Справа № 813/2484/18
Суддя: Сподарик Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2018-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №813/2484/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2018 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сподарик Н.І.,

за участю секретаря судового засідання Ванчак М.Л.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Гавриляка Р.А.,

розглянувши у судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №10651-13 від 25.05.2017 року, -

В С Т А Н О В И В :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду 17.06.2018 року надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 79038) до Головного управління ДФС у Львівській області (вул.Стрийська, 35, м.Львів, 79003) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 25.05.2017 року №10651-13.

Ухвалою суду від 14.06.2018 року за даною позовною заявою було відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 11.09.2018 року в цій справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

На обґрунтування своїх позовних вимог позивач покликається на те, що податковим органом було протиправно й безпідставно визначено йому зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік.

Позивач зазначає, що він є власником ряду об'єктів нерухомості - споруд і приміщень за адресою: АДРЕСА_2 які були ним придбані в ВАТ «Львівська фірма «Юність». При цьому, такі об'єкти є нежитловими та призначені для здійснення промислової діяльності, тобто, є будівлями промисловості.

Таким чином, відповідно до пп.«є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України вони не є об'єктом оподаткування.

У зв'язку з чим, позивач вважає, що оспорюване ним податкове повідомлення-рішення є протиправним, а позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення в повному обсязі.

Відповідач, заперечуючи проти позову подав 23.07.2018 року до суду відповідний письмовий відзив на позовну заяву, де зазначив, що вважає заявлений позов безпідставним. На обґрунтування чого відповідач указує, що у власності позивача рахуються нежитлові приміщення загальною площею 4273 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 які за приписами Податкового кодексу України є об'єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. У зв'язку з чим, відповідно до загальних вимог податкового законодавства позивачеві було визначено грошове зобов'язання з податку на таке нерухоме майно за 2016 рік.

Таким чином, Головне управління ДФС у Львівській області вважає позовні вимоги безпідставними та просить у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні у справі взяв участь позивач та представник позивача, які позовні вимоги підтримали, просили позов задоволити повністю. У судовому засіданні у справі взяв участь представник Головного управління ДФС у Львівській області, який проти позовних вимог заперечив, у позові просив відмовити.

Заслухавши пояснення позивача, представників позивача та відповідача, розглянувши їхні доводи та заперечення, дослідивши зібрані в справі докази, об'єктивно оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити, виходячи з наступного.

Судом установлено, що позивач є власником ряду об'єктів нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 що сторонами не заперечується.

А саме, ОСОБА_1 на праві приватної власності належать: склад літ. «Г-1» загальною площею 20,9 кв.м (право власності зареєстроване 18.01.2006 року за фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності), 12/25 частина прохідної загальною площею 39,6 кв.м (право власності зареєстроване 21.11.2012 року за фізичною особою - підприємцем), 13/25 частина прохідної загальною площею 39,6 кв.м (право власності зареєстроване 26.11.2012 року за фізичною особою), 3/4 частина будинку закрійного цеху загальною площею 783,5 кв.м (право власності зареєстроване 22.11.2012 року за фізичною особою), 1/4 частина будинку закрійного цеху загальною площею 783,5 кв.м (право власності зареєстроване 22.11.2012 року за фізичною особою), склад збуту від 1 до 6 літ. «В-1» загальною площею 259,3 кв.м (право власності зареєстроване 13.07.2006 року за фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності), склад літ. «Г-1» загальною площею 73,1 кв.м (право власності зареєстроване 18.01.2006 року за фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності), 11/50 частина будівлі їдальні літ. «А-2» загальною площею 432,4 кв.м (право власності зареєстроване 21.11.2012 року за фізичною особою - підприємцем), 39/50 частина будівлі їдальні літ. «А-2» загальною площею 432,4 кв.м (право власності зареєстроване 21.11.2012 року за фізичною особою - підприємцем), будинок швейного цеху загальною площею 960,6 кв.м (право власності зареєстроване 05.01.2007 року за фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності), частина складу збуту від 1 по 12 загальною площею 477,8 кв.м (право власності зареєстроване 18.01.2006 року за фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності), частина складу тканин від 1 по 11 загальною площею 882,0 кв.м (право власності зареєстроване 05.01.2007 року за фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності), контора з підвалом загальною площею 138,9 кв.м (право власності зареєстроване 18.01.2006 року за фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності), майстерня літ. «С-2» загальною площею 204,9 кв.м (право власності зареєстроване 05.01.2007 року за фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності).

Судом установлено, що Головним управлінням ДФС у Львівській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 25.05.2017 року №10651-13 (повторно), яким ОСОБА_1 визначено зобов'язання за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (зазначене вище), за 2016 рік у сумі 29440,97 грн.

Як засвідчується позивачем і підтверджується відомостями оператора поштового зв'язку ПАТ «Укрпошта», відповідне поштове відправлення з оспорюваним податковим повідомленням-рішенням було отримано ОСОБА_1 03.01.2018 року.

Не погоджуючись із таким податковим повідомленням-рішенням, позивач оскаржив його в адміністративному порядку за скаргою від 12.01.2018 року до Державної фіскальної служби України.

Указана скарга була мотивована аналогічними аргументами, що й даний позов, а саме, позивач стверджує, що належна йому нерухомість не є об'єктом оподаткування відповідним податком, оскільки вона відноситься до будівель промисловості, а отже, підпадає під дію пп.«є» п.п. 266.2.2 Податкового кодексу України.

Рішенням Державної фіскальної служби України від 20.03.2018 року, за наслідком розгляду скарги ОСОБА_1, відповідна скарга була залишена без задоволення, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення - без змін.

Таке рішення податкового органу було мотивоване тим, що вимогою застосування пп.«є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України є не лише віднесення об'єкта нерухомості до промислової нерухомості, а також його одночасна належність спеціальному суб'єкту - промисловому підприємству. Оскільки ж оподаткована нерухомість належить позивачеві як фізичній особі (підприємцеві), то норми пп. «є» п.п.266.2.2 Податкового кодексу України на такий випадок не поширюються.

У зв'язку з чим, аналізуючи спірні правовідносини, зважаючи на підстави позову, враховуючи заперечення проти нього, суд відзначає наступне.

Як випливає з матеріалів справи, позивачеві було визначено грошове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, щодо об'єктів нежитлової нерухомості за податковий період 2016 рік.

Так, 01.01.2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 року №71-VIII, яким було внесено зміни до Податкового кодексу України в частині справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у тому числі його було поширено й на нежитлової нерухомості.

Відповідно до п.п.266.1.1 п.266.1 ст.266 Податкового кодексу України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з п.п.266.2.1 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

У той же час, п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України визначено перелік об'єктів нерухомості, які не є об'єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до пп.«є» п.п.266.2.2 Податкового кодексу України, не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Зважаючи ж на підстави даного позову та предмет спору, суд доходить висновку, що фактично між позивачем і податковим органом існують розбіжності щодо тлумачення вказаної норми пп. «є» п.п.266.2.2 Податкового кодексу України. Перший вважає, що до об'єктів оподаткування не відносяться всі будівлі промисловості (незалежно від того чи вони належать юридичним, чи фізичним особам), а другий вважає, що не є об'єктом оподаткування лише ті будівлі промисловості, які належать юридичним особам - промисловим підприємствам.

Відтак, на вирішення суду при розгляді цієї справи ставиться питання поширення пп.«є» п.п.266.2.2 Податкового кодексу України на будівлі промисловості, які належать на праві власності фізичним особам (у тому числі тим, які провадять підприємницьку діяльність).

У цьому контексті, суд відзначає, що згідно з ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При цьому, щодо віднесення промислової нерухомості, яка належить фізичним особам, до об'єктів оподаткування податком на нерухоме майно або ж їх виключення з об'єктів оподаткування, тобто, щодо застосування пп. «є» п.п.266.2.2 Податкового кодексу України наявна суперечлива практика Верховного Суду.

А саме, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15.05.2018 року в справі №806/2461/17, від 16.05.2018 року №806/2676/17 викладено протилежну позицію, яка полягає в тому, що «… застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов'язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств. … Відтак, об'єкт нерухомості (комплекс), який на праві власності належить позивачу, навіть за наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця, не підпадає під дію пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України. Цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою-підприємцем у власній господарській діяльності».

На противагу цьому, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10.04.2018 року в справі №813/3803/16 вказано, що «… колегія суддів також погоджується з судами попередніх інстанцій, що з огляду на наявні матеріали справи належне позивачу нерухоме майно відноситься до будівель промисловості, а тому в силу пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки». Позивачем у цій справі (та власником нерухомого майна) була фізична особа. Аналогічний висновок був викладений і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31.01.2018 року в справі №822/2624/16, за позовом фізичної особи до податкового органу з приводу оскарження податкового повідомлення-рішення про визначення зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Таким чином, Верховний Суд вважає обґрунтованим виключення з об'єктів оподаткування податком на нерухоме майно будівель промисловості, що належать фізичним особам.

У зв'язку з чим, ураховуючи дані висновки Верховного Суду, аналізуючи норми чинного законодавства України, суд приходить до переконання, що норми пп.«є» п.п.266.2.2 Податкового кодексу України поширюють свою дію на будь-які об'єкти нерухомості, які за своїми ознаками та цільовим призначенням кваліфікуються як «будівлі промисловості». При цьому, їх належність певним суб'єктам (фізичним чи юридичним особам) не впливає на застосування даної норми, позаяк такої імперативної й однозначної вимоги вона не містить.

Так, п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України містить перелік об'єктів, які не є об'єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. При цьому, юридична техніка даного підпункту по різному визначає такі об'єкти.

Зокрема, законодавець у певних випадах надає вказівку на тип нерухомості з додатковим урахуванням інших ознак (наприклад: «об'єкти житлової нерухомості, в тому числі їх частки, що належать дітям-сиротам, дітям, позбавленим батьківського піклування, та особам з їх числа, визнаним такими відповідно до закону, дітям-інвалідам, які виховуються одинокими матерями (батьками), але не більше одного такого об'єкта на дитину» (пп.«д»), «об'єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб'єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність в малих архітектурних формах та на ринках» (пп.«е»), «будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів незалежно від форми власності та джерел фінансування, що використовуються для надання освітніх послуг» (пп.«і»).

У такому разі сама по собі кваліфікація нерухомості (наприклад, як будівлі дошкільного навчального закладу) є недостатньою умовою для виключення її з кола об'єктів оподаткування, оскільки це повинно обумовлюватися ще іншою спеціальною обставиною (у наведеному прикладі - використанням нерухомості для надання освітніх послуг).

Окрім того, у інших випадках законодавець надає конкретну вказівку на тип нерухомості (наприклад: «будівлі дитячих будинків сімейного типу» (пп.«в»), «гуртожитки» (пп.«г»).

У такому разі сама по собі кваліфікація нерухомості (наприклад як гуртожитку) є достатньою умовою для виключення її з кола об'єктів оподаткування.

Щодо пп.«є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України, то слід відмітити, що дана норма не містить формулювання, яке би давало можливість зробити однозначний висновок про те, що не є об'єктом оподаткування лише ті будівлі промисловості, які належать промисловим підприємствам.

Виходячи з граматичної конструкції цього підпункту, можна зробити висновок, що він виключає з об'єктів оподаткування множину об'єктів, які відносяться до будівель промисловості.

Окрім цього, даний підпункт містить приклади такого роду об'єктів, які наведені після слова «зокрема», при цьому, такий перелік не має значення вичерпності, а припускає можливість його продовження й розширення в рамках категорії будівель промисловості (а прислівник «зокрема» є тотожним «серед іншого», «наприклад»). Тобто, не відносяться до об'єктів оподаткування не лише «виробничі корпуси, цехи, складські приміщення», а й інші будівлі промисловості, та не лише об'єкти «промислових підприємств», а й об'єкти інших суб'єктів.

Таким чином, словосполучення з пп.«є» п.п.266.2.2 Податкового кодексу України «промислових підприємств» відноситься лише до наведеного законодавцем невичерпного переліку прикладів будівель промисловості, який допускає його розширення в рамках категорії «будівель промисловості».

У цьому контексті, суд зауважує, що маючи намір виключити з кола об'єктів оподаткування будівлі промисловості виключно промислових підприємств законодавець, ураховуючи юридичну техніку п.п.266.2.2 Податкового кодексу України, скористався би зворотами, вживаними в інших підпунктах п.п.266.2.2 кодексу (наприклад: «які належать промисловим підприємствам», «які використовуються промисловими підприємствами» тощо), чого в цьому випадку не зробив.

Окрім цього, таке тлумачення пп.«є» п.п.266.2.2 Податкового кодексу України могло би мати місце в разі виділення комами або дужками вставки «зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення», у зв'язку з чим словосполучення «промислових підприємств» відносилося би до словосполучення «будівлі промисловості». Проте, слова «зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення» у пп.«є» п.п.266.2.2 Податкового кодексу України комами чи дужками не виділені, отже, словосполучення «промислових підприємств» відноситься лише до цього невичерпного переліку примірних будівель промисловості й не обумовлює загального поняття «будівлі промисловості» вимогою щодо їх належності саме промисловим підприємствам.

Потрібно також узяти до уваги, що Податковий кодекс України містить аналогічні за своєю граматичною структурою формулювання (з використанням прислівника «зокрема»), метою яких є відображення певних конкретних понять із-поміж загальних як певного прикладу, але вони не встановлюють вичерпних множин чи переліків, а мають розширене трактування (наприклад пп. 14.1.36, 14.1.56, 14.1.185, 19-1.1.27, 39.4.6, 175.1, 252.9.1, 266.3.2, 339.1 Податкового кодексу України та ін.).

Більше того, суд не вбачає, що в законодавця були наміри надати певні преференції в частині сплати податку на нерухомість по відношенню до інших суб'єктів господарювання саме промисловим підприємствам. Навпаки, в Пояснювальній записці до проекту Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законів України (щодо податкової реформи)» (проект від 22.12.2014 року №1578) зазначено, що його метою є покращення умов ведення бізнесу в Україні, зокрема в спосіб встановлення однакового підходу до оподаткування нерухомого майна. Жодних обґрунтувань для встановлення різним суб'єктам господарювання різних умов оподаткування таких самих об'єктів нерухомого майна матеріали даного законопроекту, оприлюднені на офіційному сайті Верховної Ради України, не містять.

Окремо, суд зазначає, що податкове законодавство України ґрунтується, в тому числі, на презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (пп.4.1.4 Податкового кодексу України). А згідно з пп.56.21 Податкового кодексу України, у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У зв'язку з чим, у цьому контексті потрібно взяти до уваги й відому позицію Європейського суду з прав людини щодо застосування такого підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника-платника податку, коли в його справі національне законодавство припускає неоднозначне трактування (пар.43 рішення в справі «Серков проти України», пар.57 рішення в справі «Щокін проти України»).

Відтак, ураховуючи засади національного податкового законодавства щодо презумпції правомірності рішень платника податку та щодо тлумачення норми закону в найбільш сприятливий спосіб для платника податку й відповідну практику Європейського суду з прав людини, обґрунтованим є трактування чинних приписів Податкового кодексу України без дискримінації за суб'єктним складом у частині обов'язку зі сплати податку на нерухоме майно за будівлі промисловості.

Таким чином, суд приходить до переконання, що для виключення певного об'єкта з кола об'єктів оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за нормами пп.«є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України достатнім є віднесення відповідного нерухомого майна до категорії будівель промисловості, позаяк, це в очевидний спосіб випливає з конструкції даної правової норми, підтверджується аналогічними положеннями Податкового кодексу України та відповідає юридичній техніці цього нормативного акта, а припущення щодо двоякого трактування цієї норми не може погіршувати становище платника податків у силу відповідного принципу.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб'єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об'єктами класифікації в Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відтак, визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об'єкта нерухомості згідно з Державним класифікатором України будівель та споруд ДК 018-2000.

Згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000 до групи 125 «Будівлі промислові та склади» (розділ 1 «Будівлі», підрозділ 12 «Будівлі нежитлові») належить клас 1251 «Будівлі промислові», який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо. До класу 1252 «Резервуари, силоси та склади» належать, зокрема, спеціальні склади, складські майданчики.

У нашому випадку, як вбачається з матеріалів справи, позивачеві належать на праві приватної власності придбані в ВАТ «Львівська фірма «Юність» об'єкти нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 - прохідна, будинок закрійного цеху, будинок швейного цеху, їдальня, склади, контора з підвалом, майстерня.

Відтак, такі об'єкти складають комплекс промислового призначення, придатний для промислового виробництва, та за своїми ознаками дані об'єкти відповідають класу будівель промисловості.

У зв'язку з чим, виходячи з викладеного, суд приходить до обґрунтованого висновку, що належні позивачеві об'єкти нерухомості за адресою: АДРЕСА_2 відносяться до будівель промисловості, а отже, вони не є об'єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в силу припису пп. «є» п.п.266.2.2 Податкового кодексу України.

Відповідно до положень ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши відповідні приписи чинного законодавства, суд знаходить підтвердження доводам позивача. У той же час, відповідач не довів правомірність і обґрунтованість прийнятого ним рішення щодо визначення позивачеві відповідного грошового зобов'язання. Зокрема, відповідачем не було належним чином доведено того, що чинне податкове законодавство України в очевидний спосіб установлює позивачеві обов'язок для сплати відповідного податкового зобов'язання, яке було визначене контролюючим органом позивачу. Податковий орган також не врахував того, що відповідно до приписів податкового законодавства та позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема у пар.43 рішення в справі «Серков проти України», пар.57 рішення в справі «Щокін проти України», при можливості неоднозначного трактування національного законодавства застосуванню підлягає той підхід, який є найбільш сприятливим для платника податку.

Суд відзначає, що відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема у пар.45 рішення в справі «Бочаров проти України», пар.53 рішення в справі «Федорченко та Лозенко проти України», пар.43 рішення в справі «Кобець проти України», при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

Зібрані ж і досліджені матеріали цієї справи, не підтверджують і не обґрунтовують достатнім чином заперечення сторони відповідача та не вказують на відповідність прийнятого ним рішення нормам закону та основоположним засадам податкового законодавства.

Відтак, беручи до уваги все вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами й іншими учасниками справи докази, а також їх письмові доводи, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що позов підлягає до задоволення, а оспорюване податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Львівській області від 25.05.2017 року №10651-13 підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з нормами ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких відносяться витрати на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов'язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Керуючись ст.ст.2, 9, 14, 73-78, 90, 132, 139, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №10651-13 від 25.05.2017 року задоволити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Львівській області від 25.05.2017 року №10651-13.

Присудити на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 79038, РНОКПП НОМЕР_1) витрати по сплаті судового збору у сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп., за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Львівській області (вул.Стрийська, 35, м.Львів, 79003, ідентифікаційний код юридичної особи в ).

Відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими ст.ст.293, 295-297, пп.15.5 пп.15 п.1 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до ч.5 ст.250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Суддя Сподарик Н.І.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 17 вересня 2018 року.