Справа № 826/22107/15
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2018-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

14 вересня 2018 року м. Київ№ 826/22107/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Катющенка В.П., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Європейський газовий банк" Оберемка Романа Анатолійовича про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - Позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» Оберемка Романа Анатолійовича (далі по тексту - Відповідач, Уповноважена особа), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Уповноваженої особи №70 від 09 квітня 2015 року «Щодо визнання нікчемним правочину».

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що правочин з розірвання договору іпотеки визнано нікчемним за відсутності на те законодавчо визначених підстав.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі, закінчено підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи на 04 листопада 2015 року.

На адресу суду від Уповноваженої особи надійшло заперечення на позов, у якому Відповідача вказав на те, що правочин з розірвання договору іпотеки, укладений між Позивачем та Банком в забезпечення належного виконання умов кредитного договору, визнано нікчемним з підстав, визначених ст. 38 Закону №4452-VI. Вказав, що на момент розірвання договору іпотеки за кредитним договором існувала прострочена заборгованість, а тому договір про розірвання договору іпотеки є нікчемним згідно п. 1 ч. 3 ст. 38 цього Закону, а саме: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

У судовому засіданні 04 листопада 2015 року суд ухвалив перейти до розгляду справи в порядку письмового провадження.

12 листопада 2015 року від Уповноваженої особи надійшли додаткові заперечення на позов.

15 серпня 2016 року на адресу суду від Відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 травня 2017 року справу призначено до розгляду у судове засідання на 16 серпня 2017 року.

У зв'язку з перебування судді на лікарняному, розгляд справи знято з розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 листопада 2017 року адміністративну справу №826/22107/15 прийнято до провадження судді Катющенка В.П. та призначено до судового розгляду у судове засідання на 21 грудня 2017 року.

У судовому засіданні 21 грудня 2017 року розгляд справи відкладено на 22 січня 2018 року.

19 січня 2018 року позивачем подано додаткові пояснення у справі, у яких останній просив розглядати справу за його відсутності.

У зв'язку з неявкою всіх сторін у судове засідання 22 січня 2018 року, зважаючи на їх заяви про розгляд справи у письмовому провадженні та за відсутності, суд продовжив розгляд справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для закриття провадження у справі, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, між ПАТ «Європейський газовий банк» та ТОВ «ВІТАС» укладено кредитний договір від 13 липня 2012 року №593-130712, зі змінами та доповненнями, згідно умов якого банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію загальним лімітом 36 650 000 грн.

В забезпечення належного виконання умов кредитного договору від 13 липня 2012 року №593-130712/І, між Позивачем та ПАТ «Європейський газовий банк» укладено договір іпотеки від 13 липня 2012 року, предметом якого є квартири АДРЕСА_1

В подальшому, між Позивачем та ПАТ «Європейський газовий банк» укладено договір від 06 червня 2014 року про розірвання Договору іпотеки №1020-130712/І, згідно умов якого сторони дійшли до взаємної згоди розірвати договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васько А.В. 13 липня 2012 року за №1544.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 16 липня 2014 року № 424 «Про віднесення ПАТ "Європейський газовий банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 16 липня 2014 року прийнято рішення №57 про запровадження з 17.07.2014 тимчасової адміністрації та призначення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ «Єврогазбанк» Ковальова Віктора Михайловича. Тимчасову адміністрацію запроваджено строком на 3 місяці з 17.07.2014 по 17.10.2014.

З метою забезпечення збереження активів неплатоспроможного банку, запобігання втрати майна та збитків банку і Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, керуючись частиною четвертою статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення №111 від 13 жовтня 2014 року про продовження строку тимчасової адміністрації у банку до 17.11.2014 включно та продовження повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у банку Ковальова Віктора Михайловича до 17.11.2014 включно.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 17 листопада 2014 року № 725 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 18 листопада 2014 року № 121 «Про початок процедури ліквідації АТ «Єврогазбанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації банку та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку Ковальова Віктора Михайловича строком на 1 рік з 18.11.2014 по 17.11.2015 включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18 грудня 2014 року №149 у зв'язку з виробничою необхідністю з 19.12.2014 відсторонено від виконання обов'язків уповноваженої особи Фонду на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» Ковальова Віктора Михайловича.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 18 грудня 2014 року №150 уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку з 19.12.2014 призначено Оберемка Романа Анатолійовича.

09 квітня 2015 Уповноваженою особою видано наказ № 70 «Щодо визнання нікчемними правочину», яким виявивши нікчемними положення Договору про розірвання Договору іпотеки, укладеного 06 червня 2014 року між ПАТ «Єврогазбанк» та ОСОБА_1, відповідно до якого було достроково припинено іпотеку квартир №№ 5,6 в будинку № 96 по вулиці Саксаганського у місті Києві, що забезпечувала зобов'язання ТОВ «ВІТАС» за кредитним договором № 593-130712 від 13 липня 2012 року, керуючись вимогами ст.ст. 37, 38, 47 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», визнано нікчемним Договір про розірвання Договору іпотеки, укладеного 06 червня 2014 року між ПАТ «Єврогазбанк» та ОСОБА_1 та вжито заходів до звернення стягнення на предмет іпотеки.

Наступного дня Уповноваженою особою на адресу Позивача надіслано повідомлення від 10 квітня 2015 року №919-6-21 про нікчемність Договору про розірвання Договору іпотеки, укладеного 06 червня 2014 року між ПАТ «Єврогазбанк» та ОСОБА_1

Не погоджуючись з рішенням Уповноваженої особи щодо визнання правочину нікчемним, Позивач звернувся з даним позовом до суду.

Розглядаючи наявність підстав для закриття провадження у справі, в тому числі, зазначених у заяві про закриття провадження у справі представника Відповідача з підстав непідсудності даного позову суду адміністративної юрисдикції, наявній у матеріалах справи, суд зазначає наступне.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N 005, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997, проголошено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20.07.2006 у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначив, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Приписами пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За визначенням статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

З аналізу наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду справ недостатньо застосовувати виключно формальний критерій - визначення суб'єктного складу спірних правовідносин, адже визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Так, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Позивач у позовній заяві зазначає, що визнання нікчемним правочину від 06 червня 2014 року з розірвання Договору іпотеки №1020-130712/І, укладеного між Позивачем та ПАТ «Європейський газовий банк», не відповідає вимогам Закону № 4452-VI.

Законом України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI) установлені правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами. Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 цього Закону уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За змістом статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно з частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділено відповідними функціями, передбаченими частиною другою статті 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема, акумулювання коштів, отриманих із джерел, визначених статтею 19 цього Закону; здійснення регулювання участі банків у системі гарантування вкладів фізичних осіб; здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організація відчуження активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

Відповідно до частини п'ятої статті 34 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Згідно з частиною другою статті 37 зазначеного Закону Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, установлених цим Законом.

За приписами частини першої статті 54 Закону № 4452-VI рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Таким чином, за змістом наведених правових норм, на Фонд, який є юридичною особою публічного права, покладено функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Зі свого боку уповноважена особа Фонду виконує від його імені делеговані Фондом повноваження щодо забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основні функції Фонду мають як владний характер, зокрема щодо врегулювання правовідносин у сфері банківської діяльності, так і не містять владної складової, а спрямовані на здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом тимчасової адміністрації та ліквідації.

Спір у цій справі стосується правомірності дій уповноваженої особи Фонду щодо визнання нікчемним договору від 06 червня 2014 року з розірвання Договору іпотеки №1020-130712/І, укладеного між Позивачем та ПАТ «Європейський газовий банк» забезпечення належного виконання умов кредитного договору.

Як зазначає Відповідач, станом на момент розірвання договору іпотеки, за кредитним договором існувала прострочена заборгованість у розмірі 66 817 693 грн., а тому у Іпотекодержателя виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки та погашення заборгованості за кредитним договором за рахунок іпотечного майна.

Тобто, спірні правовідносини обумовлені порушенням приватного права.

Відповідно до статті 12 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, установлених законом.

Зазначене дає підстави вважати, що оскільки лише Фонду за законом доручено забезпечувати відновлення платоспроможності банку або підготовку його до ліквідації, а спірні правовідносини виникли у зв'язку з наявністю у Позивача зобов'язань за договором іпотеки, уповноважена особа Фонду в цьому випадку діє як орган управління банком, який здійснює заходи щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втраті майна та грошових коштів.

Тому беручи до уваги наведене й ураховуючи суть спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що вимога Позивача про визнання протипраним та скасування наказу Уповноваженої особи, яким визнано нікчемним провочин з розірвання Договору іпотеки №1020-130712/І, за наявності простроченої заборгованості за кредитним договором, прямо пов'язана із виконанням Позивачем інших зобов'язань перед цим банком (умов договору іпотеки, зокрема погашення заборгованості за кредитним договором за рахунок іпотечного майна), а тому цей спір не є публічно-правовим та не може розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Дана правова позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 11.04.2018 у справі № 910/12294/16, від 16.05.2018 у справі № 910/17448/16.

Відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою, другою статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Предметна підсудність, юрисдикція цивільних прав передбачена у частині першій статті 19 Цивільного процесуального кодексу, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у даній справі.

Частиною другою статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Згідно з частиною другою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання до суду даного позову у сумі 487,20 грн.

Відповідно до статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв'язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Отже, спір щодо визнання рішень Уповноваженої особи протиправними, який випливає з майнових прав, не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Даний спір належить до підвідомчості судів цивільної юрисдикції.

Керуючись ст. ст. 238, 239, 243, 248, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі №826/22107/15 за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» Оберемка Романа Анатолійовича про визнання протиправним та скасування наказу.

Попередити Позивача, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Роз'яснити Позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільної юрисдикції.

Повернути ОСОБА_1 (79026, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) сплачений судовий збір у розмірі 487,20 грн.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена. Згідно з частиною першою статті 295 та частиною першою статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII.

Суддя В.П. Катющенко