Справа № 753/826/17
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2018-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 вересня 2018 року № 753/826/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Вищого господарського суду України

третя особа Державна казначейська служба України

про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (надалі по тексту - ОСОБА_1 та/або позивач) звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до Вищого господарського суду України (надалі по тексту -відповідач), третя особа - Державна казначейська служба України, в якому просить :

- зобов'язати Вищий господарський суд України виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, що складає 287 100 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 23.01.2017 відкрито скорочене провадження у даній справі.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 19.04.2017 адміністративну справу передано до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.06.2017 прийнято справу № 753/826/17 до свого провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем необґрунтовано та всупереч положень законодавства відмовлено у нарахуванні та виплаті позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Просила суд розглядати справу за її відсутності.

Відповідач заперечуючи проти задоволення позову зазначив, що питання щодо права позивача на отримання вихідної допомоги регулюється Законом України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ, який станом на дату звернення позивача із заявою про відставку, не містив положень про виплату вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку. Вважає позовні вимоги необґрунтованими та просив відмовити у їх задоволенні.

Третя особа своєї позиції по суті позову не надала, хоча була належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду.

На підставі ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент проведення судового засідання), суд ухвалив здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив.

Судом встановлено, що з червня 1987 року ОСОБА_1 працювала на посаді судді, в тому числі, з серпня 2004 року - судді Вищого господарського суду України.

Постановою Верховної Ради України від 22.09.2016 № 1600-VIII «Про звільнення суддів» (далі - постанова № 1600-VIII) ОСОБА_1 звільнено з посади судді Вищого господарського суду України у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови Вищого господарського суду України № 375-к від 10.10.2016 ОСОБА_1 звільнено 11.10.2016 з посади Вищого господарського суду України з поданням заяви про відставку.

05.12.2016 позивач звернулась до Вищого господарського суду України з заявою про нарахування та виплату вихідної допомоги відповідно до вимог законодавства України.

Листом Вищого господарського суду України від 08.12.2016 № 01-23/3589/3392/16 ОСОБА_1 відмовлено у виплаті вихідної допомоги на підставі того, що згідно п.2 Розділу ХІІ «прикінцеві положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453 №VI, стаття 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 № 2682-ХІІ втратила чинність.

З метою захисту своїх порушених, на думку позивача, прав на отримання вихідної допомоги у зв'язку з відставкою ОСОБА_1 звернулася з даним позовом до суду.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, в редакції на час прийняття Верховною Радою України постанови №1600-VIII органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частина 1 статті 58 Конституції України в редакції на час прийняття Верховною Радою України постанови № 1600-VIII закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Пункт 9 частини 5 статті 126 Конституції України в редакції на час прийняття Верховною Радою України постанови № 1600-VIII визначає, що суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив у разі подання суддею заяви про відставку або звільнення з посади за власним бажанням.

Частина 1 статті 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (далі - Закон № 2453-VI), в редакції на час прийняття Верховною Радою України постанови № 1600-VIII визначає, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Відповідно до частини 3,4 статті 120 Закону №2453-VI, в редакції на час прийняття Верховною Радою України постанови № 1600-VIII заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Частина 2,3 статті 122 Закону №2453-VI, в редакції на час прийняття Верховною Радою України постанови № 1600-VIII: встановлює, що питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

Частиною 1 ст. 136 Закону №2453-VI, в редакції до 01.04.2014 визначено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Підпунктом 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 № 1166-VII (далі - Закон № 1166-VII): у Законі України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529 із наступними змінами): статтю 136 виключено.

Аналіз вищенаведеної норми Конституції України, із застосуванням Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, дає розуміння про дію нормативно - правового акта в часі як момент початку набрання цим актом чинності та припинення - як момент втрати ним чинності. Тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Тому до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно - правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення скаржника з посади судді.

Крім того, Суд зауважує, що ОСОБА_1 звільнено з посади судді 22 вересня 2016 року, тобто у той час, коли право на вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, передбачене статтею 136 Закону №2453-VI не існувало, оскільки дана норма виключена положенням Закону № 1166-VII, а норма Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIІІ, положеннями якої передбачено виплата вихідної допомоги суддям, які вийшли у відставку у розмірі 3 місячних заробітних плат за останньою посадою, ще не набрала чинності.

Щодо доводів позивача про віднесення Конституційним Судом України (рішення від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013) вихідної допомоги до конституційних гарантій незалежності суддів та її неспіврозмірність з такими конституційними гарантіями незалежності суддів як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, Суд зазначає наступне. Дані доводи є необґрунтованими та спростовуються приписами абзацу 6 п. 3.2 того ж таки Рішення Конституційного Суду України, згідно з якими, Конституційний Суд України зазначив, що «&? ;за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю&g ;».

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» (рішення від 8 листопада 2005 року) в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Отже, у відповідача були відсутні правові підстави для задоволення вимоги ОСОБА_1 від 05.12.2016 про виплату їй вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат у зв'язку з виходом у відставку.

Ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Отже, з проведеного правового аналізу спірних правовідносин, враховуючи рішення Конституційного Суду України, практику Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку, що вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку, не належить до конституційних гарантій незалежності суддів, не має постійного характеру, а тому держава може як вводити, так і припиняти її виплату, вносячи відповідні зміни в законодавство.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що відмова Вищого господарського суду України виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу судді у зв'язку з відставкою є правомірною, прийнятою в межах законодавства, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до Вищого господарського суду України (01016, м.Київ, вул.Копиленка, 6), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Державна казначейська служба України (01601, м.Київ, вул.Бастіонна, 6) про зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Р.О. Арсірій