Справа № 1140/2205/18
Суддя: О.С. Петренко
Дата ухвалення: 2018-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2018 року справа № 1140/2205/18

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Петренко О.С., розглянувши у порядку спрощеного (письмового) провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1, вул.16 Березня,72а, м. Бобринець, Кіровоградська область,27200

до відповідача: Бобринецької районної ради Кіровоградської області, вул. Незалежності,80, м. Бобринець, Кіровоградська область,27200

про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить :

- визнати протиправною бездіяльність Бобринецької районної ради, яка полягає у ненаданні відповіді на запит ОСОБА_1 від 25 липня 2018 року ( в частині надання та доступу до інформації про нього) у строк та у порядку, встановлені ст.ст.10,19,20 Закону України "Про доступ до публічної інформації";

- зобовязати Бобринецьку районну раду надати відповідь на запит ОСОБА_1 (в частині надання та доступу до інформації про нього) у порядку, встановленому Законом України "Про доступ до публічно інформації" у 5 денний строк, з дня набрання законної сили рішенням у справі;

- зобовязати Бобринецьку районну раду подати у встановлений судом строк, звіт про виконання судового рішення у справи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звернувся до голови відповідача із запитом від 25.07.2018 р. на доступ до публічної інформації, в якому просив: перевірити відповідність ст. ст. 19,32 Конституції України дій заступника голови районної ради ОСОБА_2 щодо збирання конфіденційної інформації про позивача; повідомити, які відомості про ОСОБА_1 та членів його родини та з якою метою збираються районною радою та її посадовими особами, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються; надати доступ до інформації, зібраної районною радою та (або) її посадовими особами, про запитувача та членів його сімї. Однак, всупереч вимогам чинного законодавства, відповідач, станом на 08.08.2018 року запитувану інформацію не надав, що і стало підставою для звернення до суду.

Ухвалою суду від 10 серпня 2018 року відкрито провадження за правилами спрощеного (письмового) провадження (а.с.1).

Зазначеною ухвалою відповідачу встановлено строк для подання до суду відзиву на позовну заяву з відповідними доказами в їх обґрунтування.

У встановлений судом строк відповідачем до суду надано відзив на позовну заяву, зі змісту якого встановлено, що 25 липня 2018 року на електронну пошту Бобринецької районної ради надійшов лист від ОСОБА_1 Проаналізувавши зміст вказаного листа, відповідачем його зареєстровано як звернення, оскільки його зміст не відповідає вимогам Закону України "Про доступ до публічної інформації" (п.2 ч.5 ст.19, п.4 ч.1 ст.22). Так, відповідач зазначає, що відповідь на вказане звернення, 22.08.2018 року направлено на адресу позивача. З огляду на викладені обставин, відповідач не вбачає у своїх діях порушень прав позивача, а тому просить відмовити в задоволені позовних вимог (а.с.42-47).

10.09.2018 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, зі змісту якої встановлено, що позивач не погоджується з доводами відповідача, оскільки відповідач не розглянув його запит від 25.07.2018 року, відповідно до вимог законодавства (а.с.61-64).

У відповідності до п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа є справою незначної складності, та, згідно ст.ст.257,263 КАС України, розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Клопотань позивача та представника відповідача про проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило.

Дослідивши докази і письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлено, що 25 липня 2018 року ОСОБА_1 засобами електронного зв'язку звернувся до відповідача із заявою про отримання публічної інформації, у якій просив:

- перевірити на відповідність ст.ст. 19,32 Конституції України дії заступника голови районної ради ОСОБА_2 щодо збирання конфіденційної інформації щодо нього;

- повідомити, як відомості про нього та членів його сімї, та з якою метою збираються районною радою та її посадовими особами, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються;

- надати доступ до інформації, зібраної районною радою та (або) її посадовими особами, про нього та членів його сімї (а.с.9).

Як встановлено судом з письмового відзиву відповідача, 03.01.2017 року за №7-гр розпорядженням голови Бобринецької районної ради "Про затвердження інструкції з діловодства про порядок приймання, обліку, розгляду запитів на публічну інформацію у Бобринецькій районній раді" затверджено зразок форми запиту, відповідно до ст.19 Закону України "Про доступ до публічної інформації", який розміщено на офіційному веб сайті Бобринецької районної ради (а.с.48-54).

Так, відповідачем не заперечувалось, що 25 липня 2018 року на електронну адресу районної ради надійшов лист від ОСОБА_1 При цьому, відповідач зазначив, що проаналізувавши зміст вказаного вище листа, його було зареєстровано як звернення, оскільки він не відповідав вимогам Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Відповідач вказав, що згідно з ст. 20 Закону України "Про звернення громадян", звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження.

З огляду на приписи ст. 20 Закону України, відповідачем 22.08.2018р. за вих. №Р-9/04-02 направлено відповідь ОСОБА_1 (а.с.55-59).

Надаючи правову оцінку встановленим у справі обставинам з урахуванням предмета даного спору (бездіяльність відповідача, яка полягає у ненаданні відповіді на запит від 25.07.2018р.), суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про інформацію" інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Згідно з частиною другою статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Цим конституційним положенням відповідають приписи Цивільного кодексу України, якими встановлено, що фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію (абзац перший частини першої статті 302).

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України "Про інформацію", кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає ОСОБА_3 України "Про доступ до публічної інформації" №2939-VI від 13.01.2011 (далі - ОСОБА_3 №2939-VI), відповідно до статті 2 якого метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб'єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

За змістом статті 5 Закону №2939-VI доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно із визначенням, наведеним в статті 1 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

За цим визначенням можна виокремити такі ознаки публічної інформації:

1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством;

2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація;

3) така інформація знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації;

4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб'єктом владних повноважень не під час виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків;

5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб'єктом владних повноважень.

Пунктом 1 частини першої статті 13 Закону №2939-VI визначено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання.

Розпорядники інформації зобов'язані: вести облік запитів на інформацію; надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію (пункт 3, пункт 6 частин 1 статті 14 Закону №2939-VI).

Згідно з частиною першою статті 19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Отже, запит на доступ до публічної інформації зводиться до прохання надати інформацію, якою вже володіє розпорядник. Закон №2939-VI надає право доступу вже до існуючої інформації і не вимагає створення у відповідь на запит нової інформації.

Аналогічна позиція викладена у постанові Вищого адміністративного суду України від 11.07.2017 у справі №800/147/17.

Таким чином, публічною інформацією є те, що заздалегідь зафіксовано будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

Дана позиція узгоджується з роз'ясненням Вищого адміністративного суду України, викладеним у постанові Пленуму №10 від 29.09.2016 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації".

При цьому, статтею 16 Закону №2939-VI передбачено, що розпорядник інформації відповідає за визначення завдань та забезпечення діяльності структурного підрозділу або відповідальної особи з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації, відповідальних за опрацювання, систематизацію, аналіз та контроль щодо задоволення запиту на інформацію, надання консультацій під час оформлення запиту, а також за оприлюднення інформації, передбаченої цим Законом.

Запит, що пройшов реєстрацію в установленому розпорядником інформації порядку, обробляється відповідальними особами з питань доступу до публічної інформації.

Частиною 3 статті 22 Закону №2939-VI встановлюється, що розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов'язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

Згідно з роз'ясненням Вищого адміністративного суду України, викладеним у постанові Пленуму №10 від 29.09.2016 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації", встановлено, що статтею 40 Конституції України закріплено право особи на звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів. Деталізацію наведене право отримало у Законі України від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР "Про звернення громадян" (далі ОСОБА_3 № 393/96-ВР). Відносини з розгляду звернень громадян є основним і єдиним предметом регулювання цього Закону. Тому він є спеціальним у цій сфері, але ним не вичерпується поняття «спеціальний закон», що вживається у частині другій статті 2 Закону № 2939-VІ.

Одержавши запит на інформацію, який подано згідно із Законом № 2939-VІ, проте який за своїм змістом є зверненням громадянина відповідно до Закону № 393/96-ВР, розпорядник інформації повинен відмовити у задоволенні такого запиту через невідповідність його предмета вимогам закону (пункт 2 частини пятої статті 19, пункт 4 частини першої статті 22 Закону № 2939-VІ), та з урахуванням принципів добросовісності і розсудливості розглянути запит за Законом № 393/96-ВР. При цьому запитувача повинно бути повідомлено у пятиденний строк про те, що його запит на інформацію буде розглядатися як звернення відповідно до Закону № 393/96-ВР.

У разі якщо запит на інформацію, який подано згідно із Законом № 2939-VІ, за своїм змістом поєднує предмет регулювання Закону № 393/96-ВР та Закону № 2939-VІ, то такий «запит-звернення» повинен розглядатися у відповідних частинах у строк та порядок, передбачені відповідними законами. При цьому розпорядник у пятиденний строк повинен відповісти по суті запиту, а також повідомити запитувача, що решта питань розглядатимуться як звернення згідно із Законом № 393/96-ВР.

В даному випадку, судом встановлено, що відповідач у пятиденний строк не повідомив ОСОБА_1 про те, що його запит на інформацію буде розглядатись як звернення, відповідно до вимог Закону України "Про звернення громадян".

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що відповідач не надав позивачу відповідь на запит від 25.07.2018 р. у строк та в порядку, що встановлений ст.ст.10,19,20 Закону України "Про доступ до публічної інформації", чим протиправно порушив право позивача на публічну інформацію, допустивши бездіяльність.

За таких обставин, адміністративний позов у вказаній частині підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобовязання відповідача надати відповідь на запит ОСОБА_1, суд зазначає наступне.

Статтею 11 Закону України "Про інформацію" встановлено, що інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження. Кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом .

Правові відносини, пов'язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв'язку з обробкою персональних даних врегульовано положеннями Закону України від 01.06.2010 р. №2297-VI "Про захист персональних даних".

ОСОБА_3 поширюється на діяльність з обробки персональних даних, яка здійснюється повністю або частково із застосуванням автоматизованих засобів, а також на обробку персональних даних, що містяться у картотеці чи призначені до внесення до картотеки, із застосуванням неавтоматизованих засобів.

Так, згідно до абз. 3 ст. 2 Закону №2297 володілець персональних даних - фізична або юридична особа, яка визначає мету обробки персональних даних, встановлює склад цих даних та процедури їх обробки, якщо інше не визначено законом.

Обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем.

Під персональними даними у відповідності до вказаного Закону є відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, розпорядником персональних даних є фізична чи юридична особа, якій володільцем персональних даних або законом надано право обробляти ці дані від імені володільця, в той же час суб'єктом персональних даних є фізична особа, персональні дані якої обробляються.

Порядок надання такої інформації особі, якої вона стосується, регулюється Законом України "Про захист персональних даних".

В той же час за визначенням ст. 5 Закону №2297 персональні дані є об'єктами захисту.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.10 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу зобов'язані вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб.

Відповідно до ч.3 п.2 ст.8 Закону №2297 суб'єкт персональних даних має право на доступ до своїх персональних даних.

Відповідно до ч.6 ст.16 Закону № 2297 суб'єкт персональних даних має право на одержання будь-яких відомостей про себе у будь-якого суб'єкта відносин, пов'язаних з персональними даними, за умови надання інформації, визначеної у пункті 1 частини четвертої цієї статті, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 16 закону №2297 у запиті зазначаються: 1) прізвище, ім'я та по батькові, місце проживання (місце перебування) і реквізити документа, що посвідчує фізичну особу, яка подає запит (для фізичної особи - заявника); 2) найменування, місцезнаходження юридичної особи, яка подає запит, посада, прізвище, ім'я та по батькові особи, яка засвідчує запит; підтвердження того, що зміст запиту відповідає повноваженням юридичної особи (для юридичної особи - заявника); 3) прізвище, ім'я та по батькові, а також інші відомості, що дають змогу ідентифікувати фізичну особу, стосовно якої робиться запит; 4) відомості про базу персональних даних, стосовно якої подається запит, чи відомості про володільця чи розпорядника персональних даних; 5) перелік персональних даних, що запитуються; 6) мета та/або правові підстави для запиту.

Разом з тим, нормою ч. 3 ст. 17 Закону №2297 встановлено, відмова у доступі до персональних даних допускається, якщо доступ до них заборонено згідно із законом.

У повідомленні про відмову зазначаються: 1) прізвище, ім'я, по батькові посадової особи, яка відмовляє у доступі; 2) дата відправлення повідомлення; 3) причина відмови.

Порядок надання доступу до такої інформації повинен узгоджуватись із положеннями ч. 6 ст. 16 Закону України "Про доступ до персональних даних", тобто в разі відсутності випадків, установлених законом, суб'єкт персональних даних має право на одержання будь-яких відомостей про себе у будь-якого суб'єкта відносин, пов'язаних з персональними даними, в тому числі за умови надання інформації, визначеної у пункті 1 частини четвертої цієї статті (прізвище, ім'я та по батькові, місце проживання (місце перебування) і реквізити документа, що посвідчує фізичну особу, яка подає запит (для фізичної особи - заявника).

Судом встановлено, що запит позивача не містить вказівки на реквізити документа, що посвідчує фізичну особу, яка подає запит та не зазначено персональних даних членів його сімї (зокрема не зазначено жодного прізвища, імя та по батькові особи та ступінь спорідненості з позивачем жінка, діти, тощо), про яких (як він вважає, збирається, поширюється та передається інформація), що свідчить про невідповідність даного запиту вимогам Закону України "Про захист персональних даних".

Отже, проаналізувавши наведені вище законодавчі норми, враховуючи при цьому доводи сторін, а також наявні у справі матеріали, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у вказаній частині.

Щодо клопотання позивача про зобов'язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення, суд дійшов до таких висновків.

Згідно зі статтею 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом (частина 4 статті 372 КАС України).

Відповідно до частин 1, 8 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статтею 287 цього Кодексу.

З огляду на зясовані у даній справі обставини та визначений судом спосіб захисту прав позивача, суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю під час ухвалення судового рішення.

Суд зауважує, що у разі ухилення відповідача від виконання у встановлений судом строк зобов'язання, покладеного на нього рішенням суду, це рішення підлягає примусовому виконанню у порядку, установленому Законом України "Про виконавче провадження".

У разі можливих зловживань владою з боку відповідача при виконанні цього рішення, позивач вправі на підставі статті 383 КАС України подати до суду заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень-відповідачем на виконання такого рішення суду або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Відповідно до частин 1, 3 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з цим позовом позивач сплатив судовий збір у сумі 704,80 грн. (а.с. 2а). Зважаючи на часткове задоволення позову, на користь позивача слід стягнути витрати на сплату судового збору, пропорційно до задоволеної частини вимог (1/2) у сумі 352,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст.132, 139, 143, 242-246, 255, 293, 295-297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Бобринецької районної ради, яка полягає у ненаданні відповіді на запит ОСОБА_1 від 25 липня 2018 року ( в частині надання та доступу до інформації про нього) у строк та у порядку, встановлені ст.ст.10,19,20 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати на сплату судового збору в сумі 352,40 гривень за рахунок бюджетних асигнувань Бобринецької районної ради Кіровоградської області ().

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 17.09.2018 року.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду ОСОБА_4