Справа № 815/3025/18
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2018-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3025/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2018 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження (у письмовому провадженні) справу за позовом громадянки республіки Камерун ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду із позовом звернулась громадянка республіки Камерун ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, в якому просить:

визнати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №80 від 26.04.2018 року про відмову в оформленні документів громадянки Республіки Камерун ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірним і скасувати його;

зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, для громадянки Республіки Камерун ОСОБА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

Оскаржуваний наказ №80 від 26.04.2018 року про відмову в оформленні документів громадянки Республіки Камерун ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є неправомірним і таким, що підлягає скасуванню виходячи із наступного:

Країною постійного проживання громадянки Республіки Камерун ОСОБА_1, є м. Яунде, Республіка Камерун. За сімейним станом одружена з громадянином Республіки Камерун ОСОБА_2, з яким виховує сумісно доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н., яка народилася на території України, що підтверджується копією свідоцтва про народження.

Вважаємо, що міграційний орган не дослідив інформацію по країні походження позивача всебічно та в повній мірі, а отже, не провів поглиблений аналіз справи, адже згідно досліджених даних, у випадку повернення до країни походження - Республіка Камерун, позивачу можуть загрожувати серйозні порушення основоположних прав людини. Окрім того, позивачка не відноситься до жодного визначення, яке зазначено у п. 6 ст. 8 Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту», оскільки заява позивачки не носить характеру зловживання у розумінні зазначених норм даного нормативно-правого акту.

Крім того, позицію відповідача про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, на підставі визнання її заяви очевидно необґрунтованою та необґрунтованості клопотання в контексті набуття міжнародного захисту, позивач вважає помилковою, оскільки дані ЗМІ щодо дослідження соціально - політичної ситуація в країні походження позивача підтверджують інформацію про те, що життю, правам та свободам позивача у разі повернення на Батьківщину в Республіку Камерун дійсно може загрожувати небезпека, внаслідок чого дане питання потребує більш повного дослідження.

Відповідач проти позову заперечував. В обґрунтування заявленої правової позиції надав відзив за вхід. №19799/18 від 10.07.2018 р., яка обґрунтована наступним.

Щодо реальності спроби обґрунтувати заяву слід зазначити, що за результатами розгляду матеріалів особової справи позивача встановлено, що вона не переслідувалась в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону.

Під час проведення протоколу співбесіди від 06.04.2018, позивачем було надано інформацію, що причиною відсутності бажання повертатися на територію громадянської належності є неповага до традиції Камеруну та небажання в подальшому зазнати процедуру жіночого обрізання. Проте, позивач прямо вказує на той факт, що вона розмірковувала про своє подальше повернення на територію Камеруну (арк. 7 протоколу співбесіди від 06.04.2018; арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 26.04.2018). Так, під час звернення за міжнародним захистом позивач не навела інформації, яка б вказувала на можливість її особистих переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, політичних переконань або ознакою належності до певної соціальної групи на момент прийняття рішення стосовно виїзду за межі Камеруну. Також, по відношенню до позивача не застосовувалося фізичне насилля або утиски в регіоні постійного проживання за конвенційними ознаками визначення статусу біженця (арк. 6 анкетування від 28.03.2018; арк. 7 - 8 протоколу співбесіди від 06.04.2018; арк. 5 додаткового протоколу співбесіди від 02.04.2018). Також, аналізом проведених із позивачем анкетування та протоколів співбесід можливо підтвердити відсутність у неї побоювань стосовно повернення до регіону постійного проживання у зв'язку із ймовірною загрозою переслідувань за вищевказаними ознаками та вказує на необґрунтованість заяви.

За матеріалами особової справи позивача, в неї відсутні обґрунтовані побоювання зазнати смертної кари, тортур, нелюдського, або такого, що принижує людську гідність поводження або покарання (арк. 8 протоколу співбесіди від 06.04.2018; арк. 5 додаткового протоколу співбесіди від 26.04.2018).

Сім'я позивачки складається з трьох осіб, які наразі проживають на території АДРЕСА_1, а саме: матір - ОСОБА_4, батько - ОСОБА_5 та дядько - ОСОБА_6 (арк. 3 анкетування від 28.03.2018). В матеріалах особової справи позивача відсутня інформація щодо їх переслідування чи існування загрози їх життю, здоров'ю чи безпеці.

Також, позивач не змогла чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на неї у випадку повернення до країни громадянської належності та надавала інформацію, яка містить суттєві розбіжності:

-під час першого звернення позивача до ГУДМС України в Одеській області 24.05.2013, позивач вказала на факт, що в 2012 році її мати померла при спробі залишити територію Камеруну, під час другого звернення від 26.03.2018 позивач повідомила, що матір жива та в 2013 році вони спілкувалися за допомогою мобільного зв'язку. На питання співробітника ГУ ДМС України в Одеській області, чому вона повідомляє різну інформацію, позивач вказала, що через відсутність зв'язку із матір'ю та елемент смертності жінок через дотримання традицій, позивач вирішила повідомити, що її матір померла (арк. 5 анкетування від 24.03.2013; арк. 4 протоколу співбесіди від 10.10.2013; арк. 5 протоколу співбесіди від 06.04.2018) також, позивач надає різну інформацію стосовно обставин перебування під ув'язненням на території Камеруну та наявності братів. Так, під час проведення протоколу співбесіди від 10.10.2013, позивач повідомила, що після її відмови виходити заміж батько та брати певний проміжок часу обмежували її в свободі та доступу до речей першої необхідності (арк. 3 протоколу співбесіди від 10.10.2013). Натомість, під час звернення за міжнародним захистом від 26.03.2018 позивач стверджує, що весь час проживала у подруги своєї матері та на момент виїзду із Камеруну жодних братів в сім'ї заявниці не було (арк. 4-5 протоколу співбесіди від 06.04.2018). Згідно отриманих пояснень стосовно виявлених розбіжностей, позивач повідомила, що спочатку вона була обмежена в пересуванні, а згодом переїхала до подруги матері (арк. 6 протоколу співбесіди від 06.04.2018) під час проведення протоколу співбесіди від 10.10.2013 та 06.04.2018, головною причиною відсутності бажання повертатися на Батьківщину позивач називає ймовірне проведення процедури жіночого обрізання. А саме, як пояснює позивач, в 2013 році її хотіли примусово видати заміж, що саме і спонукало б проведенню зазначеної процедури перед весіллям. Про майбутнє весілля позивач дізналася від своєї матері, яка сама не знала, коли відбудеться весілля, установчі дані майбутнього чоловіка позивач також не в змозі вказати. Інформацію відносно майбутнього весілля матір позивачки отримала від голови сім'ї, а саме дядька. Зі слів позивача, їй мусили зробити процедуру жіночого обрізання через те, що вона жінка, проте особисто їй дядько відносно цього жодної інформації не повідомляв, обґрунтовуючи це тим, що жінки не розмовляють з чоловіками, а процес спілкування відбувається через матір (арк. 5 анкетування від 28.03.2018; арк. 5-6 протоколу співбесіди від 06.04.2018; арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 27.04.2018). Позивач повідомила, що на теперішній час приблизно 80 - 90% населення дотримується традицій, проте не знає чи зберігаються зазначені традиції і досі (арк. 6-8 протоколу співбесіди від 06.04.2018; арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 26.04.2018). Під час проведення додаткового протоколу співбесіди позивач стверджувала, що її матір та бабуся також зазнавали процедуру жіночого обрізання, проте відповісти в якому віці матері була проведена зазначена процедура позивач не змогла. На прохання надати докази щодо дотримання зазначеної традиції на території Камеруну, позивач відповіла, що не вміє користуватися комп'ютерною технікою, через що не може надати відео файл (арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 26.04.2018). Зазначені факти вказують на необґрунтованість наданого елементу клопотання.

Слід зазначити, що в травні 2016 року позивачем було отримано новий паспортний документ громадянки Камеруну, виданого 23.05.2016 Посольством Республіки Камерун у м. Москва, терміном дії до 23.05.2021, який позивач надала до ГУ ДМС України в Одеській області лише в квітні 2018 року, тобто через 1 місяць після того, як вдруге звернулася до міграційного органу із заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням викладеного, звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУДМС України в Одеській області вказує на бажання легалізації в Україні, що додатково підтверджено поясненнями позивача під час інтерв'ю

Так, у регіоні постійного місця проживання (м. Дуала) вбачається дуже стрімкий розвиток системи освіти, що є важливим кроком в майбутнє як для населення Камеруну, так і в цілому для африканського континенту; соціально-політична ситуація в регіоні постійного проживання позивачки є також задовільною.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Перше звернення ОСОБА_1 за міжнародним захистом відбулось 24.09.2013 р.

Станом на 20.02.2015 позивач територіальний підрозділ не відвідала, що унеможливило проведення відповідної процедури та наказом від 20.02.2015 № 33, розгляд заяви позивача про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, було призупинено.

26.04.2018 р. відбулось повторне звернення ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У зв'язку з уникненням позивачем процедурних питань, зникненням, неможливістю встановлення його місця перебування (знаходження), що унеможливило проведення додаткових перевірочних заходів було складено наказ від 13.04.2018 №71 про призупинення розгляду заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту про що було повідомлено ОСОБА_1.

Наказом від 26.04.2018 №80, розгляд заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, було поновлено.

26.04.2018 року складений Висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яким встановлено:

«Заявниця є громадянкою Камеруну, уродженкою м. Дуала. На момент виїзду з країни громадянської належності проживала за адресою: АДРЕСА_1 (арк. 1 анкетування від 28,03.2018 року та арк. 3 протоколу співбесіди від 06.04.2018 року). За національністю камерунка, за етнічною належністю належить до камерунських горців (бамілеке), за віросповіданням євангеліст, канонів релігії дотримується повністю (арк. 2 анкетування від 28.03.2018 року). Рідна мова французька, заявниця також читає та перекладає зі словником: з російської та англійської мов. За сімейним станом особа незаміжня, має доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н. До територіального підрозділу ДМС заявниця надала паспортний документ гр. Камеруну серії НОМЕР_1, виданого 18.05.2011 року Генеральним директоратом з питань національної безпеки, терміном дії до 18.05.2016 року, разом з перекладом з французької на українську мови. В наданому заявницею паспортному документі зазначені установчі дані шукачки захисту (ОСОБА_1), дата народження заявниці (ІНФОРМАЦІЯ_2) та місце народження особи (Камерун, м. Дуала) співпадає з поясненнями особи (арк. 1, 3 протоколу співбесіди від 06.04.2018 року). Також, в квітні 2018 року на етапі спроби заявниці оформити громадянство України своїй доньці, було виявлено оригінал паспортного документ гр. Камеруну серії НОМЕР_2, виданого 23.05.2016 року Республікою Камерун, терміном дії до 23.05.2021 року. Під час проведення процедури набуття міжнародного захисту, заявниця повідомила, що в 2016 році зверталась до дипломатичних установ країни громадянської належності з метою отримання нового паспортного документу.

Відповідно до матеріалів особової справи, встановлено, що особа двічі зверталась із заявою до територіального підрозділу ДМС. Вперше ОСОБА_1, 24.09.2013 року звернулась за міжнародним захистом до територіального підрозділу ДМС. Станом на 20,02.2015 року заявниця територіальний підрозділ не відвідала, що унеможливило проведення відповідної процедури та наказом від 20.02.2015 № 33, розгляд заяви шукача захисту про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, було призупинено.

Сім'я заявниці складається з трьох осіб, як наразі проживають на території АДРЕСА_1, а саме: матір - ОСОБА_4, батько - ОСОБА_5 та ,дядько - ОСОБА_6 (арк. 3 анкетування від 28.03.2018 року).

Заявниця має середню освіту, яку здобула у школі «Публічна школа Нкулулун» (Камерун, м. Дуала) періоди заявниця не в змозі вказати. Згодом продовжила навчання в ліцеї «Акуа» (Камерун, м. Дуала) та технічному ліцеї «Куамасі» (Камерун, м. Дуала), періоди навчання заявниця не пам'ятає. У період 2012 - 2013 років навчалась в університеті імені Альфреда Нобеля на факультеті підготовки іноземних громадян. Особа не надала до територіального підрозділу ДМС оригіналів або копій документів, які б підтверджували здобуття нею освіти у вищезазначених учбових закладах. Зі слів заявниці, сертифікати та відповідні документи про отримання освіти залишились на території Камеруну, а диплом про закінчення підготовчого факультету іноземних громадян заявниця не отримувала (арк. 3анкетування від 28.03.2018 року).

Щодо трудової діяльності, на території України особа офіційно не працювала. Заявниця не притягувалась до адміністративної або кримінальної відповідальності ані в країні громадянської належності, ані на території України. Зі слів заявниці, вона ніколи не була членом жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації. Особа зазначила, що її дядько був членом політичної партії «РДПС», яка наразі являється керуючою партією країни, згідно його розмірковування про дану політичну партію та присутність символів зазначеної партії вдома заявниця вважає, що він був членом даної партії. Проте, жодної інформації відносно підтвердження його членства в зазначеній організації заявниця не надала (арк. 6 анкетування від 28.03.2018 року, арк. 7 протоколу співбесіди від 06.04.2018 року та арк. 5 додаткового протоколу співбесіди від 26.04.2018 року). Заявниця є невійськовозобов'язаною, військову службу не проходила (арк. 6 анкетування від 28.03.2018року).

Щодо виїзду з країни громадянської належності особа повідомила наступне. 07 грудня 2011 року заявниця вибула з Камеруну, легально, авіарейсом Дуала (Камерун) - Брюссель (Бельгія) - Київ (Україна), державний кордон перетнула легально, на підставі паспортного документу та оформленої студентської візи на навчання. В м. Брюссель (Бельгія) особа знаходилась протягом 5 годин (арк. 4-5 анкетування від 28.03.2018 року та арк. 5- 7 протоколу співбесіди від 06.04.2018 року та арк. 5 додаткового протоколу співбесіди від 26.04.2018 року).

Щодо причини виїзду встановлено, що виїзд з країни громадянської належності відбувся з метою уникнути примусового шлюбу та подальшого жіночого обрізання (арк. 5 - 6 анкетування від 28.03.2018 року, арк. 6 протоколу співбесіди від 06.04.2018 року та арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 26.04.2018 року).

Щодо причин звернення за міжнародним захистом, заявниця повідомляє про бажання отримати захист та безпечне перебування на території України з метою уникнення етнічних традицій (арк. 5-7 анкетування від 28.03.2018 року, арк. 8 протоколу співбесіди від 06.04.2018 року). Особа вважає, що у випадку повернення на Батьківщину, життя заявниці та її доньки може бути у небезпеці.

Відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як: біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку:

- реальна спроба обґрунтувати заяву;

- надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів;

- правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше;

- заявник заслуговує на довіру.

Щодо реальності спроби обґрунтувати заяву слід зазначити, що за результатами розгляду матеріалів особової справи шукача захисту можливо визначити, що вона не переслідувалась в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, у відповідності до п.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року. Під час проведення протоколу співбесіди від 06.04.2018 року, заявницею було надано інформацію, що причиною відсутності бажання повертатися на територію громадянської належності є неповага до традиції Камеруну та небажання в подальшому зазнати процедуру жіночого обрізання. Проте, заявниця прямо вказує на той факт, що вона розмірковувала про своє подальше повернення на територію Камеруну (арк. 7 протоколу співбесіди від 06.04.2018 року та арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 26.04.2018 року). Так, під час звернення за міжнародним захистом шукач захисту не навела інформації, яка б вказувала на можливість її особистих переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, політичних переконань або ознакою належності до певної соціальної групи на момент прийняття рішення стосовно виїзду за межі Камеруну. Також, по відношенню до заявниці не застосовувалося фізичне насилля або утиски в регіоні постійного проживання за конвенційними ознаками визначення статусу біженця (арк. 6 анкетування від 28.03.2018року, арк. 7 - 8 протоколу співбесіди від 06.04.2018 року та арк. 5 додаткового протоколу співбесіди від 02.04.2018 року). Також, аналізом проведених із заявником анкетування та протоколів співбесід можливо підтвердити відсутність у нього побоювань стосовно повернення до регіону постійного проживання у зв'язку із ймовірною загрозою переслідувань за вищевказаними ознаками та вказує на необґрунтованістю заяви.

Таким чином, аналізом матеріалів особової справи неможливо обгрунтувати причину виїзду особи з Камеруну з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування в країні громадянської належності, ані перебуваючи поза її межами заявниця не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч, і статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, згідно визначення п. 13 ч. 1 статті 1 вищевказаного Закону, через відсутність доведених фактів його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людинки».

Територіальний підрозділ ДМС заяву громадянки Камеруну на установчі дані ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 визнав необґрунтованою за відсутністю умов, зазначених пунктами 1, 13 частини першої ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та прийняв рішення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

Конституція України

Стаття 19 Конституції України в першому реченні закріплює автономію особистості в її різноманітній життєдіяльності, а у другому реченні містить її королларій, передбачаючи, що держава не може виходити за межі повноважень, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI

Пункт 1 частини 1 статті 1. Біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пункт 13 частини 1 статті 1. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частина 1 статті 5. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Стаття 6. Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частина 1 статті 7. Оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частина 7 статті 7. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Частина 1 статті 8. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частина 4 статті 8. Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частина 6 статті 8. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

ВИСНОВКИ СУДУ

Відповідно п. 13 зазначеної норми Закону, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно зі статтею 4 Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивач не звільнений від обов'язку надавати докази.

Аналізуючи умови, передбачені пунктом 1 частиною другою статті 13 Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та беручи до уваги положення Пленуму Вищого адміністративного суду від 26.06.2011 року №3, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

В свою чергу, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто, таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

«Для того чтобы считаться беженцем, лицо должно продемонстрировать свидетельства вполне обоснованных опасений стать жертвой преследований по одной из причин, указанных выше. Не имеет значения, возникает ли преследование по одной из этих причин или от сочетания двух или более причин. Часто проситель может не знать о причинах преследований. Как бы то ни было, это не его обязанность - анализировать свой случай до такой степени, чтобы подробно устанавливать причины (п.66).

В свою чергу, судом встановлені елементи, які вказують на необґрунтованість клопотання позивача в контексті набуття міжнародного захисту в Україні:

Сім'я позивачки складається з трьох осіб, які наразі проживають на території АДРЕСА_1, а саме: матір - ОСОБА_4, батько - ОСОБА_5 та дядько - ОСОБА_6 (арк. 3 анкетування від 28.03.2018). В матеріалах особової справи позивача відсутня інформація щодо їх переслідування чи існування загрози їх життю, здоров'ю чи безпеці.

Також, позивач не змогла чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на неї у випадку повернення до країни громадянської належності та надавала інформацію, яка містить суттєві розбіжності:

-під час першого звернення позивача до ГУДМС України в Одеській області 24.05.2013, позивач вказала на факт, що в 2012 році її мати померла при спробі залишити територію Камеруну, під час другого звернення від 26.03.2018 позивач повідомила, що матір жива та в 2013 році вони спілкувалися за допомогою мобільного зв'язку. На питання співробітника ГУ ДМС України в Одеській області, чому вона повідомляє різну інформацію, позивач вказала, що через відсутність зв'язку із матір'ю та елемент смертності жінок через дотримання традицій, позивач вирішила повідомити, що її матір померла (арк. 5 анкетування від 24.03.2013; арк. 4 протоколу співбесіди від 10.10.2013; арк. 5 протоколу співбесіди від 06.04.2018) також, позивач надає різну інформацію стосовно обставин перебування під ув'язненням на території Камеруну та наявності братів. Так, під час проведення протоколу співбесіди від 10.10.2013, позивач повідомила, що після її відмови виходити заміж батько та брати певний проміжок часу обмежували її в свободі та доступу до речей першої необхідності (арк. 3 протоколу співбесіди від 10.10.2013). Натомість, під час звернення за міжнародним захистом від 26.03.2018 позивач стверджує, що весь час проживала у подруги своєї матері та на момент виїзду із Камеруну жодних братів в сім'ї заявниці не було (арк. 4-5 протоколу співбесіди від 06.04.2018). Згідно отриманих пояснень стосовно виявлених розбіжностей, позивач повідомила, що спочатку вона була обмежена в пересуванні, а згодом переїхала до подруги матері (арк. 6 протоколу співбесіди від 06.04.2018) під час проведення протоколу співбесіди від 10.10.2013 та 06.04.2018, головною причиною відсутності бажання повертатися на Батьківщину позивач називає ймовірне проведення процедури жіночого обрізання. А саме, як пояснює позивач, в 2013 році її хотіли примусово видати заміж, що саме і спонукало б проведенню зазначеної процедури перед весіллям. Про майбутнє весілля позивач дізналася від своєї матері, яка сама не знала, коли відбудеться весілля, установчі дані майбутнього чоловіка позивач також не в змозі вказати. Інформацію відносно майбутнього весілля матір позивачки отримала від голови сім'ї, а саме дядька. Зі слів позивача, їй мусили зробити процедуру жіночого обрізання через те, що вона жінка, проте особисто їй дядько відносно цього жодної інформації не повідомляв, обґрунтовуючи це тим, що жінки не розмовляють з чоловіками, а процес спілкування відбувається через матір (арк. 5 анкетування від 28.03.2018; арк. 5-6 протоколу співбесіди від 06.04.2018; арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 27.04.2018). Позивач повідомила, що на теперішній час приблизно 80 - 90% населення дотримується традицій, проте не знає чи зберігаються зазначені традиції і досі (арк. 6-8 протоколу співбесіди від 06.04.2018; арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 26.04.2018). Під час проведення додаткового протоколу співбесіди позивач стверджувала, що її матір та бабуся також зазнавали процедуру жіночого обрізання, проте відповісти в якому віці матері була проведена зазначена процедура позивач не змогла. На прохання надати докази щодо дотримання зазначеної традиції на території Камеруну, позивач відповіла, що не вміє користуватися комп'ютерною технікою, через що не може надати відео файл (арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 26.04.2018). Зазначені факти вказують на необґрунтованість наданого елементу клопотання.

Слід зазначити, що в травні 2016 року позивачем було отримано новий паспортний документ громадянки Камеруну, виданого 23.05.2016 Посольством Республіки Камерун у м. Москва, терміном дії до 23.05.2021, який позивач надала до ГУ ДМС України в Одеській області лише в квітні 2018 року, тобто через 1 місяць після того, як вдруге звернулася до міграційного органу із заявою про визнання біженцем або ос босою яка потребує додаткового захисту.

Суд звертає увагу, що обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Під час розгляду особової справи шукача притулку, органом міграційної служби встановлено відсутність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, є обґрунтовані підстави вважати, що позивач має ознаки особи, яка відповідно до пункту 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) є економічним мігрантом.

Так, пункт 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) дає визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме: якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Частиною сьомою статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

В матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про наявність підстав для надання позивачу статусу біженця, а ті, які характеризують загальне положення в країні походження позивача, не містять конкретних відомостей про її утиски.

Таким чином факти повідомлені позивачем, не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов, передбачених п.1 ч.1 Закону № 3671.

Беручи до уваги викладене в сукупності, суд прийшов до висновку, що позивачем не надано достатніх доказів, а відповідач діяв правомірно, приймаючи оскаржуване рішення.

Крім того, позивачем не надано уповноваженому державному органу відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671.

Також, суд приходить до висновку, що надані пояснення та аргументи позивача не вказують про наявність обставин щодо загрози життю та свободи безпосередньо самому позивачу, і тому не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази, у розумінні статті 70 КАС України.

Відтак, позивачем не надано достатніх та переконливих доказів наявності фактів обґрунтованості побоювань переслідування за політичними поглядами та її безпеці і свободи в країні походження через існування реального ризику, а також те, що їй може бути спричинено шкоду, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами ЄСПЛ виробив позицію, за якою за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди мають проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об'єктивність та обґрунтованість є ключовим питання правового спору (п. 111 рішення від 31 липня 2008 року у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки» (CASE OF DRUZSTEVNI ZALOZNA PRIA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC); п. 157 рішення від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (CASE OF SIGMA RADIO TELEVISION LTD. v. CYPRUS).

Із наведеного вище випливає, що орган міграційної служби повинен мотивувати своє рішення (висновок) і суд має право контролювати обґрунтованість такого рішення, тобто наведення органом міграційної служби доказів на підтвердження обставин, які вважає встановленими. Ненадання таких доказів є підставою для визнання рішення органу міграційної служби необґрунтованим, а, відтак, - протиправним.

Судом встановлено, що висновки відповідача об'єктивні, обґрунтовані та підтверджені зібраними матеріалами по справі.

Крім того, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Процесуальні гарантії статті 6 § 1 застосовуються до усіх сторін процесу, а не лише до тих осіб, які не виграли справи у національних судах (Philis v. Greece (Філіпс проти Греції) (No. 2), § 45).

Керуючись ст.ст. 2 -9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову громадянки республіки Камерун ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Пунктом 15.5 розділу VII "Перехідні положення" КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Громадянка республіки Камерун ОСОБА_1 (РНОКПО НОМЕР_3, АДРЕСА_2 телефон: +НОМЕР_4)

Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області (, адреса: вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65045, телефон: , E-mail:)

Головуючий суддя Потоцька Н.В.

.