Справа № 802/1086/16-а
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

10 вересня 2018 р. Справа № 802/1086/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Жданкіної Наталії Володимирівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Перевертака Володимира Валентиновича,

представника позивача: не з'явилась,

представника відповідача: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Атестаційної комісії №6 Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про визнання дій протиправними та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

27 липня 2016 року до Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Атестаційної комісії №6 Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про визнання дій протиправними та скасування рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 1995 року по листопада 2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ України. Відповідно до наказу від 07 листопада 2015 року №2 о/с «По особовому складу» Головного управління Національної поліції у Вінницькій області позивача призначено, як такого, що прибув з Міністерства внутрішніх справ, з присвоєнням спеціального звання підполковник поліції.

Атестаційною комісією №6 Головного управління національної поліції у Вінницькій області 08 червня 2016 року було прийняте рішення, що оформлене протоколом ОП№15.00006026.0035571 від 08.06.2016р, в якому зазначено, що ОСОБА_2 займаній посаді не відповідає, підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність. Позивач, не погоджуючись із рішенням атестаційної комісії, оскільки він під час проходження служби добросовісно виконував покладені на нього службові обов'язки. Крім того, позивач вважає, що він взагалі не повинен був проходити атестацію, оскільки відсутні правові підстави.

За наведених обставин, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом в якому просив:

- визнати протиправними дії Атестаційної комісії №6 Головного управління Національної поліції у Вінницькій області щодо проведення атестування останнього;

- визнати протиправним та скасувати рішення (висновок) Атестаційної комісії №6 Головного управління національної поліції у Вінницькій області оформлене протоколом ОП№15.00006026.0035571 від 08.06.2016р, в якому зазначено, що позивач займаній посаді не відповідає, підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність.

Постановою Вінницького окружного Вінницького окружного адміністративного суду від 22.09.2016, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 09.11.2016, позов задоволено частково, а саме:

Визнано протиправним та скасовано рішення (висновок) оформлене протоколом Атестаційної комісії №6 Головного управління Національної поліції у Вінницькій області ОП №15.00006026.0035571 від 08.06.2016 року. В решті позовних вимог відмовлено.

19.04.2018 постановою Верховного Суду постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 22.09.2016 та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 09.11.2016 скасовано, справу №802/1086/16-а направлено на новий розгляд до Вінницького окружного адміністративного суду.

Направляючи справу на новий розгляд суд касаційної інстанції звернув увагу, що при ухваленні рішень судами першої та апеляційної інстанції були допущені порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, а саме: чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом, поважність причин пропущення строку для звернення до адміністративного суду.

13.06.2018 матеріали справи №802/1086/16-а надійшли до Вінницького окружного адміністративного суду.

Автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України визначено головуючого суддю по справі - Жданкіну Н.В.

Ухвалою суду від 19.06.2018 справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання на 04.07.2018.

Ухвалою від 04.07.2018 розгляд справи було відкладено з підстав визначених ч. 2 ст. 205 КАС України, а саме, з огляду на необхідність витребування нових доказів.

Також, 04.07.2018 на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання за вх. №27504 про залишення позовної заяви без розгляду. Мотивуючи подане клопотання відповідач посилається на пропущення позивачем визначеного ч. 5 ст. 122 КАС України строку звернення до суду з даним позовом, зокрема вказує, що позивач дізнався про порушення своїх прав 13.06.2016 під час ознайомлення з атестаційним листом, однак до суду звернувся лише 27.07.2016.

В свою чергу, представником позивача через канцелярію суду 04.07.2018 подано клопотання за вх. №27619 про поновлення строку звернення до суду. Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку звернення до суду пояснила, що в періоди з 26.05.2016 по 01.06.2016 та з 08.06.2016 по 10.08.2016 позивач перебував на лікарняному, а тому не мав об'єктивної можливості звернутись в строки встановлені ч. 5 ст. 122 КАС України до суду.

За наслідком розгляду поданих представниками сторін клопотань та доданих до них доказів, зокрема довідок про тимчасову непрацездатність, судом постановлено ухвалу від 02.08.2018, якою задоволено клопотання представника позивача про поновлення строку звернення до суду; визнано причини пропуску строку звернення позивачем до адміністративного суду - поважними; поновлено ОСОБА_2 строк звернення до суду. Разом з тим, відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.

Так, визначаючись щодо поважності причин пропуску позивачем строку звернення до суду, судом було враховано наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч. 5 ст. 122 КАС України).

Відповідно до частини першої статті 121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Судом встановлено, що позивач з 1995 року по листопада 2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ України. Відповідно до наказу від 07 листопада 2015 року №2 о/с «По особовому складу» Головного управління Національної поліції у Вінницькій області позивача призначено, як такого, що прибув з Міністерства внутрішніх справ, з присвоєнням спеціального звання підполковник поліції.

Атестаційною комісією №6 Головного управління національної поліції у Вінницькій області 08 червня 2016 року було прийняте рішення, що оформлене протоколом ОП№15.00006026.0035571 від 08.06.2016, в якому зазначено, що ОСОБА_2 займаній посаді не відповідає, підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність. Саме незгода з прийнятим відповідачем рішенням зумовила звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

При цьому, в ході розгляду справи судом було встановлено, що позивач дізнався про порушення своїх прав 13.06.2016 під час ознайомлення з атестаційним листом, однак до суду звернувся лише 27.07.2016, тобто після спливу місячного строку на звернення до суду.

В свою чергу, згідно довідок про тимчасову непрацездатність №№ 5, 25, 27, 36, 38, 39, 40, 42, доданих позивачем до заяви про поновлення строків звернення до суду, слідує, що порушення строків звернення до суду було зумовлене перебуванням позивача в періоди з 26.05.2016 по 01.06.2016 та з 08.06.2016 по 10.08.2016 на лікарняному.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючі п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 р.).

У Рішенні в справі "Белле проти Франції" від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми та їх застосування не повинні перешкоджати учасникам провадження використовувати доступні засоби захисту (Рішення у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року).

Також, з Рішення Європейського Суду з прав людини по справі "Іліан проти Туреччини" слідує, що правило встановлення обмежень до суду у зв'язку з пропуском строку звернення до суду, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

У справі Delcourt v. Belgium Європейський Суд з прав людини зазначив, що "у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".

Водночас у справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Тобто, правило про пропуск строку звернення до суду не має абсолютного характеру і не повинно застосовуватися автоматично, навіть у разі пропуску строку звернення до суду без відповідних додаткових обґрунтувань суд не може його застосувати.

Крім того, застосування правила пропуску строку звернення до суду залежить від обставин справи. Під цим слід розуміти вагомість права, про захист якого особа звернулася до суду.

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги, що позивач перебував на лікуванні, що підтверджується відповідними доказами, а також з метою забезпечення права громадян на доступ до правосуддя та гарантування права на судовий захист, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання причин пропуску позивачем строку звернення до суду поважними.

Ухвалою суду від 15.08.2018, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до журналу судового засідання, закрито підготовче судове засідання, та призначено розгляд справи по суті на 10.08.2018.

Представник позивача в судовому засіданні не з'явилась, натомість через канцелярію суду подала клопотання про розгляд справи за її відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача - управління Національної поліції у Вінницькій області адміністративний позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні.

Відповідач атестаційна комісія №6 Головного управління Національної поліції у Вінницькій області в судове засідання не з'явився, явку належного представника не забезпечив. Відповідач повідомлявся про час, дату та місце розгляду справи належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до частини третьої статті 205 КАС України неприбуття в судове засідання належним чином повідомленого про розгляд справи представника відповідача не є перешкодою для розгляду справи.

Заслухавши пояснення присутнього в судовому засіданні представника відповідача 1, дослідивши наявні в справі письмові докази, оцінивши їх та надавши юридичну оцінку, суд встановив наступне.

ОСОБА_2 з вересня 1995 року по листопад 2015 року служив в органах внутрішніх справ України, що підтверджується послужним списком.

Відповідно до пунктів 9, 12 Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», в зв'язку із припиненням виконання функцій Головним управлінням МВС України у Вінницькій області, та створенням Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, на підставі заяви, наказом ГУ Національної поліції у Вінницькій області №2 о/с від 07 листопада 2015 року позивача призначено на посаду заступника начальника Барського відділення поліції Жмеринського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, з 07.11.2015 як такого, що прибув з МВС України з присвоєнням спеціальних звань поліції в порядку переатестування та установленням посадових окладів згідно штатного розпису, присвоївши йому спеціальне звання «підполковник поліції».

В подальшому, 12 лютого 2016 року начальником ГУ Національної поліції у Вінницькій області було прийнято наказ №146 «Про організацію проведення атестування поліцейських Головного управління Національної поліції у Вінницькій області», відповідно до якого було зобов'язано провести атестування поліцейських ГУ НП у Вінницькій області та підпорядкованих підрозділів атестаційними комісіями, починаючи з 15 лютого 2016 року та створено атестаційні комісії ГУ Національної поліції у Вінницькій області №1-8. Керівникам структурних та територіальних підрозділів ГУНП у Вінницькій області наказано скласти списки поліцейських ГУНП та підпорядкованих підрозділів, які підлягають атестуванню.

Наказом Головного управління Національної поліції у Вінницькій області від 25 травня 2016 року №620 «Про затвердження персонального складу атестаційних комісій Головного управління Національної поліції у Вінницькій області», затверджено персональні склади атестаційних комісій, в тому числі, атестаційної комісії №6 Головного управління Національної поліції у Вінницькій області у такому складі: голова комісії підполковник поліції Дзюба В.Г.; члени комісії майор поліції Романюк С.М., заступник начальника відділу Департаменту захисту економіки Національної поліції України; Длінський О.Г., представник громадської організації "Самооборона Майдану Вінниччини"; Павлюк С.М.. представник конфедерації вільних профспілок Вінницької області; Слівінський А.М., представник громадської спілки "Всеукраїнське об'єднання учасників бойових дій"; секретар рядовий поліції Никитенко Ю.В., інспектор 3 роти батальйону Управління патрульної поліції у м. Вінниці Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (а. с. 55-56).

Разом із тим, наказом ГУ Національної поліції у Вінницькій області №709 від 07.06.2016 року "Про внесення змін до наказів ГУНП у Вінницькій області від 25.05.2016 р. №620 та від 06.06.2016 №680" внесено зміни до наказу №620 від 25.05.2016 р. виключено майора поліції Романюк С.М., заступник начальника відділу Департаменту захисту економіки Національної поліції України, зі складу атестаційної комісії №6 ГУ НП у Вінницькій області та внесено до складу атестаційної комісії №6 капітана поліції Савчука С. В., старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах Департаменту захисту економіки Національної поліції України. (а.с. 54)

Відтак, у склад комісій увійшли як фахові спеціалісти так і представники громадськості. Списки персонального складу усіх атестаційних комісій були опубліковані на сайті ГУ НП у Вінницькій області, як передбачено пунктом 4 Розділу II Інструкції.

Як встановлено судом, 30 травня 2016 року тимчасово виконуючим обов'язки начальника ГУНП у Вінницькій області складено атестаційний лист щодо ОСОБА_2, надалі безпосереднім керівником у відповідності пункту 9 розділу IV Інструкції № 1465, внесено до розділу ІІ атестаційного листа висновок «займаній посаді відповідає». (а. с. 33). За змістом атестаційного листа, характеристика позивача містить позитивні якості, з відображенням високих показників в роботі. Відповідно до змісту атестаційного листа, позивач володіє необхідними професійними якостями.

За результатами проведеного тестування позивач набрав по загальним навичкам 20 балів та по професійному тесту 31 бал (а.с. 34).

Висновком атестаційної комісії №6 ГУ Національної поліції у Вінницькій області, що оформлений протоколом ОП №15.00006026.0035571 від 08.06.2016 року, встановлено, що ОСОБА_2 займаній посаді не відповідає, підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність (а.с. 35).

Вважаючи зазначені дії відповідача незаконними ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом в якому просив визнати протиправними дії Атестаційної комісії №6 Головного управління Національної поліції у Вінницькій області щодо проведення атестування останнього та скасувати рішення Атестаційної комісії №6 Головного управління національної поліції у Вінницькій області оформлене протоколом ОП№15.00006026.0035571 від 08.06.2016 р.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам суд керуючись положеннями Закону України "Про Національну поліцію" та Інструкції про порядок проведення атестування поліцейських, прийшов до висновку, що адміністративний позов слід задовольнити частково виходячи з наступного.

02.07.2015 року прийнято Закон України "Про Національну поліцію" №580-VІІІ (далі - Закон №580-VІІІ), який, відповідно до преамбули, визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Згідно з пунктом 1 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VІІІ набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) ч.7 ст.15 та ч.5 ст.21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року. Закон опублікований 06.08.2015 року та набрав чинності 07.11.2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закон №580-VІІІ, поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Відповідно до п. п. 9, 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закон №580-VІІІ, працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Вказані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Як визначено пунктом 12 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VІІІ, працівникам міліції, які у визначеному цим Законом порядку прийняті на службу до поліції, наказами про призначення на відповідні посади одночасно присвоюються відповідні спеціальні звання поліції відповідно до такої схеми співвідношення спеціальних звань, зокрема старший прапорщик міліції - старший сержант поліції.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач на підставі його особистої заяви прийнятий на службу в поліцію на підставі наказу від 07 листопада 2015 року №2 о/с «По особовому складу» в порядку переатестування. При цьому, вказаний наказ не містить жодних застережень про тимчасовість призначення позивача на посаду, також свідчить про те, що відповідач визнав позивача таким, що відповідає вимогам до поліцейських, визначеними Законом №580-VІІІ.

Зазначений наказ не дозволяє будь-яке подвійне трактування підстав для його прийняття. Прийнявши його відповідач взяв на себе відповідальність за його достовірність, а саме, за відповідність позивача вимогам до поліцейських та за його призначення в порядку переатестування.

До того ж відповідно до пункту 9 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» видання наказу про призначення є самостійною і достатньою підставою для призначення колишніх працівників міліції на посади, створені в структурі Національної поліції України.

Зазначена норма не передбачає процедури переатестування колишніх працівників міліції на предмет відповідності посаді як під час прийняття, так і після такого прийняття під час подальшого проходження служби в поліції.

Та обставина, що при прийнятті позивача на службу в поліцію для нього не проводився конкурс на зайняття посади в поліції, не породжує для відповідача право проводити відповідний конкурс в подальшому, тобто для вже призначеного на посаду працівника.

Статтею 59 Закону №580-VІІІ визначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Службові відносини особи, яка вступає на службу в поліції, розпочинаються з дня видання наказу про призначення на посаду поліцейського. Згідно з приписами ст. 58 Закону №580-VІІІ призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов'язків. Таким чином, оскільки позивач прийнятий на службу до поліції на умовах, визначених пунктів 9 та 12 Розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VІІІ, шляхом видання наказу про призначення за його згодою він вважається відповідно до статті 58 цього Закону призначеним безстроково.

Аналіз пункту 9 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України №580-VІІІ свідчить про те, що вказана норма не визначає будь-якого окремого порядку прийняття на службу в поліцію, а визначає порядок прийняття на службу в поліцію осіб, які проходили службу в органах міліції, у зв'язку з ліквідацією цих органів - суб'єктів публічного права та утворення органів поліції.

Наявність тимчасового штату органу не виключає прийняття на службу безстроково, як і наявність затвердженого постійного штату органу не виключає прийняття на службу тимчасово. Згідно з ч.2 ст.58 Закону №580-VІІІ строкове призначення здійснюється в разі заміщення посади поліцейського на період відсутності особи, за якою відповідно до закону зберігається посада поліцейського, та посад, призначенню на які передує укладення контракту. Прийняття на службу постійно або тимчасово встановлюється наказом згідно з яким приймається на службу особа.

Наказ Головного управління Національної поліції у Вінницькій області від 07.11.2015 року № 2 о/с відносно позивача про прийняття його на службу в поліцію та призначення на посаду не містить жодних застережень про тимчасовість призначення на посаду.

За таких обставин судом встановлено, що ОСОБА_2 з 07.11.2015 року проходить служу на посаді в органах Національної поліції у відповідності до ст.58 Закону України №580-VІІІ безстроково.

Законом України №580-VІІІ також визначені мета та підстави атестування поліцейських. Відповідно до ч.1 ст.57 Закону атестування поліцейських проводиться з метою оцінки їхніх ділових, професійних, особистих якостей, освітнього та кваліфікаційного рівнів, фізичної підготовки на підставі глибокого і всебічного вивчення, визначення відповідності посадам, а також перспектив їхньої службової кар'єри.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що атестування поліцейських проводиться: 1) при призначенні на вищу посаду, якщо заміщення цієї посади здійснюється без проведення конкурсу; 2) для вирішення питання про переміщення на нижчу посаду через службову невідповідність; 3) для вирішення питання про звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність.

Частиною 2 статті 57 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що атестування поліцейських проводиться: 1) при призначенні на вищу посаду, якщо заміщення цієї посади здійснюється без проведення конкурсу; 2) для вирішення питання про переміщення на нижчу посаду через службову невідповідність; 3) для вирішення питання про звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність.

Наведені у частині 2 статті 57 Закону України «Про Національну поліцію» підстави для проведення атестування є вичерпними. Метою проведення атестування із будь-яких зазначених вище підстав є вирішення можливості в той чи інший спосіб залишення особи на службі і, як крайній захід, пропозиція щодо звільнення зі служби у зв'язку зі службовою невідповідністю виходячи з професійних, моральних і особистих якостей.

Кожна з зазначених трьох підстав для проведення атестування повинна бути зв'язана з певними передумовами, зокрема, атестування яке призначається для вирішення питання про звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність повинне бути зумовлене існуванням реальних підстав до звільнення, як то неналежне виконання службових обов'язків, порушення установленого чинним законодавством порядку і правил несення служби тощо.

Позиція НП України зводиться до того, що атестування позивача проведено в порядку атестації усіх поліцейських НП України з метою оцінки їх ділових, професійних, особистих якостей, освітнього та кваліфікаційного рівнів, фізичної підготовки на підставі глибокого і всебічного вивчення, визначення відповідності посадам, а також перспектив їхньої службової кар'єри, що відповідає частині 1 статті 57 Закону України «Про Національну поліцію».

Проте наведені підстави для призначення атестування суд відхиляє, оскільки мета атестування, закріплена у частині першій вищезазначеної статті, не утворює самостійну підставу для проведення атестування і перебуває у системному взаємозв'язку з вичерпними підставами, визначеними у частині другій статті 57 Закону України «Про Національну поліцію».

Закон України «Про Національну поліцію» не передбачає проведення атестування без настання обставин, визначених частиною 2 статті 57 Закону України «Про Національну поліцію».

Закріплену у частині 1 статті 57 Закону України «Про Національну поліцію» мету атестування відповідач - НП України необґрунтовано розцінив як самостійну і достатню підставу для проведення атестування поліцейських, серед яких був і позивач, з ціллю визначення можливості їх звільнення через службову невідповідність, хоча наявності конкретних передумов (порушення порядку і правил несення служби тощо) для призначення атестування у такому контексті відповідач не довів.

Отже, позивача протиправно включено до списку поліцейських, які підлягають атестуванню.

Крім того, правові та організаційні засади процедури оцінки професійного рівня працівників кваліфікаційним вимогам і посадовим обов'язкам, проведення оцінки їх професійного рівня (атестації) врегульовано Законом України «Про професійний розвиток працівників» від 12.01.2012 р. №4312-VI.

Таким чином, атестація працівника одразу ж після прийняття його на роботу (у тому числі на службу до поліції), безвідносно до вирішення питань кар'єри (призначення поліцейського на вищу посаду або переведення на нижчу посаду) або дисциплінарного провадження не відповідає меті та завданню атестування і суперечить вимогам Закону України «Про професійний розвиток працівників» та Закону України «Про Національну поліцію».

За таких обставин, відсутні підстави передбачені ст. 57 Закону України "Про Національну поліцію" щодо направлення ОСОБА_2 для атестування, а відтак рішення Атестаційної комісії №6 Головного управління національної поліції у Вінницькій області оформлене протоколом ОП№15.00006026.0035571 від 08.06.2016 підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч. 1, ч. 4 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Проте, відповідачами не наведено наявності підстав, що передбачені частиною другою статті 57 Закону України "Про Національну поліцію" для проведення атестації позивача. Також, не надано доказів, які б підтверджували, що щодо позивача виявлено ознаки службової невідповідності.

Разом з цим суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині визнання протиправними дій Атестаційної комісії №6 ГУ НП у Вінницькій області щодо проведення атестації позивача, оскільки реалізацією таких дій відповідачів є прийняття оскаржуваного рішення щодо проведення атестації позивача, отже належним способом захисту прав позивача є саме визнання протиправним такого рішення.

Як нормативний, так і ненормативний правовий акт завжди виражають волю (волевиявлення) уповноваженого суб'єкта права, його владні приписи; мають офіційний характер, обов'язковий до виконання; спрямування на регулювання суспільних відносин; встановлюють правову норму чи конкретне правовідношення; оформляються у визначеній формі; є юридичними фактами, що спричиняють певні правові наслідки.

Ненормативні (індивідуальні) акти - породжують права і обов'язки у тих конкретних суб'єктів, яким вони адресовані, у конкретному випадку.

Так, ч. 3 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як передбачає ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єктів владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та докази, надані позивачем, суд приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення (висновок) оформлене протоколом Атестаційної комісії №6 Головного управління Національної поліції у Вінницькій області ОП №15.00006026.0035571 від 08.06.2016 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 551 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна) гр. 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано: 18.09.2018

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна