Справа № 199/5647/17(2-а/199/212/17)
Суддя: Бучик А.Ю.
Дата ухвалення: 2018-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 вересня 2018 року

Київ

справа №199/5647/17(2-а/199/212/17)

адміністративне провадження №К/9901/54474/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бучик А.Ю.,

суддів: Гімона М.М., Мороз Л.Л.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду в складі колегії суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю., Семененка Я.В. від 30.03.2018 у справі №199/5647/17(2-а/199/212/17) за позовом ОСОБА_3 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі про зобов'язання провести поновлення пенсії шляхом її призначення знову,

УСТАНОВИВ:

В серпні 2017 року представник позивача звернувся до суду з адміністративним позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі про зобов'язання поновлення виплати пенсії та перерахувати розмір пенсії за віком позивачу з 07.10.2009 року із застосуванням індексації та виплат як непрацюючому пенсіонеру.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2018 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі про зобов'язання провести поновлення пенсії шляхом її призначення знову відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2018 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2018 р. у справі № 199/5647/17(2-а/199/212/17) скасовано та прийнято нову про часткове задоволення позовних вимог.

Зобов'язано Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі провести поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_3 з 21.06.2017 року із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, як не працюючому пенсіонеру та дитині війни, передбачених чинним пенсійним законодавством України.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить змінити судове рішення в частині дати поновлення виплати пенсії, вказавши з 07.10.2009 року. Вважає, що до спірних правовідносин не повинні застосовуватися строки звернення до суду, оскільки право має бути відновлене з часу прийняття рішення Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009.

Заслухавши суддю - доповідача, колегія суддів прийшла до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є громадянином України, який постійно проживає в Ізраїлі. По досягненню пенсійного віку та наявності необхідного стажу позивачу призначена пенсія за віком.

01.11.1992 року позивач виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю та прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль, після чого виплата йому пенсії за віком була припинена.

21.06.2017 року представником за довіреністю до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі подано заяву про поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_3

Листом від 04.07.2017 року №2588/02/33 позивачу відмовлено у поновленні виплати пенсії на підставі недотримання ним вимоги особистого звернення із заявою про поновлення пенсії, відсутності місця реєстрації на території України за місцем знаходження територіального органу, що призначає пенсію, а також невідповідності документу посвідчення особи позивача Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, апеляційний суд виходив з того, що позивач має право на поновлення виплати пенсії, незалежно від місця проживання, проте з дати звернення із заявою про поновлення виплати пенсії.

Колегія суддів, дослідивши спірні правовідносини зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09 липня 2003 року виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІVщодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІVвтратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону №1058-ІVдержава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

Отже, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що безумовно позивач як громадянин України має право на виплату призначеної їй пенсії, проте не погоджується з визначенням дати її відновлення.

Колегія суддів звертає увагу, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009, тобто з 07.10.2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058-ІV. З цього часу відповідач був зобов'язаний відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Проте наявність обов'язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності щодо захисту свого права. Отже, після прийняття та опублікування Рішення № 25-рп/2009 та невідновлення виплати пенсії позивачу, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік строку звернення до суду.

Поновлення права на виплату пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов'язаних з поновленням виплати, серед яких: подання заяви про поновлення виплати з дотриманням строків звернення, наявність документів, які підтверджують факт призначення пенсії, припинення її виплати чи право на поновлення її виплати.

Згідно з ч.2 ст. 99 КАС України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 100 КАС України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Частина 2 цієї статті передбачає, що позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Згідно з ч.3 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Колегія суддів вказує, що до вказаних правовідносин слід застосувати положення ст. 99, 100 КАС України. Вказана позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 08 грудня 2015 року (справи №№ 21-5440а15, 21-5653а15) та від 08.06.2016 року (справа № 505/2135/14-а) та Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 757/12134/14-а та від 30.01.2018 у справі № 408/2861/17-а.

Позовна заява направлена до суду 11.08.2017, що підтверджується відбитком поштового штемпеля на конверті, тобто в межах шестимісячного строку звернення до суду від дати звернення до відповідача із заявою про відновлення порушеного права (21.06.2017), отже, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, що позов підлягає задоволенню від дати звернення до органу ПФУ - з 21.06.2017.

Проте позовні вимоги за період з 07.10.2009 по 10.02.2017 слід залишити без розгляду.

А в задоволенні позову в частині вимог за період з 11.02.2017 по 20.06.2017 слід відмовити, оскільки для захисту порушеного права позивач в цей період не вчинив активних дій щодо звернення до органу ПФУ, що зумовлює необізнаність суб'єкта владних повноважень щодо необхідності відновлення прав позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 354 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

В свою чергу, частиною 3 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що постанову суду апеляційної інстанції підлягає частковому скасуванню та адміністративний позов за період з 07.10.2009 по 10.02.2017 - залишенню без розгляду.

Керуючись ст.ст. 349, 354, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2018 року скасувати в частині відмови в задоволенні позову за період з 07 жовтня 2009 року по 10 лютого 2017 року.

Адміністративний позов ОСОБА_3 за період з 07 жовтня 2009 року по 10 лютого 2017 року залишити без розгляду.

В решті постанову залишити без змін.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Ю. Бучик

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз ,

Судді Верховного Суду