Справа № 804/7557/17
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2018-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2018 року Справа № 804/7557/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіОСОБА_1
при секретарі судового засіданняОСОБА_2
за участю представників сторін:
від позивача: від відповідача: ОСОБА_3 ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Покровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

14.11.2017р. ОСОБА_5 звернувся з адміністративним позовом до Покровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області та просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду по суті звернення позивача про виділення йому земельної ділянки, зобовязавши відповідача прийняти рішення про надання позивачеві дозволу на виготовлення технічної документації на земельну ділянку орієнтовною площею 2,00 га, яка розташована за межами населеного пункту Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області та виділення цієї земельної ділянки у натурі (на місцевості) у власність для ведення особистого селянського господарства.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач листом від 09.08.2017р. за вих. №1303/0/356-17 безпідставно відмовив позивачеві у клопотанні про надання йому земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, що розташована за межами населеного пункту Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області орієнтовною площею 2,0 га, незважаючи на те, що позивач до клопотання долучив перелік всіх документів, передбачених ч.6 ст.118 Земельного кодексу України. Позивач вважає, що вказаний лист-відповідь відповідача не є рішенням субєкта владних повноважень з огляду на приписи щодо форми діяльності районних державних адміністрацій, закріплених у Законі України «Про місцеві державні адміністрації», не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, у звязку з чим вважає, що відповідачем фактично допущено бездіяльність по не розгляду по суті звернення позивача з урахуванням того, що з 01.01.2013р. повноваження щодо передачі земель із державної власності сільськогосподарського призначення у власність чи користування передано до компетенції відповідача як центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів щодо передачі земель сільськогосподарського призначення державної власності у власність або користування відповідно до Закону України № 5245 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та колективної власності».

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, у відзиві на позов просив у задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що 11.05.2017р. відповідачем було отримано заяву позивача про надання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га, розташованої за межами населеного пункту Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області та за результатами розгляду вказаної заяви 09.08.2017р. була направлена письмова відповідь за вих. №1303/0/356-17 якою було розяснено, що відповідно до наданої позивачем довідки за № ДП//58 від 07.03.2017р. наведена земельна ділянка відноситься до земель колективної форми власності КСП «Україна» згідно державного акту серії ДП ПК №13 від 12.09.1994р., який є чинним. Таким чином, відповідач вважає, що вказана земельна ділянка перебуває у колективній власності громадян, колишніх членів КСП «Україна», не відноситься до земель державної або комунальної власності з яких може бути надана у власність або користування для ведення особистого селянського господарства. Щодо не прийняття за результатами розгляду заяви позивача відповідного рішення у формі розпорядження, відповідач зазначає, що дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є рішенням без якого не може бути реалізоване право на отримання земельної ділянки у власність. Відмова відповідного органу у наданні вищенаведеного дозволу, навіть якщо вона, на думку позивача, є протиправною не має наслідком порушення прав та інтересів особи, яка має намір отримати земельну ділянку. Представник відповідача вважає, що звертаючись з цим позовом, позивач намагався усунути перешкоду в реалізації його прав, якої у дійсності не має. У даних правовідносинах позивач набув право на самостійне замовлення розроблення проекту землеустрою за правилами, передбаченими абз.3 ч.7 ст. 118 Земельного кодексу України. Також представник відповідача посилається і на позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 31.01.2018р. у справі №814/741/16 та від 14.03.2018р. у справі №804/3703/16 щодо того, що відсутність порушення субєктивного права особи, навіть у разі коли рішення, дії або бездіяльність субєкта владних повноважень містять ознаки протиправності, унеможливлює досягнення завдань адміністративного судочинства. За викладеного, відповідач вважає, що позивач не довів протиправності дій з боку відповідача в частині бездіяльності щодо не розгляду по суті його звернення про виділення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та зобовязання відповідача прийняти рішення про надання позивачеві дозволу на виготовлення технічної документації на вищевказану земельну ділянку та виділення її у натурі (на місцевості).

У ході судового розгляду справи судом встановлені наступні обставини у справі.

ОСОБА_5 10.05.2017р. звернувся до Голови Покровської районного державної адміністрації Дніпропетровської області із заявою, у якій просив надати у власність йому земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, яка розташована за межами населеного пункту Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області до якої були додані, зокрема, копія паспорту, копія ідентифікаційного коду, копія довідки з державної статистичної звітності про наявність земель, копія викопіювання з картографічної основи ДЗК, копія листа від Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, що підтверджується змістом заяви (а.с.23).

За результатами розгляду вищевказаної заяви позивача відповідачем 09.08.2017р. за вих.№1303/0/356-17 позивача було повідомлено, що згідно даних довідки №ДН//58 від 07.03.2018р. зазначена позивачем земельна ділянка за формою власності відноситься до колективної власності колишнього КСП «Україна» та згідно ст.121 Земельного кодексу України передача земельних ділянок із земель колективної власності КСП не передається, а надається за рахунок земель державної або комунальної власності, що унеможливлює надання земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства позивачеві, що підтверджується копією відповідного листа (а.с.8).

Позивач вважає, що лист-відповідь відповідача від 09.08.2017р. за вих.№1303/0/356-17 не є рішенням субєкта владних повноважень з огляду на приписи щодо форми діяльності райдержадміністрації, закріплених у Законі України «Про місцеві державні адміністрації», не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, а тому відповідачем фактично була допущена бездіяльність по не розгляду по суті звернення позивача, яку позивач просить визнати протиправною, а також і просить зобовязати відповідача прийняти рішення про надання позивачеві дозволу на виготовлення технічної документації на зазначену позивачем земельну ділянку та виділити таку земельну ділянку йому у натурі (на місцевості).

Заслухавши представників позивача та відповідача, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд находить підстави достатніми для часткового задоволення даного адміністративного позову, виходячи з наступного.

У відповідності до частини 6 ст.118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення, зокрема, особистого селянського господарства, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Частиною 7 ст.118 вказаного Кодексу передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Згідно ч.3 ст.122 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: ведення водного господарства; будівництва обєктів, повязаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; індивідуального дачного будівництва.

Відповідно до ч.1 ст.123 наведеного Кодексу, встановлено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Статтею 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» встановлено, що місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

Так, за приписами п.2 ст.21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» встановлено, що до повноважень місцевих державних адміністрацій віднесені, зокрема, повноваження щодо розпорядження землями державної власності відповідно до закону.

У відповідності до вимог ст.6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання власних і делегованих повноважень, голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження.

Аналіз вищевказаних норм чинного законодавства свідчить про те, що відповідач, як субєкт владних повноважень, який наділений повноваженнями щодо розпорядження землями державної власності, після отримання заяви позивача щодо надання йому земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства шляхом надання відповідного дозволу на виготовлення технічної документації зобовязаний був розглянути її у місячний термін та за результатами її розгляду прийняти відповідне рішення, яке викладається у формі розпорядження.

Проте, судом встановлено, що відповідачем за наслідками розгляду заяви позивача відповідного рішення у формі розпорядження не приймалось, відповідних доказів суду не надано.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідачем вчинена протиправна бездіяльність щодо не розгляду заяви позивача від 10.05.2017р. про надання йому у власність земельної ділянки шляхом прийняття відповідного рішення (розпорядження) про надання дозволу на виготовлення технічної документації на земельну ділянку та відповідачем не прийнято відповідного рішення у формі розпорядження у спосіб на у порядку, визначеному нормами земельного законодавства з урахуванням повноважень, наданих відповідачеві згідно ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації».

Відповідної правової позиції дотримується і Верховний Суд у своїй постанові від 23.01.2018р. №к/9901/1944/18, яка в обовязковому порядку повинна бути застосована судом першої інстанції згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також до зазначених висновків прийшов і Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у своїй ухвалі від 13.06.2018р. у цій справі, яка не оскаржена відповідачем, що підтвердив представник відповідача у судовому засіданні, та за висновком якої судом апеляційної інстанції встановлена протиправна бездіяльність Покровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області щодо не розгляду заяви позивача про надання йому дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки у цій справі(а.с.78-79).

Вказане судове рішення набрало законної сили у відповідності до вимог Кодексу адміністративного судочинства України та встановлені вказаним судовим рішенням обставини не доказуються при розгляді справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини згідно ч.4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України.

В той же час, ч.5 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням у адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участь у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, представником відповідача у ході судового розгляду справи не було надано жодних доказів, не наведено жодних підстав, які б свідчили про спростування висновків щодо бездіяльності відповідача з приводу не розгляду відповідачем заяви позивача про надання йому у власність земельної ділянки шляхом прийняття відповідного рішення у формі розпорядження згідно до вимог ст.6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», відповідної копії розпорядження відповідачем суду не надано.

При цьому, є безпідставними посилання представника відповідача на те, що позивач не довів протиправності дій з боку відповідача в частині бездіяльності щодо не розгляду по суті звернення позивача, оскільки у адміністративному судочинстві вказані обставини підлягають доказуванню не позивачем, а саме відповідачем субєктом владних повноважень згідно до вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судом критично надається оцінка доводам представника відповідача про те, що наведена позивачем земельна ділянка відноситься до земель колективної форми власності та позивачеві надано відповідь листом від 09.08.2017р. у якій розяснено, що вказана земельна ділянка перебуває у колективній власності колишніх членів КСП «Україна», що унеможливлює надання її у власність, оскільки розгляд у вказаний спосіб заяви позивача шляхом надіслання йому розяснення у вигляді листа без прийняття відповідного рішення (розпорядження) субєктом владних повноважень не передбачено нормами чинного законодавства та суперечить вищенаведеним вимогам ст.123 Земельного Кодексу України та ст.ст.6,21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», а також не звільняє відповідача від обовязку розгляду заяви позивача шляхом прийняття відповідного рішення (розпорядження).

Також і твердження представника відповідача про те, що факт відмови відповідного органу не має наслідком порушення прав та інтересів особи, яка має намір отримати земельну ділянку є помилковими, з огляду на те, що саме відмова субєктом владних повноважень у наданні у власність земельної ділянки порушує права та інтереси таких осіб, які є конституційними правами громадян України та які підлягають судовому захисту у порядку адміністративного судочинства згідно до вимог ст.ст. 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України та вимог Конституції України.

Судом також не можуть бути застосовані правові позиції Верховного Суду від 31.01.2018р. у справі №814/741/16 , від 14.03.2018р. у справі №804/3703/16, оскільки зі змісту згаданих постанов видно, що обставини та підстави звернення до суду у порівнянні із обставинами, встановленими у даній справі є різними, предметом спору у цій справі є бездіяльність відповідача (райдержадміністрації) щодо не прийняття відповідного рішення у формі розпорядження за результатами розгляду заяви позивача, що є порушенням порядку та способу розгляду звернення позивача, встановленого земельним законодавством, тоді як предметом спору у наведених постановах є інші обставини, у звязку з чим наведена правова позиція не може бути застосована адміністративним судом у порядку ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

В той же час, існує і інша протилежна позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 19.06.2018р. у справі №806/2982/17 стосовно того, що дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є рішенням без якого не може бути реалізоване право на отримання земельної ділянки у власність та відмова чи бездіяльність у наданні такого дозволу не має наслідком порушення прав і інтересів особи, що було підставою для відмови у вищенаведених постановах Верховного Суду, та на які відповідач посилається у своєму відзиві, та у наведеній постанові від 19.06.2018р. Верховний Суд зазначив, що наведена позиція ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, оскільки у рішенні Конституційного Суду України від 29.08.2012р. №16-рп/12, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій ст. 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та обєктивність винесеного рішення тощо. Ці засади є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 02.11.2011 № 13-рп/2011.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, повязаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності субєктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб.

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно ( рішення у справі «Hasan and Chaush v.Bulgaria» №30985/96).

Таким чином, оскільки вищевказана постанова Верховного Суду від 19.06.2018р. прийнята за датою пізніше, ніж вищенаведені постанови Верховного Суду (31.01.2018р. та 14.03.2018р.), а тому її висновки і підлягають застосуванню судом у даній справі у відповідності до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, у вказаному контексті, задовольняючи позовні вимоги частково, суд виходить із того, що за ч.10 ст.118 Земельного кодексу відмова органу влади чи органу самоврядування у передачі земельної ділянки у власність можуть бути оскаржені до суду, а за приписами ст.ст.2, 19 КАС України бездіяльність з боку субєкта владних повноважень може бути предметом розгляду у порядку адміністративного судочинства України та кожен громадянин наділений правом на звернення до суду, встановленого законом, за захистом порушеного права, якщо вважає, що таке право порушено та держава не може обмежувати у праві доступу до суду згідно до вимог Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, правомірність бездіяльності відповідача, яка полягає у не розгляді по суті заяви позивача про надання йому у власність земельної ділянки шляхом прийняття рішення про надання позивачеві дозволу на виготовлення технічної документації на земельну ділянку, зазначену позивачем, суд приходить до висновку, що відповідачем наведена вище бездіяльність суперечить нормам Конституції та наведеним вище законам України, є необґрунтованою та такою, що вчинена без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

За таких обставин вищенаведена бездіяльність Покровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області щодо не розгляду заяви позивача про надання йому у власність земельної ділянки шляхом прийняття відповідного рішення (розпорядження) підлягає визнанню протиправною.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про зобовязання відповідача прийняти рішення про надання позивачеві дозволу на виготовлення технічної документації на земельну ділянку орієнтовною площею 2,00 га, яка розташована за межами населеного пункту Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області та виділення цієї земельної ділянки у натурі (на місцевості) у власність для ведення особистого селянського господарства, оскільки вказані повноваження є дискреційними, які вчиняються із свободою розсуду субєкта владних повноважень, на підставі дослідження поданих заявником переліку документів, а тому, у даному випадку, суд не може втручатися у дискреційні повноваження субєкта владних повноважень.

З огляду на зазначене позовні вимоги позивача у наведеній частині є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

В той же час, за умови встановлення судом бездіяльність відповідача як субєкта владних повноважень, яка полягає у не розгляді звернення позивача про надання йому у власність земельної ділянки та відповідного дозволу на розроблення проектної документації, суд наділений повноваженнями зобовязати субєкта владних повноважень вирішити питання щодо якого звернувся позивач, з урахуванням правової оцінки суду, наведеної у такому судовому рішенні згідно до вимог ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30.01.2003р. №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визначається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 2948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (стаття 13).

На цій підставі адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність субєкта владних повноважень та відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) субєкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (прво на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

За таких обставин, з урахуванням вимог ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що найбільш ефективним із можливих способів захисту права позивача, за умови встановлення судом протиправної бездіяльності субєкта владних повноважень, яка полягає у не розгляді звернення позивача, без втручання у дискреційні повноваження субєкта владних повноважень, є саме зобовязання відповідача розглянути заяву позивача про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки у власність та за результатами такого розгляду прийняти відповідне рішення у формі, встановленій ст.6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації».

Приймаючи до уваги викладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

За таких обставин підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень - Покровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області на користь позивача судові витрати позивача по сплаті судового збору понесені позивачем згідно квитанції №203078693 від 14.11.2017р. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 320 грн. виходячи із розрахунку 640 грн./2 (а.с.3).

Повне судове рішення у цій справі виготовлено 30.07.2018р. у звязку з перебуванням судді Конєвої С.О. у відпустці в період з 23.07.2018р. по 27.07.2018р., що підтверджено відповідною довідкою наявною у справі.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_5 до Покровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Покровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області щодо не розгляду заяви ОСОБА_5 про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки у власність від 10.05.2017р.

Зобовязати Покровську районну державну адміністрацію Дніпропетровської області розглянути заяву ОСОБА_5 від 10.05.2017р. про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки у власність та за результатами такого розгляду прийняти відповідне рішення у формі, встановленій ст.6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з бюджетних асигнувань бездіяльність Покровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області (53600, Дніпропетровська область, смт. Покровське, вул. Дмитра Яворницького, 119, ) на користь ОСОБА_5 (53600, Дніпропетровська область, Покровський район, с.Мало-Михайлівка, вул. Громова, буд. 12, ІПН НОМЕР_1) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 320 грн. 00 коп. (триста двадцять грн. 00 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення ( у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини рішення) відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу УІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 30.07.2018р.

Суддя ОСОБА_1