Справа № 807/2/18
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2018-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2018 рокуЛьвів№ 876/6345/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Гінди О.М., Кушнерика М.П.,

з участю секретаря Федчук М.Р.,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 ОСОБА_3 Назар до Державної міграційної служби України про визнання рішення протиправним, зобов'язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Ващилін Р.О.,

час ухвалення рішення 29.05.2018 року, 15:05 год.,

місце ухвалення рішення м.Ужгород,

дата складання повного тексту рішення 06.06.2018 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 Назар звернувся в суд з позовом до Державної міграційної служби України про визнання рішення протиправним, зобов'язання вчинити дії.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 травня 2018 року позов задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову про відмову в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що до звернення за захистом в ОСОБА_4 на території Закарпатської області передувало затримання позивача та його дружини військовослужбовцями Мукачівського прикордонного загону. На територію України позивач прибув 02.06.2017 року на підставі закордонного паспорту та відкритої разової візи, однак всупереч ч. 1 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", протягом 5 робочих днів до відповідного державного органу із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не звернувся. Разом з тим, після приїзду в ОСОБА_4 ОСОБА_2 ОСОБА_3 Назар проживав в містах Харків, Київ та жодного разу із відповідною заявою до органів міграційної служби за захистом в ОСОБА_4 не звернувся. Окрім того, вважає, що позивачем не наведено жодної аргументації, що саме йому буде заподіяно шкоду або неприйнятні страждання у разі повернення до Пакистану, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просить рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 травня 2018 року скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Інші учасники справи в судове засідання не зявилися, належним чином повідомлялися про час і місце розгляду справи, і оскільки їхня явка в суді апеляційної інстанції не є обовязковою, апеляційний розгляд справи проведено у їхній відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 ОСОБА_3 Назар є громадянином ОСОБА_5 Республіки Пакистан за віросповіданням християнин. До виїзду з ОСОБА_5 Республіки Пакистан проживав в місті ОСОБА_6.

29 червня 2017 року позивач звернувся до ОСОБА_7 управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду справи ОСОБА_2 ОСОБА_3 Назар та проведеної з ним співбесіди, відповідно до Висновку від 19 жовтня 2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2017UZ0012, посадова особа ОСОБА_7 управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області дійшла висновку про відсутність умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, тому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відмовлено.

Рішенням Державної міграційної служби України від 17 листопада 2017 року №425-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_2 ОСОБА_3 Назар, відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в ОСОБА_4, є Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі Закон).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в ОСОБА_4 або залишитися в ОСОБА_4 внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначений ст. 5 Закону. Так, ч. 1 зазначеної ст. передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в ОСОБА_4 або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в ОСОБА_4 або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в ОСОБА_4 незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виключні умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначені ст. 6 Закону, серед яких, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в ОСОБА_4 з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в ОСОБА_4 була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в ОСОБА_4 з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Ст. 9 Закону визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, ч. 2 ст. 9 Закону встановлено, що працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до ч. 11 ст. 9 Закону, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ч. 5 ст. 10 Закону передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в ОСОБА_4, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону, відсутні.

Зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та норм Закону, поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути повязано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме, расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Отже, під час вирішення питання щодо надання статусу біженця необхідно враховувати всі чотири підстави. При цьому немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН) УВКБ ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

П. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа зобовязана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно п. 5 ст. 4 ОСОБА_8 Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 року №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій ОСОБА_8 Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, тощо. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що в ході судового розгляду справи, що також встановлено в результаті проведення співбесід з позивачем ОСОБА_7 управлінням Державної міграційної служби України в Закарпатській області під час розгляду його звернення, ОСОБА_2 ОСОБА_3 Назар стверджував, що приїхав на територію України з метою захисту свого життя через побоювання бути вбитим радикальними мусульманськими угрупуваннями, бойовики яких нетерпимо ставляться до християн. На підтвердження існуючої загрози повідомив, що бойовики радикального ісламістського руху Талібан погрожували йому та його родині вбивством у разі не прийняття ісламу. Заявляв, що в країні постійного проживання він та його сімя не мали змоги вільно відвідувати церкву та відкрито сповідувати свою релігію. Також за релігійну приналежність до християн позивач постійно стикався з дискримінацією, яка виражалася в обмеженні доступу до роботи, захисту зі сторони поліції.

З висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19 жовтня 2017 року вбачається, що посадова особа ОСОБА_7 управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області не ставить під сумнів твердження ОСОБА_2 ОСОБА_3 Назар про його віросповідання та вважає його достовірним.

Суд звертає увагу на те, що звернувшись до Посольстства України в ОСОБА_5 Республіці Пакистан із запитом, ОСОБА_7 управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області отримало відповідь про стан справ в країні походження позивача. Проте суд зазначає, що така стосується всієї країни в цілому, а не регіону, де проживав ОСОБА_2 ОСОБА_3 Назар.

Колегія суддів враховує отриману судом першої інстанції з різних достовірних джерел інформацію про країну походження заявника.

Так, за інформацією Міністерства закордонних справ України (https://mfa.gov.ua/ua/consular-affairs/travel-advice/102-pk) в ОСОБА_5 Республіці Пакистан заборонено будь-які публічні прояви приналежності до іншої релігії, продаж товарів з неісламською символікою, а також громадські богослужіння. В країні заборонені будь-які громадські об'єднання. З огляду на посилення терористичної активності та погіршення безпекової ситуації на території ОСОБА_5 Республіки Пакистан, Посольство України в ІРП рекомендує громадянам України утриматися від поїздок до ОСОБА_5 Республіки Пакистан.

За даними, розміщеними на офіційному сайті Британської Телерадіомовної Корпорації BBC від 08.08.2016 р. (https://www.bbc.com/ukrainian/news-russian-42385881), в результаті вибуху та стрілянини в церкві в Пакистані загинули щонайменше п'ять осіб. Напад стався в місті Кветта в 65 км від кордону з Афганістаном. Більше десяти осіб було поранено. Один з чоловіків підірвав себе на вході в церкву, а іншого встигли зупинити під час перестрілки з поліцією. За словами міністра внутрішніх справ Сарфраза Бугті, якби двом нападникам вдалося увійти всередину, число жертв могло б вимірюватися сотнями. Подібні атаки в Пакистані відбуваються не вперше. У лютому в результаті нападу смертника на суфійську святиню в південній пакистанській провінції Сінд загинули щонайменше 70 осіб. Повідомлялося, що близько 250 віруючих тоді були поранені.

Згідно з інформацією, розміщеною на сайті ВВС (http://www.bbс.соm/russian/international/2015/03/150315_pakistan_lahore_churches_blasts), щонайменше п'ятеро людей загинули в результаті вибухів біля двох церков в християнському районі пакистанського міста ОСОБА_6. Повідомляється також, що ще близько 50 осіб отримали поранення. Два вибухи пролунали в районі Йуханабад в той час, коли багато віруючих йшли на недільну службу. Християнська громада Пакистану часто стає мішенню для нападу бойовиків. Відповідальність за напад взяло на себе угруповання "Джаматул Ахрар", яке є відгалуженням пакистанського Талібану. У багатьох пакистанських містах є християнські громади, хоча християни становлять менше 2% населення Пакистану (архів за 15.03.2015 року).

У повідомленні на порталі християнських новин (http://news.christian.by/persecutions/8036-pakistan-za-poslednie-gody-pokinulo-bolee-100-tysyach-xristian.html, дата доступу до джерела 19.10.2017 р.) зазначається, що Пакистан за останні роки покинуло понад 100 тисяч християн вказується, що у зв'язку із зростанням насильства і дискримінації проти християн десятки тисяч віруючих покидають Пакистан. За словами англіканського єпископа ОСОБА_6 ОСОБА_9, останніми роками були відзначені збільшенням числа злочинів проти християн, пише Рісіез.

Через дискримінації і переслідувань, понад 100 тис. пакистанських християн виїхали з країни і знаходяться зараз в таборах біженців ООН в Таїланді, на Шрі-Ланці, в Малайзії і на Філіппінах, - заявив єпископ. - Через закон Про богохульство і нетерпимість пакистанські християни стикаються з дискримінацією та жорстоким поводженням з боку мусульман і з боку держави, - зазначає він. - Після звинувачень в богохульстві на адресу одного християнина або сім'ї, нападу піддається весь християнський квартал. Будинки християн спалюють, жителів жорстоко б'ють або вбивають.

У багатьох випадках для членів релігійних меншин майже неможливо домогтися справедливості від державних установ, таких як судова система і міська влада - продовжує єпископ. - Тому багато людей вибирають життя біженця, продають свої речі і їдуть в інші азіатські країни. Більше 6 млн. християн, що живуть в Пакистані, надзвичайно уразливі, -підсумовує він.

Пакистанський міністр у справах релігій, ОСОБА_10 ОСОБА_11, погодився з цією заявою єпископа, назвавши кризою, що торкнулася всіх пакистанців, величезний потік біженців - пакистанських християн. За його словами, це не перший раз в історії, коли релігійні меншини прагнуть виїхати за кордон з пошуках безпеки. Уряд намагається вирішити цю проблему.

Згідно з Керівництвом з оцінки потреб міжнародного захисту членів релігійних меншин з Пакистану, виданих Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців (http://www.refworld.org.ru/cgi-bin/texis/vtx/rwmain?page=search&doNT =595f8d284&skПа =0&quськ=%D0%9F%D0%B0%D0%BA%D0%B8%D1%81%D1%82%D0%B0%D0%BD), поліцейські і судові органи, за наявною інформацією, не забезпечують достатнього захисту християн, яких примусово змушують змінити свою віру або вступити в шлюб, а також християнам, обвинуваченим в богохульстві. Напади на християн і випадки самосуду натовпу, за повідомленнями, продовжують відбуватися по всій країні. Аналітики частково пов'язують насильство зі зростаючим впливом екстремістської сунітської ідеології. Групи бойовиків здійснюють напади зокрема, під час церковних служб і релігійних процесій. У вересні 2016 року четверо озброєних людей напали на християнський житловий район в провінції Пешавар, відомий як Християнська колонія, в результаті одна людина загинула. Як повідомляється, в ситуацію втрутилася поліція, вбивши чотирьох бойовиків У березні 2016 року в Великонду неділю підозрюваний терорист-смертник убив щонайменше 72 людини в парку м. Лахор. Згідно з наявною інформацією, відповідальність взяла на себе група пакистанських талібів, оголосивши про те, що атака була спрямована проти християн, проте серед жертв виявилося багато мусульман. 15 березня 2015 року група бойовиків підірвала бомби в двох християнських церквах м. Лахор, де на недільній службі побувала сила-силенна людей. Загинуло від 14 до 17 людей, поранені щонайменше 70 осіб.

З урахуванням вищенаведеного, УВКБ ООН вважає, що залежно від індивідуальних обставин справи, члени християнської громади, в тому числі ті, хто, зокрема, піддався переслідуванню з боку збройних груп, звинувачувався у скоєнні кримінальних злочинів за законами про богохульство, жертви кабальної праці, жорстокої дискримінації, примусового звернення в іслам і примусового шлюбу, а також хр истияни, визнані такими, що порушують суспільні підвалини, можуть мати потребу в передбаченому для біженців міжнародному захисті на наступних підставах: релігія, етнічна приналежність, політичні переконання або приписувані політичні погляди і (або) інші відповідні основи.

Проаналізувавши відомості з достовірних джерел інформації, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що ситуація у країні походження позивача є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту A статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Колегія суддів вважає безпідставним та таким, що не підтверджений належними та допустимими доказами, висновок посадової особи ОСОБА_7 управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про те, що позивач не розглядав ОСОБА_4 як країну для отримання статусу біженця або додаткового захисту.

В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача зазначає, що заявник звернувся не в строк, встановлений Законом, що свідчить про його небажання легально перебувати на території ОСОБА_4. Однак суд зауважує, що пропуск 5-тиденного терміну звернення особи, яка бажає отримати статус біженця, не позбавляє її права на отримання такого статусу та не є доказом щодо необґрунтованості його свідчень та мотивів.

Апеляційний суд зазначає, що при розгляді вказаної справи слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із позивачем.

Оцінюючи фактичні обставини справи, які були встановлені на підставі системного аналізу нормативно-правових документів та інформації з відкритих і незалежних джерел, які логічно узгоджуються з доводами позивача, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності він міг зазнати переслідувань через своє свою віру, що належним чином не перевірено відповідачем за результатами розгляду справи ОСОБА_2 ОСОБА_3 Назар та прийняття в даній справі рішення.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу Державної міграційної служби України слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 травня 2018 року у справі № 807/2/18 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_12
судді ОСОБА_13
ОСОБА_14
Повне судове рішення складено 19 вересня 2018 року.