Справа № 2а-1686/12/2670
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2012-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 березня 2012 року № 2а-1686/12/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії:

головуючого судді Аблова Є.В.,

судді Амельохіна В.В.,

судді Федорчука А.Б.,

при секретарі судового засідання Мальчик І.Ю.,

за участю сторін:

представника позивача -ОСОБА_4,

представника відповідача -Абасової К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України, за участю третьої особи -Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання відшкодувати кошти, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання бездіяльності відповідача у контролі за діяльністю Кредитної спілки "Християнська злагода" та зобов'язання його видати розпорядження, яким відшкодувати позивачу суму коштів внесених на депозит Кредитної спілки "Християнська злагода" з резервного фонду Державного бюджету України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на думку позивача, відповідачем у порушення норм Конституції України та законів України не було здійснено контролю та не зупинено злочинну діяльність Кредитної спілки "Християнська злагода", що призвело до понесення позивачем значних матеріальних збитків.

Відповідач проти позову заперечував, стверджуючи, що до його повноважень не належить здійснення контролю за діяльністю кредитних спілок та відшкодування завданих їхньою діяльністю збитків, просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Третя особа проти задоволення позовних вимог заперечувала повністю.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, заслухавши представника позивача, представника відповідача, суд дійшов наступних висновків:

Судом встановлено, що позивач є вкладником Кредитної спілки "Християнська злагода", загальна сума його вкладу становить 205 000,00 грн.

Стосовно службових осіб Кредитної спілки "Християнська злагода" порушено кримінальну справу № 141-2596 за ознаками злочинів, передбачених ч.5 ст.191, ч.3 ст.209, ч.2 ст.366 Кримінального кодексу України за фактом привласнення, розтрати та заволодіння чужим майном, шляхом зловживання службовим становищем. На даний час кримінальна знаходиться на розгляді у Галицькому районному суду м. Львова.

За повідомленням слідчого управління УМВС України в Івано-Франківській області від 19.06.2009 р. № 8/4030, позивач, у вказаній кримінальній справі, визнаний потерпілим та цивільним позивачем.

12.12.2011 р. позивач звертався до Кабінету Міністрів України та Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України про можливість досудового врегулювання питання про відшкодування збитків завданих злочином згідно з ст.ст.113,116,117 Конституції України.

10.01.2012 р. позивач отримав відповідь Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, в якої дізнався про прийняття рішення про виключення інформації про Кредитну спілку "Християнська злагода" та її відокремлені підрозділи з Державного реєстру фінансових установ та анулювання свідоцтва про реєстрацію фінансової установи.

Зазначене дало позивачу підстави вважати, що контролюючий орган зняв з себе відповідальність за свою бездіяльність у контролі за діяльністю Кредитної спілки "Християнська злагода", отже зобов'язується, внаслідок допущення бездіяльності, відшкодувати позивачу завдані, протиправною діяльністю кредитної спілки, збитки. Така позиція позивача є помилковою з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч.6 ст.130 Господарського кодексу України, статус, порядок організації та здійснення господарської діяльності кредитної спілки визнаються цим Кодексом, законом про кредитні спілки та іншими законами.

Отже, спеціальними законами, які визначають правовий статус кредитних спілок є Закони України "Про кредитні спілки" та "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про кредитні спілки" кредитна спілка - це неприбуткова організація, заснована фізичними особами, професійними спілками, їх об'єднаннями на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок об'єднаних грошових внесків членів кредитної спілки.

Згідно ч.2 ст.1 зазначеного закону, кредитна спілка є фінансовою установою, виключним видом діяльності якої є надання фінансових послуг, передбачених цим Законом. Аналогічна норма закріплена Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (п.1) ч.1 ст.1).

Статтею 26 Закону України "Про кредитні спілки" чітко визначено, що державне регулювання і нагляд за діяльністю кредитних спілок здійснює, в першу чергу, уповноважений орган згідно з законодавством України про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, а також інші державні органи відповідно до їх компетенції.

Таким органом, згідно аналізу положень ст.21 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є, зокрема, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг -правонаступник Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України.

В той же час, системний аналіз компетенції та повноважень Кабінету Міністрів України, визначених Конституцією України (ст.116,117) та Законом України "Про Кабінет Міністрів України", свідчить про відсутність в них функції та обов'язку відповідача здійснювати контроль за діяльністю кредитних спілок.

Отже, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що контроль за діяльністю кредитних спілок належить до компетенції Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України), і, аж ніяк, не до компетенції Кабінету Міністрів України, а тому вимоги позивача щодо визнання бездіяльності відповідача у контролі за діяльністю Кредитної спілки "Християнська злагода" є безпідставними.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 1 статті 1177 Цивільного кодексу України визначено, що майнова шкода, завдана майну фізичної особи внаслідок злочину, відшкодовується державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною.

Відповідно до ч.1 ст.28 Кримінально-процесуального кодексу України, особа, яка зазнала матеріальної шкоди від злочину, вправі при провадженні в кримінальній справі пред'явити до обвинуваченого або до осіб, що несуть матеріальну відповідальність за дії обвинуваченого, цивільний позов, який розглядається судом разом з кримінальною справою.

За результатами розгляду кримінальної справи, зазвичай, суд постановляє вирок.

Згідно ч.1,3,4 ст. 327 Кримінально-процесуального кодексу України, вирок суду може бути обвинувальний або виправдувальний. Якщо підсудний визнається винним у вчиненні злочину, суд постановляє обвинувальний вирок і призначає підсудному покарання, передбачене кримінальним законом. Виправдувальний вирок постановляється у випадках, коли не встановлено події злочину, коли в діянні підсудного немає складу злочину, а також коли не доведено участі підсудного у вчиненні злочину.

Статтею 324 Кримінально-процесуального кодексу України визначено, що постановляючи вирок, суд повинен вирішити, зокрема: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується підсудний; чи винен підсудний у вчиненні цього злочину; чи підлягає задоволенню пред'явлений цивільний позов, на чию користь та в якому розмірі, і чи підлягають відшкодуванню збитки, заподіяні потерпілому, а також кошти, витрачені закладом охорони здоров'я на його стаціонарне лікування, якщо цивільний позов не був заявлений.

Як вже зазначалося раніше, на даний час Галицьким районним судом міста Львова розглядається кримінальна справа № 141-2596 стосовно службових осіб Кредитної спілки "Християнська злагода", в якій позивач має статус потерпілого та є цивільним позивачем. Вирок по справі на момент розгляду даної справи не постановлено.

В той же час, сам факт визнання особи цивільним позивачем по справі не є преюдиціальним фактом, та не доводить наявність у позивача права та отримання коштів із осіб, які винні в скоєні злочину. Доказування підстав та розмірів цивільного позову в кримінальній справі здійснюється за правилами кримінального судочинства.

Зазначене, зокрема, свідчить про те, що до постановлення та набрання законної сили обвинувальним чи виправдувальним вироком суду по зазначеній кримінальній справі стосовно службових осіб Кредитної спілки "Християнська злагода", взагалі відсутні підстави відшкодування державою майнової шкоди, оскільки не встановлено та не доведено обов'язкових умов для такого відшкодування, передбачених ч.1 ст.1177 Цивільного кодексу України, а саме: не встановлено, що злочин вчинено невстановленою особою, або особа, винна у вчинені злочину є неплатоспроможною.

Отже, проаналізувавши положення розділу VІ Конституції України та Закону України "Про Кабінет Міністрів України", суд дійшов висновку про відсутність у вказаних нормативно-правових актів статей (норм), які б покладали на відповідача обов'язок по відшкодуванню шкоди, що була завдана фізичній особі внаслідок злочину, що свідчить про безпідставність доводів позивача про обов'язок відповідача відшкодувати йому шкоду, завдану внаслідок його бездіяльності у контролі за діяльністю Кредитної спілки "Християнська злагода", яка, як встановлено судом, взагалі не мала місця.

Більше того, суд звертає увагу на те, що позовна вимога позивача про зобов'язання відповідача видати розпорядження, яким відшкодувати позивачу суму коштів внесених на депозит Кредитної спілки "Християнська злагода" з резервного фонду Державного бюджету України є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства виходячи з наступного.

Відповідно до ст.117 Конституції України та ст.50 Закону України "Про Кабінет Міністрів України", за своєю правовою природою, повноваження відповідача щодо винесення розпоряджень є його виключною компетенцією.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

За таких обставин, Окружний адміністративний суд міста Києва, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази та заслухавши пояснення представників сторін, вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач по справі, як суб'єкт владних повноважень, повністю виконав покладений на нього обов'язок щодо доказування.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.94,158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилаються особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Повний текст постанови складений та підписаний колегією суддів 26.03.12 р.

Головуючий суддя Аблов Є.В.

Суддя Амельохін В.В.

Суддя Федорчук А.Б.