Справа № 826/5871/16
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2018-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 вересня 2018 року № 826/5871/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.

суддів Пащенка К.С.

Чудак О.М.

при секретарі судових засідань Хаюк К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_3
доНаціональної поліції України Міністерства внутрішніх справ України
провизнання частково нечинним та скасування наказу Міністерства внутрішніх справ України
Третя особа:

- Міністерство юстиції України;

за участю представника:

- від відповідача - Міністерства внутрішніх справ України - Щепанський А.М.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Національної поліції України, у якому просила:

- визнати нечинним наказ Міністерства внутрішніх справ України №1377 від 06 листопада 2015 року, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 01 грудня 2015 року №1498/27943 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення в органах поліції єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення, та інші події»;

- визнати нечинною Інструкцію про порядок ведення в органах поліції єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення, та інші події», затверджену наказом Міністерства внутрішніх справ України №1377 від 06 листопада 2015 року, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 01 грудня 2015 року №1498/27943;

- скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України №1377 від 06 листопада 2015 року, зареєстрований у Міністерстві юстиції України від 01 грудня 2015 року №1498/27943 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення в органах поліції єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення, та інші події»;

- скасувати Інструкцію про порядок ведення в органах поліції єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення, та інші події», затверджену наказом Міністерства внутрішніх справ України №1377 від 06 листопада 2015 року, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 01 грудня 2015 року №1498/27943.

В якості підстави позову позивач посилається на те, що оскаржувані нормативно-правові акти не відповідають вимогам статті 214 Кримінального-процесуального кодексу України, оскільки не передбачають реєстрацію в органах поліції не лише заяв про кримінальні правопорушення, а й повідомлення про інші події, що в свою чергу створює підстави для порушення прав осіб, а тому підлягають скасуванню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 квітня 2016 року, відкрито провадження у справі №826/5871/16 та призначено справу до судового розгляду.

Розпорядженням керівника апарату суду від 17 лютого 2017 року №454, у зв'язку з припиненням повноважень судді щодо здійснення правосуддя, в провадженні якого перебувала адміністративна справа, відповідно до пунктів 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, справу за позовом ОСОБА_3 до Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу передано на повторний автоматизований розподіл справ між суддями, за результатами якого визначено суддю Мазур А.С.

Розпорядженням керівника апарату суду від 10 жовтня 2017 року №5556, на підставі рішення зборів суддів Окружного адміністративного суду міста Києві від 10 жовтня 2017 року, з метою пришвидшення розгляду адміністративної справи №826/5871/16, відповідно до пунктів 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, справу за позовом ОСОБА_3 до Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу передано на повторний автоматизований розподіл справ між суддями, за результатами якого визначено суддю Власенкову О.О.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2017 року суддею Власенковою О.О. справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 листопада 2017 року Міністерство внутрішніх справ України залучено до участі у справі в якості відповідача.

Розпорядженням керівника апарату суду від 29 травня 2018 року №827, у зв'язку з відстороненням від здійснення правосуддя судді, в провадженні якої перебувала адміністративна справа №826/5871/16, відповідно до пунктів 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, справу за позовом ОСОБА_3 до Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу передано на повторний автоматизований розподіл справ між суддями, за результатами якого визначено суддю Шейко Т.І.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 червня 2018 року справу №826/5871/16 прийнято до свого провадження суддею Шейко Т.І. та призначено справу до розгляду по суті колегією суддів.

В призначені судові засідання позивач не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Водночас, матеріали справи містять клопотання позивача щодо розгляду справи без участі позивача.

Представники відповідачів проти позову заперечили з підстав, наведених у запереченнях на позовну заяву.

Так, представник Національної поліції України у запереченнях на позовну заяву зазначив, що всі твердження позивачки про незаконність оскаржуваної Інструкції побудовані на її суб'єктивних твердженнях, в яких позивач вказує на бездіяльність окремих поліцейських під час прийняття рішення за її заявою про вчинення злочину. В той же час, припущення позивачки про незаконність існування системи єдиного обліку в органах поліції є необґрунтованими.

Представник Міністерства внутрішніх справ у запереченнях просив відмовити в задоволенні позовних вимог, виходячи з того, що питання втрати чинності нормативно-правових актів та їх скасування регулюється «Положенням про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року №731, а також «Порядком подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації», затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2005 року №34/5, а оскільки наказ Міністерства внутрішніх справ України №1377 від 06 листопада 2015 року зареєстрований Міністерством юстиції України за №1498/27943, отже вважається таким, що відповідає діючому законодавству.

Представник третьої особи - Міністерства юстиції України до суду не прибув, хоча повідомлявся про дату, час та місце судового засідання належним чином; свого відношення до позову не висловив.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем 25 січня 2016 року подано до Слідчого управління Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області, датовану 23 січням 2016 року, заяву про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинене проти життя чоловіка, ОСОБА_6, кримінальне правопорушення за пунктами 4, 6, 9, 11, 12, 14 частини другої статті 115 Кримінального кодексу України.

На вказану заяву позивача слідчим, заступником начальника слідчого відділення Тернопільського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області Вербовським М.Б. 28 січня 2016 року видано на руки позивачу «Висновок про результати розгляду звернення ОСОБА_3», яким у внесенні до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинене проти життя ОСОБА_6 кримінальне провадження за пунктами 4, 6, 9, 11, 12, 14 частини 2 статті 115 Кримінального кодексу України відмовлено, з посиланням на наказ Міністерства внутрішніх справ України №1377 від 06 листопада 2015 року, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 01 грудня 2015 року №1498/27943 «Про затвердження Інструкції про ведення в органах поліції єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення, та інші події», Інструкцію про ведення в органах поліції єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення, та інші події, Закон України «Про звернення громадян» та Положення про порядок роботи із зверненнями громадян і організацій їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України №1777 від 10 жовтня 2004 року.

Не погоджуючись із таким рішенням заступника начальника слідчого відділення Тернопільського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області, позивачем 11 лютого 2016 року подано до прокуратури Тернопільської області заяву про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинене проти життя чоловіка позивачки, ОСОБА_6, кримінальне правопорушення за пунктами 4, 6, 9, 11, 12, 14 частини 2 статті 115 Кримінального кодексу України за поданою нею заявою.

14 березня 2016 року позивач отримав поштове відправлення з повідомленням про вручення «Висновку про результати розгляду звернення ОСОБА_3» від 12 лютого 2016 року.

На думку позивача, на подану заяву правоохоронні органи мали надати не Висновок, а Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Вважаючи такі дії відповідачів протиправними та такими, що порушують права та охоронювані інтереси, позивач звернувся з відповідним позовом до адміністративного суду.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року №878 (надалі - Положення №878) Міністерство внутрішніх справ України (надалі - МВС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 2 Положення №878 МВС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Пунктом 3 Положення №878 передбачено, що основними завданнями МВС є забезпечення формування державної політики у сферах:

1) охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, забезпечення публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг;

2) захисту державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні;

3) цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, ліквідації надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб, а також гідрометеорологічної діяльності;

4) міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до частини 2 пункту 4 Положення №878 МВС відповідно до покладених на нього завдань розробляє проекти законів та інших нормативно-правових актів з питань, що належать до його компетенції.

Питання реєстрації та втрати чинності нормативно-правовими актами та їх скасування регулюється Указом Президента України від 03 жовтня 1992 року № 493 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади», «Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 1992 року №731 (надалі - Положення №731), а також «Порядком подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації», затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2005 року №34/5 (надалі - Порядок №34/5).

Відповідно до абзацу 1 пункту 1 Положення №731 державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов'язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), антикорупційної експертизи, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Згідно з пунктом 2 Положення №731 Державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер.

Як вбачається з матеріалів справи та виходячи зі змісту оскаржуваного Наказу Міністерства внутрішніх справ України №1377 від 06 листопада 2015 року «Про затвердження Інструкції про порядок ведення в органах поліції єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення, та інші події», яким зокрема затверджена оскаржувана позивачем Інструкція, наказ підлягає державній реєстрації оскільки є нормативно-правовим актом, що зачіпає права, свободи й законні інтереси громадян або має міжвідомчий характер.

Тому, Наказ Міністерства внутрішніх справ України №1377 від 06 листопада 2015 року «Про затвердження Інструкції про порядок ведення в органах поліції єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення, та інші події» зареєстрований у Міністерстві юстиції України 01 грудня 2015 року №1498/27943.

Пунктом 12 Положення №731 передбачено, що у разі коли нормативно-правовий акт відповідає вимогам, зазначеним у цьому Положенні, орган державної реєстрації приймає рішення про його державну реєстрацію, вносить до державного реєстру та на оригіналі акта вчиняє напис встановленого зразка про дату державної реєстрації і номер акта згідно з державним реєстром.

Відповідно до підпункту «а» пункту 13 Положення №731 у державній реєстрації відмовляється, якщо нормативно-правовий акт:

а) не відповідає Конституції та законам України, іншим актам законодавства, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов'язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС);

б) видано з порушенням вимог законодавства або без урахування практики Європейського суду з прав людини;

в) не узгоджено із заінтересованими органами або не повідомлено про позицію уповноваженого представника від всеукраїнських профспілок, їх об'єднань та уповноваженого представника від всеукраїнських об'єднань організацій роботодавців щодо нормативно-правового акта, прийнятого міністерством та іншим центральним органом виконавчої влади з питань, що стосуються соціально-трудової сфери, та проведену роботу з врахування їх зауважень і пропозицій;

г) викладено з порушенням правил правопису та нормопроектувальної техніки.

Аналізуючи вищенаведену норму суд дійшов висновку, що даною нормою визначено вичерпний перелік підстав відмови в державній реєстрації нормативно-правового акту.

Умотивоване рішення про відмову в державній реєстрації нормативно-правового акта надсилається органу, що його видав, разом з оригіналом цього акта.

Відповідно до пункту 1.4. Порядку №34/5 терміни вживаються в таких значеннях:

- втрата чинності нормативно-правового акта (окремих його положень) - припинення в установленому законодавством порядку застосування зареєстрованого в Міністерстві юстиції України нормативно-правового акта (окремих його положень);

- скасування нормативно-правового акта - визнання в установленому законодавством порядку недійсним з моменту прийняття не зареєстрованого у Міністерстві юстиції України нормативно-правового акта, що підлягав державній реєстрації.

Згідно з пунктом 4.2 Порядку №34/5 при проведенні державної реєстрації нормативно-правових актів спеціалісти Управління державної реєстрації нормативно-правових актів проводять правову експертизу нормативно-правових актів, а саме, перевіряють їх відповідність Конституції та чинному законодавству України, а також правилам нормопроектувальної техніки.

Експертиза нормативно-правового акта провадиться з метою встановлення повноважень суб'єкта нормотворення на прийняття цього нормативно-правового акта, забезпечення його відповідності законодавству, якості й обґрунтованості, своєчасності прийняття, виявлення можливих позитивних і негативних наслідків його дії.

Проаналізувавши вищезазначені норми в сукупності, а також те, що Міністерством юстиції України, як органом державної реєстрації нормативно-правових актів, зареєстровано Наказ Міністерства внутрішніх справ України №1377 від 06 листопада 2015 року «Про затвердження Інструкції про порядок ведення в органах поліції єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення, та інші події» та не визнано його таким, що втратив чинність або скасованим, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання нечинним та скасування Наказу №1377 від 06 листопада 2015 року «Про затвердження Інструкції про порядок ведення в органах поліції єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення, та інші події».

Згідно з статтею 1 Закону України «Про Національну поліцію України» від 02 липня 2015 року №580-VIII Національна поліція України - центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про Національну поліцію України» Національна поліція України у своїй діяльності керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 2 частини 1 статті 16 Закону України «Про Національну поліцію України» передбачено, що Міністр внутрішніх справ України забезпечує нормативно-правове регулювання діяльності поліції, погоджує та подає на розгляд Кабінету Міністрів України розроблені поліцією та Міністерством внутрішніх справ України проекти законів, актів Кабінету Міністрів України з питань діяльності поліції.

В силу вимог пункту 5 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію України» на органи поліції покладається обов'язок з реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події.

Отже, Закон передбачає обов'язок поліції реагувати не лише на заяви про злочини, а й на інші повідомлення, які містять інформацію про порушення публічної безпеки і порядку, наприклад адміністративні правопорушення, або про необхідність надання невідкладної допомоги особам, які опинилися в ситуації, небезпечній для їхнього життя чи здоров'я чи вжиття заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров'ю фізичних осіб і публічній безпеці, що не завжди обумовлені вчиненням кримінального правопорушення.

На думку позивача Інструкцією безпідставно не передбачено, в якості джерела інформації про вчинення кримінального правопорушення письмових заяв громадян, внаслідок чого відбувається істотне обмеження прав громадян.

Згідно з частиною 2 розділу І Інструкції про порядок ведення єдиного обліку в органах поліції заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, затверджену наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року №1377 (надалі - Інструкція) джерелом інформації про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, зокрема, є:

1) заяви і повідомлення осіб, які надходять до органу поліції, особи, уповноваженої здійснювати досудове розслідування (далі - слідчий), або службової особи, уповноваженої на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення;

2) самостійно виявлені слідчим або іншою посадовою особою органу поліції з будь-якого джерела обставини кримінального правопорушення;

3) повідомлення осіб, які затримали підозрювану особу при вчиненні або замаху на вчинення кримінального правопорушення або безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення чи під час безперервного переслідування особи, яка підозрюється у його вчиненні;

4) інше.

Згідно пункту 6 розділу ІІ Інструкції заяви або повідомлення фізичних або юридичних осіб про вчинене кримінальне правопорушення та іншу подію можуть бути усними або письмовими.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІІ Інструкції письмові заяви про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, що надійшли до чергової частини органу поліції, та повідомлень, що надійшли усно, у яких наявні відомості, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, після реєстрації в журналі ЄО уповноважений працівник чергової частини доповідає начальникові слідчого підрозділу для внесення слідчими відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформує начальника органу поліції.

Заяви і повідомлення, які надійшли до чергової частини органу поліції і в яких відсутні відомості, які вказують на вчинення кримінального правопорушення, після їх реєстрації в журналі ЄО доповідаються уповноваженим працівником чергової частини начальникові органу поліції або особі, яка виконує його обов'язки, для розгляду та прийняття рішення згідно із Законом України «Про звернення громадян» або Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Пунктом 7 розділу ІІІ Інструкції передбачено, що заяви і повідомлення про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, що надійшли до органу поліції поштою, телеграфом, факсимільним зв'язком або зв'язком іншого виду, реєструються в підрозділах документального забезпечення цих органів, про них доповідається начальникові органу поліції або особі, яка виконує його обов'язки.

Згідно з пунктом 15 розділу ІІІ при реєстрації заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, що надійшли в письмовій формі, уповноважений працівник чергової частини органу поліції на їх лицьовому боці проставляє спеціальний штамп реєстрації заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, форма якого наведена в додатку 5 до цієї Інструкції.

Отже, твердження позивача, що Інструкцією не передбачено використання письмових повідомлень про злочин не відповідає дійсності.

Крім того, позивач у позовній заяві зазначає, що пункт 2 розділу ІІ Інструкції не відповідає вимогам частин 3 та 4 статті 214 Кримінального-процесуального кодексу України.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІ Інструкції уповноважений працівник чергової частини органу поліції, отримавши заяву (повідомлення) про вчинене кримінальне правопорушення та іншу подію, відразу реєструє її (його) в журналі ЄО та направляє на місце події слідчо-оперативну групу чи групу реагування.

Відповідно до статті 214 Кримінального-процесуального кодексу України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов'язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після завершення огляду.

Згідно з пунктами 3, 14 частини 1 статті 13 Закону України «Про Національну поліцію України» поліція зобов'язана припиняти виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення, вживати всіх можливих заходів для надання невідкладної, зокрема домедичної і медичної, допомоги особам, які постраждали внаслідок кримінальних чи адміністративних правопорушень.

За викладених обставин, суд погоджується з доводами представників відповідачів, що твердження позивача про обов'язок слідчих поліції здійснювати механічну реєстрацію всіх заяв, суперечить змісту частини 1 статті 214 Кримінального - процесуального кодексу України, положеннями якої передбачено обов'язок слідчого здійснити реєстрацію лише заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення. Здійснювати реєстрацію інших заяв він не уповноважений.

Посилання позивача на Ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 11 березня 2016 року, якою зобов'язано Слідче управління Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за заявою ОСОБА_3, що була зареєстрована Головним управлінням Національної поліції в Тернопільській області 26 січня 2016 року про вчинені кримінальні правопорушення щодо ОСОБА_6 та розпочати досудове розслідування, про що повідомити ОСОБА_3 у передбачені нормами чинного Кримінального-процесуального кодексу України термін і спосіб - судом оцінюється критично, з огляду на наступне.

Так, положення Кримінального - процесуального кодексу України допускають оскарження рішень, дій чи бездіяльності уповноважених осіб правоохоронних органів, які, на думку скаржників, порушують їх права чи інтереси у встановленому цим Кодексом порядку. Водночас, позиція слідчого судді формується з власної оцінки фактів та відповідно до власного розуміння закону, а тому не може вважатися достатнім та належним доказом в обґрунтування позовної заяви позивача в даній справі.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог, а відтак відмовляє у їх задоволенні у повному обсязі.

Керуючись статтями 2, 77, 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т.І. Шейко

Судді К.С. Пащенко

О.М. Чудак

Повний текст рішення складено 14.09.2018 року.