Справа № 826/3631/16
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2018-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

14 вересня 2018 року м. Київ№ 826/3631/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Катющенка В.П., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у ПАТ "Банк Національний Кредит" Брайка Станіслава Анатолійовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_4 про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - Позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» Паламарчука Віталія Віталійовича, (далі по тексту - Відповідач, Уповноважена особа), третя особа: ОСОБА_4, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Уповноваженої особи щодо не вчинення дій, направлених на погашення заборгованості Позивача за договором кредиту №05.1-1ф/2014/2-1 від 09 січня 2014 року за рахунок набутих ПАТ «Банк Національний кредит» коштів за договором №277198-ДР-01 банківського вкладу «Стандартний» строком на 12 місяців + 1 день в національній валюті (без капіталізації процентів) від 26 грудня 2013 року та договором відступлення права вимоги №04-1620/1-4 під відкладальною обставиною від 13 січня 2015 року;

- зобов'язати Уповноважену особу здійснити дії, направлені на погашення заборгованості Позивача за договором кредиту №05.1-1ф/2014/2-1 від 09 січня 2014 року за рахунок набутих ПАТ «Банк Національний кредит» коштів за договором №277198-ДР-01 банківського вкладу «Стандартний» строком на 12 місяців + 1 день в національній валюті (без капіталізації процентів) від 26 грудня 2013 року та договором відступлення права вимоги №04-1620/1-4 під відкладальною обставиною від 13 січня 2015 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Банк, будучи фактичним розпорядником коштів за договором №277198-ДР-01 банківського вкладу «Стандартний» строком на 12 місяців + 1день в національній валюті (без капіталізації процентів) від 26 грудня 2013 року безпідставно не направив суму вкладу з нарахованими процентами на погашення заборгованості за кредитним договором №05.1-1ф/2014/2-1 від 09 січня 2014 року.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 березня 2016 року відкрито провадження в адміністративній справі, закінчено підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи на 30 червня 2016 року.

У судовому засіданні 30 червня 2016 року суд ухвалив перейти до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 травня 2017 року призначено справу до судового розгляду у судове засідання на 16 серпня 2017 року.

У зв'язку з неявкою сторін у судове засідання, розгляд справи було відкладено.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року адміністративну справу №826/3631/16 прийнято до провадження судді Катющенка В.П. та призначено до судового розгляду у судове засідання на 13 грудня 2017 року.

13 грудня 2017 року від Уповноваженої особи через канцелярію суду надішли письмові пояснення по справі, у яких Відповідач вказав на те, що з дня початку процедури ліквідації банку Уповноваженій особі забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі, зустрічних однорідних вимог.

У судовому засіданні 13 грудня 2017 року ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, замінено неналежного відповідача - Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» Паламарчука Віталія Віталійовича на належного - Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» Брайка Станіслава Анатолійовича.

У зв'язку з неявкою 13 грудня 2017 року у судове засідання третьої особи, суд на підставі ч. 6 ст. 128 КАС України в редакції до 15.12.2017 ухвалив перейти до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Враховуючи те, що 15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція КАС України, суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Беручи до уваги те, що станом на дату прийняття рішення у справі, вона знаходиться на стадії розгляду у письмовому провадженні, відповідно її розгляд продовжено у письмовому провадженні з урахуванням положень п. 10 ч. 1 ст. 4, ч. 4 та ч. 5 ст. 250 КАС України в редакції з 15.12.2017.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для закриття провадження у справі, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, між Позивачем та ПАТ «Банк Національний кредит» було укладено договір кредиту №05.1ф/2014/2-1 від 09 січня 2014 року, згідно умов якого Кредитор надав Позичальнику, на засадах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредитні кошти у сумі - 250 000 грн., з кінцевим терміном повернення заборгованості до 08 січня 2015 року (п.1.1 Кредитного договору), а Позичальник зобов'язався вчасно погасити Кредитору заборгованість за кредитом, а також сплачувати на його користь проценти і комісії в розмірі, в строки (терміни) та на умовах, визначених Кредитним договором (п.3.3.4 - 3.3.5 Кредитного договору).

Згідно п.п.1.3.1 п. 1.3 Кредитного договору в якості забезпечення виконання Позичальником своїх зобов'язань перед Кредитором за цим договором щодо повернення Кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій, можливої неустойки (пені, штрафу), а також інших витрат щодо задоволення вимог Кредитора за договором, Кредитор укладає з майновим поручителем фізичною особою ОСОБА_4 договір застави майнових прав на грошові кошти, що розміщені на депозитному рахунку в ПАТ «Банк Національний кредит» в сумі 280 000 грн. згідно договору №277198-ДР-01 банківського вкладу «Стандартний» строком на 12 місяців + 1 день в національній валюті (без капіталізації процентів) від 26 грудня 2013 року.

Так, між ОСОБА_4 та ПАТ «Банк Національний кредит» було укладено договір відступлення права вимоги від 13 січня 2015 року №04-1620/1-4 під відкладальною обставиною, згідно умов якого первісний кредитор передає, а новий кредитор одержує право вимоги суми вкладу за договором №277198-ДР-01 банківського вкладу «Стандартний» строком на 12 (дванадцять) місяців + 1 (один) день (367 днів) в національній валюті (без капіталізації процентів) від 26 грудня 2013 року, надалі за текстом - Основний договір», укладеним між первісним кредитором і новим кредитором. Вклад за Основним договором здійснюється шляхом розміщення в установі нового кредитора грошових коштів.

Згідно п.1.2 Договору відступлення права вимоги, цей договір укладений під відкладальними обставинами: що первісний кредитор та або Позичальник, не виконає (або виконає не в повному обсязі) взяті на себе зобов'язання перед новим кредитором по Договору кредиту №05.1-1ф/2014/2-1 від 09 січня 2014 року (з усіма змінами та доповненнями, як укладеними так і такими, що будуть укладені в майбутньому) (надалі - Договір кредиту), зокрема:

повернення новому кредитору суми отриманого кредиту в розмірі заборгованості за Договором кредиту в сумі 250 000,00 (Двісті п'ятдесят тисяч) гривень 00 копійок, та кінцевим терміном погашення до 25 (двадцять п'ятого) грудня 2015 (дві тисячі п'ятнадцятого) року, а також дострокового погашення у випадках, передбачених Договору кредиту;

сплата процентів за користування кредитом, у розмірі 31,5% (тридцять один цілих п'ять десятих) процентів річних та комісійних платежів та винагород, визначених Договором кредиту;

сплата можливих штрафних санкцій, визначених Договором кредиту;

інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги.

що первісний кредитор надасть письмову заяву (вчинить інші юридично значимі дії, що свідчитимуть про волевиявлення первісного кредитора) про дострокове повернення коштів розміщених на вкладному (депозитному) рахунку згідно з Основним договором, що перебувають в заставі нового кредитора відповідно до Договору застави майнових прав №04-963/1-1 (вимоги отримання грошових коштів, що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку) від 09 січня 2014 року.

У разі виконання Позичальником зобов'язань, передбачених у підпункті 1.2.1. пункту 1.2 цього договору в повному обсязі, відсутності документально засвідчених відомостей, що свідчать про настання випадків передбачених в п.1.2.2., 1.2.3. цього договору, права та бов'язки сторін по цьому договору не виникають (п.1.3. Договору відступлення права вимоги).

В протилежному ж випадку, за правилом п.1.4. Договору відступлення права вимоги, цей договір вступає в силу в частині суми заборгованості.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 05 червня 2015 року № 358 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб цього ж дня прийнято рішення № 114 про запровадження з 08 червня 2015 року у ПАТ «Банк Національний кредит» тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Банк національний кредит».

Відповідно до постанови Правління НБУ від 28 серпня 2015 року № 563 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (надалі - Фонд гарантування) прийнято рішення від 28 серпня 2015 року № 159 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно з вищевказаним рішенням з 31 серпня 2015 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Банк національний кредит», визначені статтями 37 та 38, частинами першою та другою статті 48 закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Паламарчуку Віталію Віталійовичу строком на 1 рік з 31 серпня 2015 року до 30 серпня 2015 року включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 1554 від 18 серпня 2015 року строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» та повноваження ліквідатора Паламарчука В.В. продовжено на два роки по 31 серпня 2018 року включно.

У подальшому, рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 2222 від 31 травня 2017 року «Про зміну уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк національний кредит» з 06 червня 2017 уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк національний кредит» призначено Брайка Станіслава Анатолійовича.

Зазначена інформація була відображена на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (http://www.fg.gov.ua).

Уповноваженою особою на адресу Позивача була надіслана вимога від 18 лютого 2016 року №04-11/700, якою вимагалось від Позивача сплатити не пізніше п'яти днів з моменту її отримання заборгованість за кредитним договором №05.1ф/2014/2-1 від 09 січня 2014 року у сумі 307 312,50 грн.

Вважаючи протиправною бездіяльність Уповноваженої особи щодо не зарахування суми вкладу в погашення заборгованості по кредитному договору, Позивач звернувся з даним позовом до суду.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та КАС України (ст. 6 КАС у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду та ст.5 КАС у редакції, чинній на момент вирішення справи) в порядку адміністративного судочинства.

Згідно частини 3 статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

За змістом статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно пунктів 1, 2 частини 1 статті 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

За правилами визначення юрисдикції адміністративних судів, закріплених статтею 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, слід ураховувати не лише суб'єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом із тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Позивач у позовній заяві зазначає, що не зарахування зустрічних однорідних вимог шляхом спрямування грошових коштів, що визнані кредиторськими вимогами, в рахунок погашення його зобов'язань перед банком є протиправним. Вважає, що порушене право на зарахування зустрічних однорідних вимог та спрямування грошових коштів, що визнані кредиторськими вимогами, в рахунок погашення його зобов'язань перед банком, підлягає захисту та відновленню шляхом визнання бездіяльності протиправною у цій частині та зобов'язання Уповноваженої особи зарахувати в рахунок погашення його кредиторських зобов'язань за кредитним договором №05.1-1ф/2014/2-1 від 09 січня 2014 року грошові кошти, заявлені як кредиторські вимоги перед банком.

Законом України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI) установлені правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами. Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 цього Закону уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За змістом статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно з частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділено відповідними функціями, передбаченими частиною другою статті 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема, акумулювання коштів, отриманих із джерел, визначених статтею 19 цього Закону; здійснення регулювання участі банків у системі гарантування вкладів фізичних осіб; здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організація відчуження активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

Відповідно до частини п'ятої статті 34 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Згідно з частиною другою статті 37 зазначеного Закону Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, установлених цим Законом.

За приписами частини першої статті 54 Закону № 4452-VI рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Таким чином, за змістом наведених правових норм, на Фонд, який є юридичною особою публічного права, покладено функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Зі свого боку уповноважена особа Фонду виконує від його імені делеговані Фондом повноваження щодо забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основні функції Фонду мають як владний характер, зокрема щодо врегулювання правовідносин у сфері банківської діяльності, так і не містять владної складової, а спрямовані на здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом тимчасової адміністрації та ліквідації.

Спір у цій справі стосується правомірності дій уповноваженої особи Фонду щодо не зарахування в рахунок погашення кредитних зобов'язань за кредитним договором №05.1-1ф/2014/2-1 від 09 січня 2014 року грошових коштів, заявлених як кредиторські вимоги перед ПАТ «Банк національний кредит».

Відповідно до пункту 8 частини четвертої статті 26 Закону № 4452-VI Фонд не відшкодовує кошти за вкладом у банку, якщо такий вклад використовується вкладником як засіб забезпечення виконання іншого зобов'язання перед цим банком, у повному обсязі вкладу до дня виконання зобов'язань.

Згідно з пунктом 4 частини п'ятої статті 36 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації не здійснюється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог.

Відповідно до статті 12 Цивільного кодексу України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, установлених законом.

Зазначене дає підстави вважати, що оскільки лише Фонду за законом доручено забезпечувати відновлення платоспроможності банку або підготовку його до ліквідації, а спірні правовідносини виникли у зв'язку з наявністю у Позивача зобов'язань за кредитним договором, уповноважена особа Фонду в цьому випадку діє як орган управління банком, який здійснює заходи щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втраті майна та грошових коштів.

Тому беручи до уваги наведене й ураховуючи суть спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що вимоги Позивача про зарахування в рахунок погашення його кредитних зобов'язань за кредитним договором грошових коштів, заявлених ним як кредиторські вимоги перед банком, прямо пов'язані з виконанням Позивачем інших зобов'язань перед цим банком (умов кредитного договору), а тому цей спір не є публічно-правовим та не може розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою, другою статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Предметна підсудність, юрисдикція цивільних прав передбачена у частині першій статті 19 Цивільного процесуального кодексу, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

У п. 24 рішення в справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, ЄСПЛ у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

Отже, беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Правова позиція щодо застосування аналогічних норм права висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 826/7532/16, від 23 травня 2018 року у справі № 811/568/16, від 6 червня 2018 року у справі № 813/2776/16.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною другою статті 238 КАС України передбачено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Згідно з частиною другою статті 132 КАС України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення ОСОБА_1 сплаченого судового збору за подання до суду даного позову, згідно квитанції від 01.03.2016 у сумі 1102,40 грн.

Відповідно до статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв'язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Отже, спір про зарахування зустрічних вимог в погашення кредиторської заборгованості не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Даний спір належить до підвідомчості судів цивільної юрисдикції.

Керуючись ст. ст. 238, 239, 243, 248, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі №826/3631/16 за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» Брайка Станіслава Анатолійовича, третя особа: ОСОБА_4 про визнання протиправною бездіяльність, зобов'язання вчинити дії.

Попередити Позивача, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Роз'яснити ОСОБА_1, що даний спір належить до юрисдикції суду цивільної юрисдикції.

Повернути ОСОБА_1 (04107, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) сплачений судовий збір у розмірі 1102,40 грн.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена. Згідно з частиною першою статті 295 та частиною першою статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII.

Суддя В.П. Катющенко