліку результатів своєї діяльності відповідно до вимог законодавства;

- п. 121.1 ст. 121 Податкового кодексу України в частині незабезпечення зберігання частини первинних документів, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та податкових зобов'язань;

- п.п. 44.1, 44.3 ст. 44, п. 177.2, пп. 177.4.1 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено податок з доходів фізичних осіб за 2016 рік на суму 67 274 грн. 82 коп.

- п. 2 ч. 1 ст. 7, п.п. 2, 3, 9 ст. 9 розділу ІІІ Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого донараховано суму єдиного соціального внеску як самозайнятій особі в розмірі 81 971 грн. 56 коп., в тому числі за 2016 рік в сумі 76 021 грн. та за 2017 рік в сумі 5 950 грн. 56 коп.;

- пп. 162.1.1 п. 162.1 ст. 162, пп. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163, пп. 164.1.3 п. 164.1 ст. 164, пп. 1.3 п. 161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено військовий збір на суму 5 606 грн. 24 коп., в тому числі за 2016 рік в сумі 5 606 грн. 24 коп.

Висновки акта перевірки ґрунтуються на твердженні контролюючого органу щодо неправомірності віднесення до складу витрат в 2016 році (які формувались за касовим методом), витрат по придбанню ФОП ОСОБА_1 у товариства з обмеженою відповідальністю «ЗЗТ» товарно-матеріальних цінностей (Портландцемент ПЦ ІІ/А-ІІІ-500) на загальну суму 373 749 грн. (без ПДВ), оскільки придбаний товар не був реалізований і знаходиться в залишках платника податків, чим порушено вимоги ст. 177 Податкового кодексу України.

На підставі зазначеного акта перевірки, ГУ ДФС України у Волинській області 21.03.2018 року прийнято податкові повідомлення-рішення:

- № , яким збільшено суму грошового зобов'язання з військового збору на 6 326 грн. 24 коп., в тому числі: на 5 606 грн. 24 коп. за основним платежем та на 720 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями,

- № , яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на 84 093 грн. 53 коп., в тому числі: на 67 274 грн. 82 коп. за основним платежем та на 16 818 грн. 71 коп. за штрафними санкціями,

- № , яким застосовано штрафні (фінансові) санкції в сумі 510 грн. за платежем «податок на доходи фізичних осіб».

На підставі цього ж акта перевірки, відповідачем сформовано щодо позивача вимогу від 21 березня 2018 року № Ф- про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальну суму 81 971 грн. 56 коп. та прийнято рішення від 21 березня 2018 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 15 799 грн. 26 коп.

Як видно з матеріалів перевірки та пояснень висловлених письмово та усно представниками сторін в судових засіданнях, підстави для збільшення позивачу зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску та військового збору ґрунтуються на одних і тих же висновках про заниження позивачкою у 2016 році чистого оподатковуваного доходу як бази оподаткування вказаними податками і зборами.

Виходячи із висновків акта перевірки та доводів відповідача, у вказаному періоді позивачка завищила витрати, що призвело до заниження чистого доходу.

Відповідно до положень пункту 177.1статті 177 Податкового кодексу України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України визначено, що об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Як вказує відповідач, позивачкою неправомірно до складу витрат включено витрати на товар, який знаходиться на складі та ще не реалізований позивачкою.

З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до п.п. 177.4.1 п. 177.4 ст. 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат.

Згідно з п.п. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності та не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Апеляційним судом встановлено, що одним із видів діяльності позивачки є «Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням» КВЕД 46.73.

В акті перевірки зазначено, що позивачка у своїй господарській діяльності здійснює реалізацію (торгівлю) будівельних матеріалів, в тому числі цементу.

Придбання Портландцементу ПЦ ІІ/А-Ш 500 в ТзОВ «ЗЗТ» підтверджується видатковими накладними (а.с. 27-31).

Розрахунки за придбаний товар проведено позивачем в повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями (а.с. 32-41).

Таким чином, витрати по придбанню позивачем протягом 2016 року товарно-матеріальних цінностей (Портландцементу ПЦ ІІ/А-Ш 500) в ТзОВ «ЗЗТ» для подальшої їх реалізації понесені підприємцем у зв'язку із здійсненням господарської діяльності, а тому висновки податкового органу щодо неправомірності віднесення витрат на придбання цементу до витрат господарської діяльності не ґрунтуються на нормах податкового законодавства.

В постанові від 20 березня 2018 року у справі № 816/1623/16 Верховний Суд висловив позицію, що неотримання підприємством доходу від окремої господарської операції не свідчить про те, що така операція не пов'язана з його господарською діяльністю, оскільки при здійсненні господарських операцій існує звичайний комерційний ризик не отримати дохід від конкретної операції або отримати дохід у майбутніх періодах.

Водночас в матеріалах справи наявні видаткові накладні (а.с. 42-43), які свідчать про те, що цемент придбаний позивачкою реалізовувався в межах її господарської діяльності.

Виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що позивачкою дотримано вимоги при яких витрати суб'єкта господарювання включаються до витрат безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, а саме документально підтверджено здійснені витрати та доведено, що придбані товари використовуються в межах здійснення господарської діяльності.

Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04 від 10 лютого 2010 року): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) від 09 грудня 1994 року, серія A,303-A, п. 29).

Як уже встановлено судом апеляційної інстанції, підстави для збільшення позивачу зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску та військового збору ґрунтуються на одних і тих же висновках про заниження позивачем у 2016 році чистого оподатковуваного доходу як бази оподаткування вказаними податками і зборами в контексті формування витрат.

Виходячи з того, що заниження позивачкою у 2016 році чистого оподатковуваного доходу як бази оподаткування вказаними податками і зборами в контексті формування витрат не відбулось, то податкові повідомлення-рішення № , яким збільшено суму грошового зобов'язання з військового збору на 6 326 грн. 24 коп., в тому числі: на 5 606 грн. 24 коп. за основним платежем та на 720 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; № , яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на 84 093 грн. 53 коп., в тому числі: на 67 274 грн. 82 коп. за основним платежем та на 16 818 грн. 71 коп. за штрафними санкціями, вимога від 21 березня 2018 року № Ф- про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальну суму 81 971 грн. 56 коп. та рішення від 21 березня 2018 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 15 799 грн. 26 коп. є протиправними.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Волинській області від 21 березня 2018 року № про застосування штрафних санкцій в сумі 510 грн., передбачених п.121.1 ст.121 Податкового кодексу України, а саме незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених статтею 44 цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом, ґрунтується на довільному трактуванні працівниками контролюючого органу даних положень податкового законодавства, оскільки, як вважав ревізор-інспектор, позивачкою було відображено витрати без наявності належних підтверджуючих документів, що на підставі встановлених апеляційним судом обставин не відповідає дійсності, а відтак дане податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню з огляду на безпідставність таких висновків.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 травня 2018 року справі № 803/740/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р.Б. Хобор

Судді О.М. Гінда

Я.С. Попко

Повний текст виготовлено 19.09.2018 року