Справа № 826/17850/17
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2018 року № 826/17850/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України

в місті Києві

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі по тексту - відповідач), в якому просив:

- визнати протиправними дії Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови у призначенні пенсії ОСОБА_1;

- зобов'язати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві прийняти рішення про нарахування ОСОБА_1 пенсії за віком;

- зобов'язати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком, на підставах, визначених пенсійним законодавством України, починаючи з 01 серпня 2017 року, нарахувавши розмір пенсії у відповідності із діючим на час звернення, 01 серпня 2017 року, законодавством з урахуванням довідки про стаж роботи №265/17 від 28 липня 2017 року, копії диплома позивача, довідки про заробітну плату для обчислення пенсії №20 від 18 серпня 2017 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 01 серпня 2017 року останній особисто звернувся до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою про призначення йому пенсії за віком за наявності стажу роботи 24 роки 5 місяців. Відповідач прийняв від позивача заяву про призначення пенсії, у формі додатку 2 до Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Зауважень щодо правильності оформлення заяви, відповідності викладених в ній відомостей про особу даним паспорту та документам про стаж, вік, а також до змісту і належного оформлення наданих документів відповідачем виявлено не було, як і будь - яких розбіжностей і невідповідностей, про що видано розписку - повідомлення із зазначенням дати прийняття заяви та переліком одержаних документів.

Листом від 07 серпня 2017 року за №43121/08 позивача повідомлено про відмову у призначенні пенсії з підстав відсутності у позивача паспорту громадянина України.

На думку позивача, відповідач протиправно відмовив у призначенні йому пенсії за віком у зв'язку з наявністю постійного місця проживання у Федеративній республіці Німеччини, у зв'язку з чим звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Представник відповідача у письмовому відзиві на позовну заяву стверджує про відсутність підстав для задоволення позову посилаючись на те, що 01 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою та додатковими документами для призначення пенсії за віком.

Розпорядженням від 07 серпня 2017 року відповідачем прийнято рішення про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з огляду на недотримання порядку подачі документів для призначення пенсії.

Листом від 07 серпня 2017 року №43127/05 ОСОБА_1 повідомлено про прийняте рішення, який повернувся на адресу відповідача з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».

Також відповідач наголосив на тому, що відповідно до копії паспорту ОСОБА_1 постійне місце проживання останнього Німеччина. 30 червня 1995 року його прийнято на консульський облік Генерального консульства в Дюссельдорфі.

Жодних довідок про заробітну плату позивачем додатково до заяви додано не було, а його трудова діяльність відповідно до копії трудової книжки припинена 28 квітня 1995 року.

Крім того, представник відповідача у відзиві зазначив, що представником позивача до позовної заяви додано копії довідок про заробітну плату, виданих ПрАТ «Дослідний завод зварювального устаткування інституту електрозварювального імені Є.О. Патона» від 18 серпня 2017 року та 22 серпня 2017 року, тобто після звернення із заявою про призначення пенсії та після винесення рішення про відмову в призначенні пенсії.

У відповіді на відзив на позовну заяву позивач послався на те, що відповідач не навів жодного заперечення щодо правових підстав позову та норм закону, якими б спростовувалось право позивача на призначення пенсії за віком через відсутність реєстрації постійного місця проживання в Україні на підставі паспорту громадянина України для виїзду за кордон.

Крім того, позивач також послався на те, що відсутність на день звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії довідок про заробітну плату могло б бути підставою для відмови у призначенні пенсії у випадку, якщо б позивач не надав їх у тримісячний строк з моменту звернення.

В той же час, позивач звернув увагу й на те, що у розписці - повідомленні про отримання документів від 01 серпня 2017 року відповідачем зазначено які документи позивач повинен донести в строк до 29 жовтня 2017 року, але вже 07 серпня 2017 року відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії з посиланням на відсутність внутрішнього паспорту громадянина України, місця реєстрації в Україні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 січня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року у місті Києві, про що свідчить надана суду копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 05 лютого 1953 року, та є громадянином України, що підтверджується наданою суду копією паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_3 від 18 листопада 2016 року.

Крім того, у відповідності до наданої суду копії довідки Житлово - будівельного кооперативу від 12 липня 2017 року №1755 ОСОБА_1 належить квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 19 лютого 1993 року №76.

Також, згідно з наданою суду копією довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, 27 квітня 2001 року ОСОБА_3 Державною податковою адміністрацією України присвоєно ідентифікаційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз №056/563-а від 01 серпня 2017 року імені по батькові ОСОБА_1 (довідка про присвоєння ідентифікаційного номера, запис ОСОБА_1 та ОСОБА_1 (диплом, запис ОСОБА_1; трудова книжка, зазначений диплом, запис російською мовою ОСОБА_1) у документах, наданих для експертизи, є ідентичними.

01 серпня 2018 року позивач звернувся до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою про призначення йому пенсії за віком, яка була прийнята уповноваженою особою відповідача та зареєстрована за №5266.

До заяви про призначення пенсії ОСОБА_1 було додано довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, документи про місце проживання (реєстрації) особи, паспорт, трудову книжку, копію диплома, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія розписки - повідомлення про прийняття заяви та документів Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві.

Крім того, з вказаної розписки - повідомлення вбачається, що Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві зобов'язало ОСОБА_1 в строк до 29 жовтня 2017 року донести довідку про заробіток за 5 років, довідку з інституту мовознавства або довідку періоди навчання.

Проте, розпорядженням Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 07 серпня 2017 року ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відмовлено з підстав не дотримання останнім порядку подачі документів, а саме відсутності паспорта громадянина України, про що листом від 07 серпня 2017 року за вих. №43121/08 повідомлено позивача.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

У відповідності до частини 3 статті 25 Конституції України, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Згідно частини 1статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 2 Протоколу № 4 від 16 вересня 1963 року Конвенції про захист прав і основних свобод людини від 04 листопада 1950 року передбачено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року №1382-IV громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом

Абзацом 1 частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Наведене в сукупності свідчить про те, що проживаючи в Німеччині, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки ані Конституція України, ані пенсійне законодавство України в цілому не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Тобто, позивач, як громадянин України, незалежно від країни свого проживання вправі користуватися конституційними правами, в тому числі і правом на пенсійне забезпечення.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 21 червня 2016 року в справі № 667/1450/14-а (К/800/51249/15).

При цьому, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Між тим, рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України, тобто є неконституційними.

Суд звертає увагу, що у рішенні Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 зазначено, що оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення.

Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до положень Закону України ««Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року № 2136-VIII, а також рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2000 року №15-рп/2000 закони, правові акти або окремі положення визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню, як такі, що відповідно до частини 2 статті 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Більш того, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Пічкур проти України», яке набуло статусу остаточного 07 лютого 2014 року, зазначено, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну.

У пункті 54 вказаного рішення Європейського суду з прав людини по справі «Пічкур проти України» зазначено, що наведених вище міркувань Європейському суду з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист людини і основоположних свобод (далі по тексту - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику Європейського суду з прав людини, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV.

Щодо посилання відповідача у розпорядженні від 07 серпня 2017 року на те, що позивачем не було дотримано порядку подачі документів, а саме відсутній паспорт громадянина України, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає наступне.

Пунктом 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі по тексту - Порядок №22-1), передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно пункту 2.9. Порядку №22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року №2235-ІІІ документами, що підтверджують громадянство України, є паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; тимчасове посвідчення громадянина України; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 13 Закону України «Про Єдиний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20 листопада 2012 року №5492-VI документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України.

Отже, в силу наведених положень діючого законодавства України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон є належним документом, який засвідчує особу та підтверджує її вік, а відсутність реєстрації місця проживання не може бути підставою для обмеження реалізації особою прав і свобод, передбачених Конституцією України.

Як вже зазначалось судом, матеріалами справи підтверджується, що разом із заявою позивачем було подано наступні документи: паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії PU 110738 від 18 листопада 2016 року, трудова книжка, довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, документи про місце проживання (реєстрації) особи.

Довідку про заробіток за 5 років, довідку з інституту мовознавства або довідку про періоди навчання позивача зобов'язано надати до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві в строк до 29 жовтня 2017 року.

Тобто, відповідачем самостійно визначено строки, протягом яких позивач зобов'язаний був подати відповідачу певні документи, необхідні для розгляду питання щодо призначення йому пенсії за віком.

Так, з матеріалів справи вбачається, що довідки про заробітну плату для обчислення пенсії за п'ять років видані ОСОБА_1 Приватним акціонерним товариством «Дослідний завод зварювального устаткування інституту електрозварювання імені Є.О. Патона» 18 серпня 2017 року за №20 та 22 серпня 2017 за №22, а експертний висновок Українського бюро лінгвістичних експертиз №056/563-а датований 01 серпня 2017 року. При цьому, відповідач відмовив у призначенні пенсії ОСОБА_1 розпорядженням від 07 серпня 2017 року.

Тобто, встановивши строки позивачу для подачі додаткових документів до заяви про призначення пенсії за віком, зокрема, 29 жовтня 2017 року, вже 07 серпня 2017 року відповідачем прийнято рішення за наслідками розгляду заяви позивача за відсутності документів, які ним же й витребовувалися.

Суд звертає увагу на те, що підставами для відмови у призначенні пенсії ОСОБА_1 є саме відсутність паспорта громадянина України та не підтвердження місця проживання (реєстрації) останнього, а не відсутність довідок про заробітну плату, як зазначено у відзиві на позовну заяву.

За таких підстав, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання протиправними дій Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії.

Крім того, з метою ефективного захисту прав позивача, керуючись частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе вийти за межі позовних вимог та визнати протиправним й скасувати розпорядження Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 07 серпня 2017 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про зобов'язання Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві прийняти рішення про нарахування ОСОБА_1 пенсії за віком, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком, на підставах, визначених пенсійним законодавством України, починаючи з 01 серпня 2017 року, нарахувавши розмір пенсії у відповідності із діючим на час звернення, 01 серпня 2017 року, законодавством з урахуванням довідки про стаж роботи №265/17 від 28 липня 2017 року, копії диплома позивача, довідки про заробітну плату для обчислення пенсії №20 від 18 серпня 2017 року, Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку про їх передчасність, оскільки судом встановлено, що Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві відмовило позивачу у призначенні пенсії за віком лише з підстав відсутності паспорта громадянина України, не розглядаючи по суті питання призначення пенсії та не розглянувши документи, які відповідачем було зобов'язано позивача подати в строк до 29 жовтня 2017 року та які необхідні для призначення пенсії за віком, а тому Окружний адміністративний суд міста Києва, з урахуванням частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України та з метою захисту прав позивача, вважає за необхідне зобов'язати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV та з урахуванням висновків суду у даній адміністративній справі.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем надано суду достатні документальні докази, якими підтверджуються протиправні дії Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, в той час, як відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість відмови у призначенні позивачу пенсії за віком на підставі розпорядження від 07 серпня 2017 року з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Проте, суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази того, що судовий збір було сплачено саме представником позивача ОСОБА_5 за наявності в останнього таких повноважень з його карткового рахунку ПАТ КБ «ПриватБанк» №211297, а тому підстави для зобов'язання відповідача перерахувати вказані грошові кошти саме на цей картковий рахунок відсутні. Також суд звертає увагу представника позивача, що питання, пов'язані з перерахуванням грошових коштів з рахунків бюджетних асигнувань відповідача на рахунки осіб, яким такі грошові кошти присуджені на підставі рішення суду, вирішуються у відповідності до положень діючого законодавства України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

3. Визнати протиправним та скасувати розпорядження Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 01 серпня 2017 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком у зв'язку з відсутністю паспорта громадянина України.

4. Зобов'язати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, про призначення пенсії за віком від 01 серпня 2017 року у відповідності до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV та з урахуванням висновків суду у даній адміністративній справі.

5. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

6. Стягнути на користь ОСОБА_1 (03680, АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (03680, місто Київ, вулиця Антоновича, будинок 70, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко