Справа № 2а-3693/12/2170
Суддя: Хохуляк В.В.
Дата ухвалення: 2018-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

11 вересня 2018 року

Київ

справа №2а-3693/12/2170

адміністративне провадження №К/9901/2820/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача: Хохуляка В.В.,

суддів: Бившевої Л.І., Шипуліної Т.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Генічеської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Херсонській області на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 20.11.2012 (суддя Дубровна В.А.) та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.05.2014 (суддя-доповідач Потапчук В.О., судді: Коваль М.П., Семенюк Г.В.) у справі №2а-3693/12/2170 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю українсько-грецького сільськогосподарського підприємства «Афіни» до Генічеської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Херсонській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю українсько-грецького сільськогосподарського підприємства «Афіни» (далі - ТОВ українсько-грецьке СГ «Афіни», позивач) звернулося до адміністративного суду з позовом до Генічеської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Херсонській області (далі - Генічеська ОДПІ ГУ Міндоходів у Херсонській обл., відповідач), в якому просило суд: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 30.08.2012 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання по податку на додану вартість на 44781,00грн., в тому числі: за основним платежем у сумі 29854,00грн. та за штрафними санкціями у сумі 14927,00грн.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 20.11.2012, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.05.2014, позовні вимоги - задоволено.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій Генічеська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Херсонській області звернулась з касаційною скаргою до суду касаційної інстанції, в якій просить суд скасувати постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 20.11.2012 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.05.2014 у справі №2а-3693/12/2170 та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, зокрема, пункту 187.1 статті 187, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин),статей 203, 215, 216, 228 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.)

Доводи податкового органу зводяться до того, що правочини, укладені між позивачем та його контрагентом фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3.) мають ознаки нікчемності, господарські взаємовідносини не спрямовані на настання реальних правових наслідків та носять безтоварний характер через відсутність у позивача товарно-транспортних документів на підтвердження перевезення придбаного товару. Також податковий орган зазначає, що договірні відносити між сторонами укладено без мети настання реальних наслідків, носить протиправний характер, спрямований незаконне формування податкового кредиту, незаконне заволодіння майном держави. А тому, відповідач вважає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесено правомірно та не підлягає скасуванню.

Позивач не скористався своїм правом та не надав заперечення на касаційну скаргу, що не перешкоджає її розгляду.

Касаційний розгляд справи здійснюється в попередньому судовому засіданні відповідно до статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд, переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що перебуваючи на спеціальному режимі оподаткування, ТОВ українсько-грецьке СГ «Афіни» у липні, вересні-грудні 2011 року та лютому-квітні 2012 року подало до податкового органу податкові декларації з податку на додану вартість за кожен період, а саме загальну декларацію (декларація з податку на додану вартість, де суб'єктом господарювання декларуються операції, що не пов'язані з виробництвом (продажем) сільськогосподарської продукції) та скорочену декларацію (декларація з податку на додану вартість сільськогосподарського товаровиробника, сума якого нарахована сільськогосподарським підприємством на вартість поставлених ним сільськогосподарських товарів (послуг).

У період з 13.08.2012 по 17.08.2012 уповноваженими особами податкового органу було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ українсько-грецьке СГ «Афіни» з питань правомірності формування податкового кредиту, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на додану вартість при проведенні господарських операцій з платником податків ФОП ОСОБА_3 за період липень, вересень-грудень 2011 року, лютий-квітень 2012 року.

Перевіркою встановлено порушення ТОВ українсько-грецьке СГ «Афіни» положень пунктів 198.1, 198.2, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України внаслідок визнання нікчемною угоди, укладеної між позивачем та ФОП ОСОБА_3 за період липень, вересень-грудень 2011 року, лютий-квітень 2012 року відповідно до пунктів 1, 2 статті 215, пунктів 1 та 5 статті 203, частини першої статті 216, статті 228, статей 626, 629, 655, 658, 662, 664 Цивільного кодексу України; статті 200, підпункту 209.15.1 пункту 209.15 статті 209, пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.4, 198.5, 198.6, 198.1, 198.2 статті 198, пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті неправомірного формування позивачем податкового кредиту за господарськими операціями з ФОП ОСОБА_3

За результатами проведеної перевірки Генічеською ОДПІ ГУ Міндоходів у Херсонській обл. складено акт від 21.08.2012 №14/22/33582550 та прийнято податкове повідомлення рішення від 30.08.2012 № про збільшення позивачу суми грошового зобов'язання по податку на додану вартість на 44781,00грн., в тому числі: за основним платежем у сумі 29854,00грн. та за штрафними санкціями у сумі 14927,00грн.

Фактичною підставою для прийняття оскаржуваного судового рішення став висновок податкового органу про безпідставність формування позивачем, у спірний період, податкового кредиту по взаємовідносинам ФОП ОСОБА_3, з огляду на нікчемність укладених правочинів та відсутність реальності фінансово-господарських операцій.

Задовольняючи позовні вимоги суди попередніх інстанцій виходили з того, що висновок податкового органу щодо нікчемності укладених правочинів та безтоварності операцій позивача з його контрагентом є неправомірним, оскільки первинними документами підтверджено настання реальних правових наслідків, зміну майнового стану сторін, а також безпосередній зв'язок проведених операцій з господарською діяльністю позивача. Суди спростували доводи суб'єкта владних повноважень стосовно формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість по взаємовідносинам з ФОП ОСОБА_3 із порушенням норм податкового законодавства.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень випливає, що умовами реалізації права платника на податковий кредит є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах власної господарської діяльності платника податку та наявність первинних документів, оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства.

Доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування валових витрат та податкового кредиту.

Необхідними умовами для визнання угоди нікчемною в силу вимог статті 228 Цивільного кодексу України є її укладання з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних протиправних наслідків.

При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Проте, існування відповідних обставин у даній справі податковим органом не доведено.

Разом з тим, реальність спірних господарських операцій позивача з контрагентом-постачальником ФОП ОСОБА_3 підтверджується належними первинними документами, які за своєю формою та змістом відповідають вимогам податкового законодавства, зокрема, договорами купівлі-продажу нафтопродуктів №002 від 04.01.2011 та №017 від 10.02.2012, видатковими накладними, податковими накладними, товарно-транспортними накладними, а також іншими первинними документами, що містяться в матеріалах справи. Оплату товару за придбаний товар (дизельне паливо, бензин, масло) було здійснено шляхом безготівкового розрахунку, що підтверджується платіжними дорученнями.

Доказом використання ТОВ українсько-грецьке СГ «Афіни» придбаних нафтопродуктів у власній господарській діяльності є матеріальні звіти з руху паливно-мастильних матеріалів за відповідні періоди, з яких вбачається фіксування придбання прибраного товару, кількість використаних нафтопродуктів згідно лімітно-заборних карт, та залишок на кінець відповідного періоду.

До того ж, на момент вчинення спірних господарських операцій контрагент позивача був зареєстрований у встановленому законом порядку, мав свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість.

Таким чином, досліджені в процесі розгляду справи первинні документи розкривають зміст господарської операції, підтверджують рух активів позивача, зміни у власному капіталі підприємства та отримання ним реального результату в процесі господарської діяльності з контрагентом.

Крім того, чинне законодавство не ставить умовою дійсності правочинів, а також виникнення податкових зобов'язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів у останніх.

Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх податкових зобов'язань, адже поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань.

Верховний Суд звертає увагу на те, що за умови невстановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Стосовно доводів касаційної скарги щодо неправомірності формування позивачем податкового кредиту за спірними господарськими операціями з контрагентом ФОП ОСОБА_3 з огляду на перебування позивача на спеціальному режимі оподаткування, суд зазначає наступне.

Спеціальний режим оподаткування діяльності у сфері сільського та лісового господарства, а також рибальства у перевіреному періоді визначав Податковий кодекс України від 02.12.2010 №2755-VI.

Відповідно до пункту 209.1 статті 209 Податкового кодексу України резидент, який провадить підприємницьку діяльність у сфері сільського і лісового господарства та рибальства та відповідає критеріям, встановленим у пункті 209.6 цієї статті (далі - сільськогосподарське підприємство), та може обрати спеціальний режим оподаткування.

Пунктом 209.2 статті 209 цього Кодексу згідно із спеціальним режимом оподаткування сума податку на додану вартість, нарахована сільськогосподарським підприємством на вартість поставлених ним сільськогосподарських товарів/послуг, не підлягає сплаті до бюджету та повністю залишається в розпорядженні такого сільськогосподарського підприємства для відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальнику на вартість виробничих факторів, за рахунок яких сформовано податковий кредит, а за наявності залишку такої суми податку - для інших виробничих цілей.

Зазначені суми податку на додану вартість акумулюються сільськогосподарськими підприємствами на спеціальних рахунках, відкритих в установах банків та/або в органах, які здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Підпунктом 14.1.256 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України передбачено, що фіксований сільськогосподарський податок для цілей глави 2 розділу XIV цього Кодексу - податок, який справляється з одиниці земельної площі у відсотках її нормативної грошової оцінки та сплата якого замінює сплату окремих податків і зборів.

Згідно статті 307 Податкового кодексу України особливістю обкладення платників фіксованого сільськогосподарського податку окремими податками і зборами є звільнення їх від сплати таких податків і зборів, як податку на прибуток підприємств; земельного податку (крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються для ведення сільськогосподарського товаровиробництва); збору за спеціальне використання води; збору за провадження деяких видів підприємницької діяльності (у частині провадження торговельної діяльності). Податки і збори, не зазначені у пункті 307.1 цієї статті, сплачуються платником податку в порядку і розмірах, установлених цим Кодексом, а єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - в порядку, визначеному Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.2018 №11 затверджено Порядок акумулювання сільськогосподарськими підприємствами сум податку на додану вартість на спеціальних рахунках, пунктом 4 якого передбачено, що сума податку на додану вартість, що акумулюється на спеціальному рахунку, не підлягає вилученню до державного бюджету і використовується сільськогосподарським підприємством відповідно до пункту 209.2 статті 209 Податкового кодексу України.

Зокрема, відповідно до пункту 30.8 статті 30 Податкового кодексу України контролюючі органи здійснюють контроль за правильністю надання та обліку податкових пільг, а також їх цільовим використанням, за наявності законодавчого визначення напрямів використання (щодо умовних податкових пільг) та своєчасним поверненням коштів, не сплачених до бюджету внаслідок надання пільги, у разі її надання на поворотній основі. Податкові пільги, використані не за призначенням чи несвоєчасно повернуті, повертаються до відповідного бюджету.

Судами встановлено, що ТОВ українсько-грецьке СГ «Афіни» у періоді, в якому проводилася перевірка, перебувало на спеціальному режимі оподаткування та відповідно було платником фіксованого сільськогосподарського податку.

А відтак, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що відповідачем не доведено, зокрема, не надано належних та допустимих доказів порушення позивачем Порядку №11 щодо нецільового використання коштів податку на додану вартість. Форма та порядок заповнення скороченої декларації не передбачає розрахунки з бюджетом, внаслідок чого податкові зобов'язання, які виникають за цією декларацією не можуть визначатись як податкові (або грошові) зобов'язання до бюджету.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, яка передбачає економічну виправданість його дій, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність у бухгалтерській та податковій звітності.

Контролюючим органом, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об'єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, а також не представлено доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

Також, податковим органом не подано доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податку на додану вартість або можливої фіктивності його постачальника, як-от: пояснень посадової особи щодо її непричетності до фінансово-господарської діяльності очолюваного суб'єкта господарювання, судових рішень, вироків, не наведено доводів щодо здійснення позивачем операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та «Вуліч проти Швеції», Суд звертав увагу на необхідність покладення обов'язку доказування на податковий орган, що цілком відповідає положенням статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Податкова інспекція не навела жодних доводів щодо наявності в діях ТОВ українсько-грецьке СГ «Афіни» ознак неправомірних дій, а наведені податковою інспекцією у касаційній скарзі доводи є такими, що не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій щодо обґрунтованості позовних вимог.

Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо протиправності прийняття спірного податкового повідомлення-рішення від 30.08.2012 №.

Як встановлено пунктом 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Генічеської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Херсонській області залишити без задоволення.

Постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 20.11.2012 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.05.2014 у справі №2а-3693/12/2170 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

-------------------

-------------------

-------------------

В.В. Хохуляк

Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна

Судді Верховного Суду