Справа № 826/11135/18
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 вересня 2018 року № 826/11135/18

Окружний адміністративний суд міста Києва, у складі головуючого судді Келеберди В.І., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної академії внутрішніх справ про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1, позивач) до Національної академії внутрішніх справ (далі також - НАВС, відповідач) в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Комісії НАВС з питань визнання учасниками бойових дій, оформлене протоколом № 1 від 26 лютого 2018 року, стосовно відмови в визнанні ОСОБА_1 учасником бойових дій.

- зобов'язати комісію НАВС з питань визнання учасниками бойових дій прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 учасником бойових дій та видати йому посвідчення встановленого зразка.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем було неправомірно відмовлено позивачу у визнанні його учасником бойових дій, з огляду на те, що останній приймав участь в охороні громадського порядку у складі зведеного загону КВШ МВС СРСР на території Республіки Вірменія з 17 грудня 1988 року по 04 березня 1989 року, де відбувались масові заворушення та безпорядки при міжетнічних збройних конфліктах.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 серпня 2018 року прийнято вказану вище позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та встановлено, що справа буде розглядатись одноособово суддею Келебердою В.І. в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому НАВС просить відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених у такому відзиві.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Матеріалами справи встановлено, що на виконання наказу МВС СРСР від 19 липня 1988 року № 0143 «О создании группировок сил и средств для действий при чрезвычайных обстоятельствах», наказом КВШ МВС СРСР від 06 грудня 1988 року № 161 ДСК «О командировании сводного отряда школы для выполнения специального задания», ОСОБА_1 у період з 17 грудня 1988 року по 04 березня 1989 року, у складі зведеного загону Київської вищої школи МВС СРСР ім. Ф.Е. Дзержинського, відряджено для виконання спеціального завдання у Вірменську РСР.

У зазначений період у Вірменській РСР відбувалися масові порушення громадського порядку.

Для виконання завдань по припиненню масових заворушень та охорони громадського порядку направлявся особовий склад Міністерства внутрішніх справ колишнього СРСР з числа військовослужбовців та осіб рядового та начальницького складу.

ОСОБА_1 приймав участь в охороні громадського порядку у складі зведеного загону КВШ МВС СРСР на території Республіки Вірменія з 17 грудня 1988 року по 04 березня 1989 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1992 року № 33 «Про створення Української академії внутрішніх справ» створено Українську академію внутрішніх справ на базі Київської вищої школи МВС СРСР ім. Ф.Е.Дзержинського.

Відповідно до Указу Президента України від 20 грудня 1996 року № 1257/1996 академії надано статус національної і визначено її офіційну назву - Національна академія внутрішніх справ України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2005 року № 880 «Про реорганізацію вищих навчальних закладів та науково-дослідних установ Міністерства внутрішніх справ» академія реорганізована у Київський національний університет внутрішніх справ.

Указом Президента України «Про збереження статусу національних за деякими вищими навчальними закладами» від 15 вересня 2005 року № 1278/2005 за Київським національним університетом був збережений статус національного.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 27 серпня 2010 року № 1709-р «Про реорганізацію деяких вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ» за пропозицією Міністерства внутрішніх справ Київський національний університет внутрішніх справ реорганізовано шляхом перетворення в Національну академію внутрішніх справ.

Указом Президента України від 31 серпня 2010 року № 887/2010 «Про Національну академію внутрішніх справ» за пропозицією Кабінету Міністрів України за академією внутрішніх справ, що утворюється у зв'язку з реорганізацією Київського національного університету внутрішніх справ збережено статус національної, та перейменовано у Національну академію внутрішніх справ.

ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою щодо визнання його учасником бойових дій.

Згідно протоколу від 26 лютого 2018 року № 1/18 засідання комісії НАВС з питань визнання учасниками бойових дій було прийнято рішення відмовити позивачу у визнанні його учасником бойових дій за відсутністю правових підстав, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України (тут і далі по тексту всі нормативно-правові акти наведені в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається із протоколу від 26 лютого 2018 року № 1/18 засідання комісії НАВС, підставою для відмови у визнанні ОСОБА_1 учасником бойових дій стало, зокрема те, що особи рядового і начальницького складу, військовослужбовці МВС СРСР наказами органів і підрозділів МВС СРСР направлялися у відрядження для виконання завдань з охорони громадського порядку на території республік Союзу Радянських Соціалістичних Республік, де був введений надзвичайний стан, пов'язаний з масовими антигромадськими проявами.

При цьому, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій визнаються особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці МВС СРСР, які проходили службу у військових підрозділах, частинах, штабах і установах, що входили до складу діючої армії у воєнний час, та які за рішенням Уряду проходили службу працювали чи перебували у відрядженнях у державах, де в цей час велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ. Перелік держав, періоди бойових дій на їх території та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі також - Постанова № 63), затверджено перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців МВС СРСР, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, і періодів бойових дій на території, у якому не передбачені Союз Радянських Соціалістичних Республік та Вірменська РСР.

Більш того, воєнний час оголошується відповідно до чинного законодавства відповідної країни. На території Союзу Радянських Соціалістичних Республік у 1988-1991 роках воєнний час не оголошувався.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Як вбачається з переліку держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, і періодів бойових дій на їх території, затвердженому постановою № 63, в ньому дійсно відсутня Вірменська Республіка.

Проте, у вказаному переліку міститься вказівка, що бойові дії велися і в інших країнах після грудня 1979 року.

Суд дійшов висновку, що під визначенням «інші країни після 1979 року», яке міститься в постанові № 63, слід розуміти у тому числі колишній Союз PCP.

Так, 24 серпня 1991 року внаслідок проголошення України незалежною демократичною державою, Україна стала незалежною державою, по відношенню до будь-якої країни, в тому числі і по відношенню до колишнього Союзу РСР. Таким чином, враховуючи те, що визначення «інші країни після 1979 року» міститься в постанові №63, яка прийнята у відповідності до законодавства незалежної держави України, то термін «інші країни» слід розуміти по відношенню саме до незалежної держави Україна, а не по відношенню до колишнього Союзу РСР.

Слід зазначити, що в примітці № 6 до пункту «інші країни після грудня 1979 року» встановлено, що Генеральним штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР і після 1979 року направлялись військові фахівці в країни, на території яких велися бойові дії, але Генеральний штаб Збройних Сил України не володіє такою інформацією. Військовим фахівцям у таких випадках пільги надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту участь у бойових діях.

На відміну від інших приміток №№ 1, 2, 3, 4, 5, 7, 8 до цього пункту, в яких безпосередньо зазначено, що вони поширюються на обмежене коло осіб примітка 6 до пункту «інші країни після 1979 року» лише встановлює, про надання пільг військовим фахівцям, які направлялись Генеральним штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР. При цьому зазначена примітка № 6 ніяким чином не обмежує коло осіб на яких розповсюджується позиція «інші країни після грудня 1979 року».

З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне зазначити, що чинне законодавство України не містить визначення терміну «бойові дії», а також вичерпних характеристик, які б давали можливість визначити певні дії як бойові. Таким чином, при визначенні чи мають дії, в яких позивач брав участь на території Вірменської РСР, характер бойових дій, слід враховувати в повному обсязі обставини, які супроводжували його перебування на зазначеній території.

При цьому слід також враховувати, що загальновідомими є факти про те, що в період, який передував відокремленню колишніх союзних республік Союзу РСР та створення на їх території незалежних держав, а саме з 1988 по 1991 роки в СРСР, зокрема в кавказьких республіках відбувались масові заворушення та безпорядки з використанням вогнепальної зброї, які супроводжувались чисельними людськими жертвами серед громадського населення та постраждалими серед працівників правоохоронних органів та військовослужбовців. Збройні сили СРСР і органи внутрішніх справ в даних регіонах виконували бойові завдання, метою яких був захист мирного населення та приборкання конфліктуючих сторін. На час існування Союзу РСР та партійної ідеології, яка панувала в той період, не визнавалось, що в союзних республіках могли вестись бойові дії, і реальна інформація про їх трагічні наслідки замовчувалась.

Зазначені факти були неодноразово відображені у засобах масової інформації та відповідачем не спростовано.

Як зазначив позивач у своєму позові, на виконання наказу КВШ МВС СРСР від 30 липня 1988 року № 101, він буд відряджений до м. Єреван для безпосередньої участі у виконанні спеціального завдання та був задіяний для виконання завдань з охорони громадського порядку, контролю за дотриманням населенням умов введеного комендантського часу, охорони державних установ, а прибувши на місце був направлений до с.м.т. Ширазлу (Вірменської РСР) в бойовій обстановці. Безпосередньо був задіяний для виконання завдань по забезпеченню охорони громадського порядку в місті в умовах надзвичайного стану, виконував завдання по охороні об'єктів та населеного пункту від можливого захвату та з метою припинення збройних сутичок.

При цьому всі завдання виконувались у бойовій екіпіровці (бронежилет, сталевий шолом зі зброєю (автомат Калашникова АК-74, та спорядженими додатковими магазинами).

Виходячи з наведеного, суд зазначає що хоча Вірменськака РСР не включена в перелік держав і періодів бойових дій на їх території, затверджений постановою № 63, при розгляді справи встановлено, що позивач виконував завдання в умовах надзвичайного стану та при збройних конфліктах.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13 січня 1995 р. № 16 «Про застосування пункту 2 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів, гарантії їх соціального захисту», затверджено Положення про Комісію з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій (далі також - Положення).

Згідно п. 3 цього Положення, Комісія зобов'язана приймати до розгляду заяви громадян про їх учасниками бойових дій відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (3551-12); реєструвати заяви у спеціальній книзі обліку; інформувати заявника про прийняття заяви до розгляду і дату засідання Комісії. Якщо виникає потреба у додаткових документах, що підтверджують статус заявника, Комісія робить запит до відповідних архівних установ, про що повідомляє заявника; розглядати заяви громадян, що надійшли до Комісії, у тримісячний термін.

Виходячи з системного аналізу вказаних вище правових норм та обставин справи, суд дійшов висновку, що відповідач при розгляді заяви ОСОБА_1 про встановлення останньому статусу учасника бойових дій не в повному обсязі взявши до уваги надані позивачем докази, детально не проаналізувавши їх зміст, не врахував факт відрядження позивача під час навчання в Київській вищій школі МВС СРСР ім. Ф.Е. Дзержинського до Вірменської РСР, з формальних підстав, виніс рішення про відмову у встановленні позивачу статусу учасника бойових дій, в зв'язку з тим, що така Республіка не входить до переліку держав, де велись бойові дії.

Однак, як було встановлено під час розгляду справи позивач виконував службові обов'язки по охороні громадського порядку в умовах надзвичайного стану, пов'язаного з антигромадськими проявами у формі збройних конфліктів у Вірменській республіці.

Тому, позовні вимоги ОСОБА_1 про протиправним та скасувати рішення Комісії НАВС з питань визнання учасниками бойових дій, оформлене протоколом № 1 від 26 лютого 2018 року підлягають задоволенню.

Враховуючи встановлену судом протиправність рішення відповідача про відмову у визнанні позивача учасником бойових дій, з метою повного та належного захисту його прав, суд дійшов висновку про зобов'язання комісію НАВС з питань визнання учасниками бойових дій прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 учасником бойових дій та видати йому посвідчення встановленого зразка.

Відповідно до статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (чч. 1 та 2 статті 72 КАС України).

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Враховуючи положення статті 139 КАС України, суд присуджує на користь позивача понесені ним судові витрати у розмірі 704, 80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 255 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В:

Задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1; паспорт серії НОМЕР_2, виданий 22 березня 1997 року Ватутінським РУ ГУ МВС України в місті Києві) до Національної академії внутрішніх справ (03035, місто Київ, площа Солом'янська, будинок 1).

Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії Національної академії внутрішніх справ з питань визнання учасниками бойових дій, оформлене протоколом № 1 від 26 лютого 2018 року, стосовно відмови в визнанні ОСОБА_1 учасником бойових дій.

Зобов'язати Комісію Національної академії внутрішніх справ з питань визнання учасниками бойових дій прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 учасником бойових дій та видати ОСОБА_1 посвідчення встановленого зразка.

Стягнути на корить ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 704, 80 (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Національної академії внутрішніх справ.

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 КАС України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону №2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда