Справа № 2-а/307/2/17
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2018-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2018 рокуЛьвів№ 876/8310/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Шинкар Т.І.,

з участю секретаря судового засідання Копанишин Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тячівського районного суду Закарпатської області від 19 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Сектору державної реєстрації Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_1, про визнання протиправним та скасування рішення, -

суддя (судді) в суді першої інстанції - Чопик В.В.,

час ухвалення рішення: 14:24:01,

місце ухвалення рішення - м. Тячів Закарпатської області,

дата складання повного тексту рішення - не вказано,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Сектору державної реєстрації Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області, яким просив визнати протиправними та скасувати: рішення Державної реєстраційної служби Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області від 22.03.2013 року індексний номер 1079215 про видачу свідоцтва про право власності від 22.03.2013 року № 1525524; зазначене свідоцтво про право власності; реєстрацію права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1

Постановою Тячівського районного суду Закарпатської області від 19 червня 2017 року позов задоволено.

Постанова мотивована тим, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» свідоцтво про право власності видається фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об'єкти нерухомого майна при наявності документу, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектній документації, державним будівельним нормам і правилам. Однак висновком про вартість об'єкта оцінки підтверджено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 є об'єктом незавершеного будівництва готовністю 50%. А згідно з технічним паспортом, виданим Тячівським міським бюро технічної інвентаризації 09.11.2012 року, цей житловий будинок є самочинним будівництвом, зареєстрованим за ОСОБА_2 вцілому. Також, як вбачається з рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 27.04.2017 року, самочинно недобудований житловий будинок по АДРЕСА_1 не належав ОСОБА_1, а тому, на думку суду, реєстраційна служба видала спірне свідоцтво про право власності на вказаний будинок безпідставно та всупереч вимог законодавства.

Постанову в апеляційному порядку оскаржив третя особа у справі ОСОБА_1 Вважає, що постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить скасувати постанову і закрити провадження у справі.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Оскільки спір між позивачем і відповідачем не є публічно-правовим, а виник з майнових правовідносин, а саме в зв'язку з оскарженням рішення державного реєстратора, щодо нерухомого майна, яке, на переконання позивача, належить йому на праві власності. Також, на думку апелянта, оскаржену постанову ухвалено щодо реєстраційних дій, вчинених на підставі юридичних фактів, щодо яких існує спір про цивільне право, в межах якого повинні вирішуватись і питання, пов'язані з державною реєстрацією спірного майна. Крім того, апелянт наголошує, що суд не встановив, кому належить спірне нерухоме майно, а також не дослідив реєстраційну справу і не проаналізував дії державного реєстратора щодо дотримання ним вимог чинного на час вчинення спірної реєстраційної дії законодавства.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як встанови суд, згідно з рішенням Реєстраційної служби Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області від 22.03.2013 року індексний номер 1079215 було зареєстровано право власності за ОСОБА_1 та видано йому свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок по АДРЕСА_1, загальна площа 234,8 м кв., житлова 141,3 м кв., форма власності приватна, розмір частки 1/1.

Оцінюючи правомірність таких дій та рішення державного реєстратора, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час прийняття державним реєстратором оскаржуваного рішення, було передбачено, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об'єкти нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 цього Закону (в цій же редакції) Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Нормами ч. 1 ст. 24 цього Закону було встановлено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо, зокрема: заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Частинами 2, 13 ст. 15 цього Закону було передбачено, що перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також порядок надання інформації з Державного реєстру прав встановлює Кабінет Міністрів України.

На час прийняття державним реєстратором оскаржуваного рішення був чинним «Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 р. № 703 (у відповідній редакції).

Пунктом 46 цього Порядку було встановлено, що для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно у зв'язку з набуттям права власності на новозбудовані чи реконструйовані об'єкти нерухомого майна заявник, крім документів, що зазначені у пунктах 28, 29 і 31 (документ, що посвідчує його особу, технічний паспорт на об'єкт) цього Порядку, подає органові державної реєстрації прав: документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку (крім випадків реконструкції квартири, житлового або нежитлового приміщення); витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (у разі, коли в документі, що посвідчує речове право на земельну ділянку, відсутні відомості про її кадастровий номер); документ, що зазначений у пункті 27 цього Порядку та підтверджує право власності на об'єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці (у разі проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно у зв'язку з набуттям права власності на реконструйований об'єкт нерухомого майна); документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта; документ, що підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси.

Як встановив суд із наданих учасниками справи пояснень і письмових доказів, для здійснення зазначеної державної реєстрації ОСОБА_1 крім відповідної заяви та документів, що підтверджують особу, надав державному реєстратору наступні документи: декларацію про готовність до експлуатації об'єкта - житлового будинку по АДРЕСА_1, зареєстровану Інспекцією ДАБК у Закарпатській області 26.12.2012 року за № ЗК-1, та заяву про прийняття цього об'єкта в експлуатацію; квитанцію від 24.12.2012 року про сплату адміністративного штрафу за здійснення самочинного будівництва; технічний паспорт на вказаний будинок, виготовлений 09.11.2012 року Тячівським бюро технічної інвентаризації Закарпатської області; державний акт серії НОМЕР_1 на право приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 та витяг з Державного реєстру правочинів, якими підтверджується факт придбання ним даної земельної ділянки у ОСОБА_4; рішення Виконавчого комітету Тячівської міської ради Закарпатської області від 20.03.2013 року № 59, яким домогосподарству ОСОБА_1, розташованому по вул. Джерельній, був присвоєний адресний номер 1-в.

Дослідивши та оцінивши наведені вище норми законодавства і письмові докази, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1 подав до державної реєстрації спірного об'єкта нерухомого майна всі документи, які були передбачені чинним на той час законодавством, а тому у державного реєстратора не було підстав для відмови у реєстрації за ним права власності на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1.

Тому колегія суддів дійшла висновку, що реєстрація права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 відповідає вимогам законодавства, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Разом з тим, колегія суддів враховує такі обставини.

Рішенням Тячівської міської ради Закарпатської області від 29.03.2012 року № 889, ОСОБА_2 було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель в АДРЕСА_1, на якій розташований самовільно збудований будинок.

Рішенням Тячівської міської ради Закарпатської області від 26.06.2012 року № 1079 було вирішено припинити право користування, вилучити та перевести в землі запасу міської ради частини земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) в АДРЕСА_1, яка була в користуванні ОСОБА_2, враховуючи його добровільну відмову від цього наділу.

Також рішенням Тячівської міської ради Закарпатської області від 10.09.2012 року № 1204 зазначену земельну ділянку було надано у власність ОСОБА_4, яка на підставі цього рішення виготовила Державний акт про право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданий 08.10.2012 року.

А на підставі договору купівлі-продажу від 02.11.2012 року ОСОБА_4 продала цю земельну ділянку третій особі у справі ОСОБА_1

Однак ОСОБА_2 оскаржив зазначені вище рішення Тячівської міської ради від 26.06.2012 року № 1079 та від 10.09.2012 року № 1204, договір купівлі-продажу і державний акт до суду.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 15.04.2015 року у справі № 307/1022/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 10.09.2015 року, визнано протиправним та скасовано рішення Тячівської міської ради Закарпатської області від 10.09.2012 року № 1204 «Про надання земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд (присадибна ділянка) ОСОБА_4 в АДРЕСА_1, а також скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку в АДРЕСА_1, серії НОМЕР_1, виданий 08.10.2012 року Тячівською міською радою, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів за № 5088.

Також рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 20.04.2015 року у справі № 307/842/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 27.04.2017 року, було визнано недійсним та скасовано рішення Тячівської міської ради Закарпатської області від 26.06.2012 року № 1079 «Про припинення права користування частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) ОСОБА_2 в АДРЕСА_1».

Також рішенням Тячівського районного суду від 13.12.2017 року у справі № 307/2273/15-ц було, зокрема, визнано недійсним і скасовано договір купівлі-продажу земельної ділянки від 02.11.2012 року про продаж земельної ділянки площею 0,10 га. в АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 Дане рішення було залишене у вказаній частині без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 15.05.2018 року.

Крім того, ОСОБА_1 звертався до суду з позовом про скасування рішення Тячівської міської ради Закарпатської області від 29.03.2012 року № 889, яким ОСОБА_2 було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель в АДРЕСА_1. Однак рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 27.04.2017 року у справі № 307/842/15-ц у задоволенні позову було відмовлено.

Зазначені вище судові рішення відповідно до норм Цивільного процесуального кодексу України набрали законної сили після розгляду справ апеляційним судом.

Таким чином, наведеними вище судовими рішеннями скасовано рішення міської ради, державний акт і договір купівлі-продажу, на підставі яких до третьої особи у справі ОСОБА_1 перейшло право власності на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) в АДРЕСА_1, на якій розташований спірний об'єкт нерухомого майна - житловий будинок по АДРЕСА_1, загальна площа 234,8 м кв., житлова 141,3 м кв. Отже, на даний час ОСОБА_1 не є власником чи законним користувачем даної земельної ділянки.

Також колегія суддів враховує, що висновком про вартість об'єкта оцінки, складеним 10.03.2015 року сертифікованою організацією ТзОВ «Ріалті-О», встановлено, що житловий будинок в АДРЕСА_1 є об'єктом незавершеного будівництва готовністю 50%. Такий висновок підтверджується, зокрема, доданими до нього фотознімками, на яких чітко видно, що будинок є очевидно незавершеним. Дана обставина ставить під сумнів достовірність даних про готовність цього будинку до експлуатації на час реєстрації за ОСОБА_1 права власності на нього у березні 2013 року.

Крім того, колегія суддів враховує, що Тячівське міське бюро технічної інвентаризації Закарпатської області видало ОСОБА_2 технічний паспорт на житловий будинок в м. Тячів, вул.. Джерельна б/н, із зазначенням, що це будинок є самочинним будівництвом зареєстрованим за ним у частині 1/1. При цьому, даний технічний паспорт був виданий позивачу 09.11.2012 року, тобто того ж дня, що й третій особі у справі ОСОБА_1, про що зазначено вище. Як вбачається із наявних в матеріалах справи копій зазначених технічних паспортів, вони видані на один і той же будинок. Таким чином, існують суперечності і спір щодо забудовника зазначеного будинку.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів зазначає, що державний реєстратор Державної реєстраційної служби Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області прийняв формально правильне оскаржене рішення від 22.03.2013 року індексний номер 1079215 про видачу ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1, оскільки таке рішення було прийняте на підставі наявних документів, перелік яких відповідав законодавству.

Однак після здійснення спірної державної реєстрації були встановлені обставини і факти, які створюють безумовні підстави для скасування цієї реєстрації, оскільки, як зазначено вище: судовими рішеннями скасовано документи, на підставі яких ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок; суду надані вагомі докази, які ставлять під сумнів достовірність даних про готовність об'єкта нерухомого майна до експлуатації; існують суперечності і спір щодо забудовника зазначеного будинку.

Щодо доводів апелянта про те, що дану справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, колегія суддів зазначає таке.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, чинній на день подання позовної заяви до суду і прийняття судом першої інстанції оскарженої постанови, було передбачено, що до компетенції адміністративних судів віднесено спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 цього Кодексу було визначено, що справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 3 цього Кодексу суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, відповідно до наведених норм було визначено, що до компетенції адміністративних судів належать публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінський функцій.

Оцінивши доводи сторін та обставини справи, колегія суддів вважає, що у спірному випадку саме по собі право власності ОСОБА_2 на вказане нерухоме майно не було безпосередньою підставою для звернення до адміністративного суду, а його позовні вимоги ґрунтуються на протиправності прийняття державним реєстратором як суб'єктом, наділеним владними функціями, приймати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, рішення про державну реєстрацію права власності на дане майно без дотримання вимог закону щодо порядку та підстав прийняття такого рішення. Тобто в даному випадку відсутній спір про право, а дослідженню підлягає виключно владне (управлінське) рішення державного реєстратора, який у межах спірних правовідносин діє як суб'єкт владних повноважень.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, наведеною в постанові від 25.04.2017 року у справі № 816/1774/15 за позовом ТзОВ «ВІКОТЕК». Крім того, колегія суддів враховує роз'яснення, надані в п. 8 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів», в якому зазначено, що відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом ст. 9 цього Закону державний реєстратор є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус. Повноваження державного реєстратора, передбачені цим Законом, з видачі та прийому документів можуть виконувати посадові особи органів місцевого самоврядування, адміністратори центрів надання адміністративних послуг, нотаріуси. Відповідно до частини другої ст. 30 цього Закону дії або бездіяльність державного реєстратора, державного кадастрового реєстратора, нотаріуса, державного виконавця можуть бути оскаржені до суду. Суди повинні мати на увазі, що під діями також слід розуміти рішення, прийняті зазначеними суб'єктами владних повноважень з питань реєстрації. Спори, які виникають у цих відносинах, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи наведені вище обставини та правові норми, колегія суддів вважає помилковим твердження апелянта про те, що у спірних правовідносинах відповідач не виступав як суб'єкт владних повноважень. В зв'язку з цим, на думку колегії суддів, розгляд даного спору про оскарження рішення та дій державного реєстратор належить до компетенції адміністративного суду.

Водночас, на думку колегії суддів, не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства вимога позивача про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, оскільки таке свідоцтво не є рішенням чи іншим розпорядчим документом державного реєстратора як суб'єкта владних повноважень, а є правовстановлюючим документом на майно.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що справу розглянуто неповноважним судом, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції, чинній на час подання позовної заяви, було передбачено, що місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні: адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування, крім тих, які підсудні окружним адміністративним судам; усі адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності; усі адміністративні справи у спорах фізичних осіб з суб'єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням та інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг. Відповідно до ч. 2 цієї статті (в цій же редакції) адміністративні справи, у яких однією із сторін є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, їх посадова чи службова особа, крім справ з приводу їхніх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам, підсудні окружним адміністративним судам.

Дані норми визначали предметну підсудність адміністративних справ за суб'єктним критерієм.

Із системного аналізу п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 18 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що з урахуванням суб'єктного критерію місцевим загальним як адміністративним судам підсудні справи, в яких однією зі сторін є орган чи посадова особа органу місцевого самоврядування.

Однак, коли іншою стороною у справі є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська або Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, то така справа підсудна окружному адміністративному суду.

Виняток, який містила частина друга статті 18 цього Кодексу щодо непідсудності окружним адміністративним судам справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам, стосується справ, віднесених до підсудності місцевих загальних судів за предметним критерієм, тобто справ, визначених п. п. 1-3 ч. 1 ст. 18 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади.

Таким чином, відповідачем у справі є структурний підрозділ місцевого органу виконавчої влади, вимоги до якого повинні розглядатись відповідно до ч. 2 ст. 18 Кодексу адміністративного судочинства України окружним адміністративним судом.

Колегія суддів, керуючись статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України, якою неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також неправильне застосування норм матеріального права встановлено підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 317, 321, 322, ч. 1 ст. 325 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Тячівського районного суду Закарпатської області від 19 червня 2017 року у справі № 307/2220/15-а скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Закрити провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування Свідоцтва про право власності від 22 березня 2013 року індексний номер 1525524, виданого Реєстраційною службою Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області.

Визнати протиправним і скасувати рішення Реєстраційної служби Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області від 22 березня 2013 року індексний номер 1079215 про видачу ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовним вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 17.09.2018 р.