Справа № 826/19403/16
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2018-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 вересня 2018 року № 826/19403/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі

головуючого судді - Добрівської Н.А.,

за участю секретаря судового засідання - Шаповалової К.В.,

та представників сторін:

від позивача - Гулейкова І.Ю.,Ковриженка С.О.,

від відповідача - Бурян М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомПублічного акціонерного товариство «Сбербанк»
доОфісу великих платників податків Державної фіскальної служби
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 29.11.2016 №000030806, -

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Сбербанк» (далі - позивач, ПАТ «Сбербанк») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (далі - відповідач, Офісу ВПП ДФС) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №000030806від 29.11.2016.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення №000030806 від 29.11.2016 призводить до подвійного оподаткування одних й тих самих операцій, що порушує вимоги статті 61 Конституції України та основні засади податкового законодавства України. Позивач наголошує на тому, що у разі зменшення обсягу позабалансових зобов'язань здійснювалося відповідне зменшення обсягів резервів, що їх було сформовано, та у декларації з податку на прибуток відображалося збільшення зобов'язань банку з податку на прибуток. Тому, повторне зменшення резервів за результатами донарахувань згідно із актом перевірки призведе до подвійного оподаткування одних й тих самих операцій, що суперечить положенням Конституції України та нормам і принципам податкового законодавства. Також, за твердженням позивача, всупереч п.11 підрозділу 10 ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, контролюючим органом застосовані штрафні санкції, що не були чинними на день прийняття оскаржуваного податкового повідомлення рішення. Позивач також наполягає на тому, що відповідачем неправомірно було нараховано штраф на підставі п.п.17.1.3 п.17.1 ст.17 Закону №2181-ІІІ «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами державними цільовими фондами», який стоном на день прийняття спірного рішення не був чинним. Крім того, позивач наголошує, що контролюючим органом всупереч вимог п.102.1 ст.102, п.114.1 ст.114 Податкового кодексу України визначена сума грошових зобов'язань позивача після закінчення строку - 1095 днів, що настає за днем граничного строку подання податкових декларацій з податку на прибуток за податкові періоди з IV кварталу 2006 року по III квартал 2009 року, оскільки граничні строки подання позивачем податкових декларацій з податку на прибуток за вказані 12 квартальних податкових періодів припадають на відповідні 40 календарних днів, наступних за останнім днем кожного звітного кварталу (зокрема, 01.01.2007 - 09.02.2007 для IV кварталу 2006 року та 01.10.2009 - 11.2009 для III кварталу 2009 року).

Відповідачем надіслано до суду клопотання про закриття провадження, яке обґрунтоване тим, що позивач подав адміністративний позов з того самого спору і між тими самими сторонами, по якому є рішення суду, що набрало законної сили і це є підставою для закриття провадження на підставі п.4 ч.1 ст.157 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діяла на момент направлення відповідного клопотання.

Крім того, відповідач у своїх письмових запереченнях позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити повністю, обґрунтовуючи свою позицію тим, що рішенням суду в адміністративній справі №2а-9851/10/2670, законною та правомірною визнано не всю суму в розмірі 10713855,71 грн, а лише її частину в розмірі 10585527,30 грн і з урахуванням висновків суд відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення №000030806 від 29.11.2016 на визнану судом частину, а саме - 10585527,30 грн. Такий порядок передбачений наказом Міністерства фінансів України «Про затвердження Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень- рішень платникам податків» №1204 від 28.12.2015. Тому, на думку контролюючого органу, посилання позивача на порушення відповідачем 1095 днів є необґрунтованими.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.12.2016 відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду.

За результатами розгляду клопотання відповідача про закриття провадження у справі, ухвалою суду від 30.01.2017 у задоволенні клопотання відмовлено.

На підставі розпорядження про повторний автоматичний розподіл №7746 від 11.10.2017 та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.10.2017 визначено суддю Добрівську Н.А. для розгляду адміністративної справи № 826/10140/16 та вказану справу 17.10.2017 передано на розгляд судді Добрівській Н.А.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.11.2017 прийнято до провадження адміністративну справу №826/10140/16, зобов'язано учасників процесу подати до канцелярії суду всі наявні документи та пояснення, які, на їх думку, мають значення для розгляду даної справи, крім тих, що вже наявні в матеріалах справи, а також призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

При цьому, 15.12.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесені зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до пункту 10 підпункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядається за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Представники позивача позов підтримали і просили його задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд справи в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані учасниками процесу документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

В період з 30.09.2009 по 10.11.2009 співробітниками Спеціалізованої державної податкової інспекції у місті Києві по роботі з великими платниками податків було проведено виїзну планову документальну перевірку Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2006 по 30.06.2009.

За результатами проведеної перевірки відповідачем складено акт №521/43-10/25959784 від 17.11.2009, в якому зафіксовано встановлені в ході проведення перевірки порушення позивачем положень п.п.5.2.4 п.5.2 ст.5, з урахуванням вимог п.п.12.2.1 та п.п.12.2.2 п.12.2 ст.12 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», а саме: завищення (з урахуванням заниження) валових витрат у вигляді сум збільшення страхового резерву, сформовану під нестандартну заборгованість за позабалансовими операціями на загальну суму 16971611,57 грн в тому числі по періодах: 2006 рік - 3165186,81 грн; 2007 рік - 990236,11 грн; 2008 рік - 18096505,91 грн; півріччя 2009 року - 3299845,04 грн.

За наслідками проведеної перевірки, на підставі встановлених порушень, відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення №/0 від 30.11.2009, згідно з підпунктом «б» підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4, підпунктами 17.1.3, 17.1.6 пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» визначено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток у загальному розмірі 10713855,71 грн, в тому числі основний платіж - 5019332,30 грн, штрафні (фінансові) санкції - 5694523,41 грн.

За результатами адміністративного оскарження, зазначене податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а СДПІ прийнято податкові повідомлення-рішення №/1 від 18.02.2010, №/2 від 26.04.2010 та №/3 від 23.06.2010 аналогічного змісту.

Зазначені податкові повідомлення рішення були оскаржені в судовому порядку.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.01.2011 у справі №2а-9851/10/2670, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2011 позов задоволено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06.12.2011 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.01.2011 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2011 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 08.05.2012 скасовано ухвалу Вищого адміністративного суду України від 06.12.2011 з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції п.п.5.2.4 п.5.2 ст.5, п.п. 12.2.1, п.п.12.2.2 п.12.2 ст.12 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в частині вирішення спору щодо неправомірності включення позивачем до складу валових витрат страхового резерву, а справу в цій частині направлено до суду касаційної інстанції на новий розгляд.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18.11.2015 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.01.2011 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2011 скасовано в частині позовних вимог щодо скасування податкових повідомлень-рішень №/0 від 30.11.2009, №/1 від 18.02.2010, № /2 від 26.04.2010 та №/3 від 23.06.2010 в частині визначення податкових зобов'язань (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій в сумі 10585527,30 грн, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В решті постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.01.2011 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2011 залишено без змін.

При цьому, судом касаційної інстанції вказано на необхідність з'ясування судами наступних питань: чи існували боргові зобов'язання між банком і його контрагентами, чи здійснювалися банком фактичні виплати коштів за договорами гарантії, чи настав ризик (можливість втрати по основному боргу).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.09.2016 у цій же справі, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2016, у задоволенні позову про скасування податкових повідомлень-рішень №/0 від 30.11.2009, №/1 від 18.02.2010, №/2 від 26.04.2010, №/3 від 23.06.2010 відмовлено. До визначеної суми податкового зобов'язання та штрафних (фінансових) санкцій у вказаних вище податкових повідомленнях-рішеннях увійшла також сума 10585527,30 грн, визначена контролюючим органом за вказані вище порушення.

При цьому, судами першої та апеляційної інстанцій розглянуто дану справу в частині скасованих судових рішень та з урахуванням вказівок, викладених в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 18.11.2015 та правового висновку Верховного суду України, викладеного у постанові від 08.05.2012 по даній адміністративній справі, відповідно до якого правою підставою створення страхового резерву за переліченими операціями є існування боргових відносин між банком, як кредитором та його контрагентами, у тому числі за договорами гарантії та акредитиву. Оскільки ПАТ не здійснювало фактичної виплати коштів за такими операціями, то воно не має права вимоги до своїх контрагентів щодо повернення коштів. Пунктом 12.2.1 пункту 12.2 статті 12 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» також передбачено необхідну ознаку боргових відносин як підставу формування страхового резерву, а саме можливість втрати основного боргу, тобто наявність ризику, який і зумовлює необхідність створення такого резерву для покриття цих втрат. За відсутності ризику при здійсненні кредитної операції віднесення банком до валових витрат сум страхового резерву за цією операцією суперечить вимогам зазначеної норми, а отже є неправомірним. Оскільки позивачем не було виплачено суму, що становить основний борг, то не виник і ризик неповернення цих коштів.

На виконання рішень судів першої та апеляційної інстанції по справі №2а-9851/10/2670, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення №000030806 від 29.11.2016 на суму 10585527,30 грн.

Незгода позивача з податковим повідомленням-рішенням зумовила звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.09.2016, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2016, відмовлено в частині вимог, а саме в частині визначення податкових зобов'язань (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій в сумі 10585527,30 грн.

Рішення суду набрало законної сили, яким були з'ясовані питання: чи існували боргові зобов'язання між банком і його контрагентами, чи здійснювалися банком фактичні виплати коштів за договорами гарантії, чи настав ризик (можливість втрати по основному боргу).

Відповідно до частини 1 ст.72 КАС України (у редакції, чинній на дати ухвалення оскаржуваних судових рішень) обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, обставини щодо правомірності та законності формування позивачем страхових резервів, так само як і законність та обґрунтованість висновків контролюючого органу щодо заниження позивачем податків, вже встановлені судовими рішеннями в адміністративній справі, що набрали законної сили, отже такі обставини доказуванню у справі №826/19403/16 не підлягають.

З огляду на наявність рішення суду, що набрало законної сили, відсутні підстави для доказування у цій справі правомірність визначення податкових зобов'язань (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій в сумі 10585527,30 грн.

У відповідності з частиною 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на дати ухвалення оскаржуваних судових рішень) постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Крім того, згідно з частиною 2 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

На виконання рішення судів першої та апеляційної інстанції по справі №2а-9851/10/2670, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 29.11.2016 № 000030806 на суму 10585527,30 грн.

Відповідач прийняв оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 29.11.2016 у відповідності до наказу Міністерства фінансів України «Про затвердження Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків» №1204 від 28.12.2015 (далі - Порядок № 1204).

Відповідно до пункту 5 розділу II Порядку №1204 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), якщо за результатами адміністративного або судового оскарження грошове зобов'язання, зменшення (збільшення) суми податкових зобов'язань та/або податкового кредиту та/або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість, штрафна (фінансова) санкція (штраф) та пеня за порушення норм іншого законодавства, зазначені у податковому повідомленні-рішенні, зменшуються, то шляхом опрацювання інформації підрозділів правової роботи щодо прийнятих рішень за результатами розгляду скарг в адміністративному та/або судовому порядку складається податкове повідомлення-рішення, яке містить зменшену суму грошового зобов'язання, зменшену суму зменшення (збільшення) податкових зобов'язань та/або податкового кредиту та/або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість, штрафної (фінансової) санкції (штрафу) та пені за порушення норм іншого законодавства.

Оскільки, визначена контролюючим органом суму податкового зобов'язання з податку на прибуток у загальному розмірі 10713855,71 грн в судовому порядку зменшено та визначене позивачу податкове зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій в сумі 10585527,30 грн, у зв'язку з цим, контролюючим органом правомірно прийнято податкове повідомлення-рішення № 000030806 від 29.11.2016 у відповідності до приписів п.5 р. II Порядку №1204 на зменшену суму податкового зобов'язання.

Оцінюючи посилання позивача на те, що податкове повідомлення-рішення прийнято всупереч п.11 підрозділу 10 ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, а саме: контролюючим органом застосовані штрафні санкції, які не були чинними на день прийняття оскаржуваного податкового повідомлення рішення, су враховує наступне.

До набрання чинності Податковим кодексом України відповідальність платників податків визначалася Законом України №2181-ІІІ від 21.12.2000 «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (далі - Закон №2181).

Статтею 17 Закону №2181 було визначено підстави та розміри нарахування штрафних санкцій за порушення платниками податків податкового законодавства.

Зокрема, підпунктом 17.1.2 пункту 17.1 статті 17 Закону №2181 було визначено, що у разі, коли контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання платника податків за підставами, викладеними у підпункті «а» підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 цього Закону, додатково до штрафу, встановленого підпунктом 17.1.1 цього пункту, платник податків сплачує штраф у розмірі десяти відсотків суми податкового зобов'язання за кожний повний або неповний місяць затримки податкової декларації, але не більше п'ятдесяти відсотків від суми нарахованого податкового зобов'язання та не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

При цьому підпунктом 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 Закону №2181 було встановлено, що контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податків у разі, якщо платник податків не подає у встановлені строки податкову декларацію.

У свою чергу згідно з підпунктом 54.3.1 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України, контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо платник податків не подає в установлені строки податкову (митну) декларацію. Відповідальність у разі визначення контролюючим органом грошового зобов'язання з підстав, зазначених у підпункті 54.3.1 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України, встановлена пунктом 123.1 статті 123 Податкового кодексу України.

Як засвідчує порівняльний аналіз змісту підпункту 17.1.2 пункту 17.1 статті 17 Закону 2181 та приписів підпункту 54.3.1 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України, вказані норми встановлюють відповідальність за правопорушення у вигляді неподання в установлені строки податкової декларації. Відповідно, склад правопорушення, передбаченого нормою Закону №2181 та чинною нормою Податкового кодексу України, у цьому разі збігаються.

У зв'язку з наведеним, суд погоджується з доводами відповідача про відсутність правових перешкод для застосування з 1 січня 2011 року приписів статті 123 Податкового кодексу України для визначення відповідальності платника податків за неподання податкової декларації, яке мало місце до набрання чинності Податковим кодексом України, але виявлені контролюючим органом після 1 січня 2011 року.

Водночас при визначенні розміру штрафних санкцій за розглядуване податкове правопорушення слід ураховувати таке.

Законом №2181 було передбачено сплату порушником штрафу в розмірі десяти відсотків суми податкового зобов'язання за кожний повний або неповний місяць затримки податкової декларації, але не більше п'ятдесяти відсотків від суми нарахованого податкового зобов'язання та не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Пунктом 123.1 статті 123 Податкового кодексу України за вчинення такого самого порушення передбачено накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Таким чином, Законом №2181 передбачалось нарахування штрафу у розмірі 10 відсотків від суми податкового зобов'язання, який у подальшому міг бути збільшений до 50 відсотків залежно від кількості місяців затримки податкової декларації. Натомість, Податковим кодексом України визначено, що штраф становить 25 відсотків від суми визначеного податкового зобов'язання і не підлягає збільшенню залежно від тривалості затримки декларації. Крім того, Податковий кодекс України, на відміну від Закону №2181 не передбачає мінімального розміру штрафу.

Отже, доводи позивача, що податкове повідомлення-рішення прийнято всупереч п.11 підрозділу 10 ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України є безпідставними, оскільки податкове повідомлення-рішення № 000030806 від 29.11.2016 прийнято у зв'язку із зменшенням та визначенням позивачу податкового зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій в сумі 10585527,30 грн на підставі висновків суду щодо правомірності такого нарахування.

Доводи позивача щодо неправомірності визначення контролюючим органом суми грошових зобов'язань після закінчення 1095 днів після дати подання декларації, не визнаються судом такими, що ґрунтуються на положеннях податкового законодавства з огляду на наступне.

Згідно п.56.18 ст. 56 Податкового кодексу України при зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов'язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Як встановлено п.102.1 ст.102 цього Кодексу контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Рішення суду, яким визначено правомірним нарахування контролюючим органом зобов'язання позивачу у розмірі 10585527,30 грн, набрало законної сили у листопаді 2016 року (повний текст ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2016 у справі №2а-981/10/2670 складений 14.11.2016).

Таким чином, з дня набрання законної сили ухвали Київського апеляційного адміністративного суду у справі №2а-9851/10/2670 податкове повідомлення-рішення №/0 від 30.11.2009 в частині податкового зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) в сумі 10585527,30 грн є узгодженим лише з листопада 2016 року.

Тобто, грошові зобов'язання в розмірі 10585527,30 грн, визначені податковим повідомленням-рішенням № 000030806 від 29.11.2016, в межах 1095 днів.

З огляду на зазначене суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову та правомірність прийняття податкового повідомлення-рішення №/0 від 30.11.2009.

Оскільки, за наслідками розгляду справи по суті суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення, в силу положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, понесені позивачем судові витрати стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень не підлягають.

Керуючись ст.ст.3, 5, 7-11, 19, 73-77, 79, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» (адреса: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 46) до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (, адреса: 01601, м. Київ, бул. Терещенська, 11-А) третя особа: Державна податкова інспекція у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 11-Г тел.:+38 ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 29.11.2016 №000030806 - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено протягом 30 днів з моменту складення повного тексту до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному ст.ст.293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя: Н.А. Добрівська