Справа № 487/210/18
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2018-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2018 р. м.ОдесаСправа № 487/210/18

Категорія: 3.3 Головуючий в 1 інстанції: Щербина С.В.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Семенюк Г.В.

Суддів: Потапчука В.О. , Шляхтицького О.І. ,

при секретаріВишневській А.В.

за участю сторін:
ДМСУДовганюк Ю.Ю. (довіреність)
ПозивачОСОБА_1 (паспорт)
Представник позивачаРиженко Ю.О. (ордер, адвокат)
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Одеського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області на Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 серпня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, Заводського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

встановиВ:

Позивач, звернулась до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України Миколаївської області, Заводського РВ у м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області про скасування рішення № 13 від 01.12.2017 року про примусове повернення з України, мотивуючи його тим, що на теперішній час має трьох неповнолітніх дітей, двоє з яких народжені в Україні. З метою узаконення своїх підстав для перебування на території України, а також на виконання вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» звернулась до відповідних органів з заявою на отримання посвідчення на постійне проживання на території України. Крім того у зв'язку з фінансовими труднощами не має змоги виїхати до Вірменії та залишити дітей без догляду.

Рішенням Заводського районного суд м. Миколаїв від 06 серпня 2018 року позов задоволено. Визнано рішення № 13 від 01.12.2017 року Заводського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області про примусове повернення за межі України громадянки Республіки Вірменії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов'язати її покинути територію України у термін до 30.12.2017 року - протиправним та скасовано.

Не погодившись з Рішенням суду першої інстанції, Управління Державної міграційної служби України Миколаївської області подало апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати Рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував, що у позивача відсутнє будь-яке законне джерело існування, відсутнє будь-яке офіційне місце реєстрації. Позивач не має жодних підстав для легалізації перебування на території України та перебуваючи на території України нелегально не має змоги вчиняти будь-яких правочинів відносно свої дітей.

У судовому засіданні від 11 вересня 2018 року представник позивача надав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якій крім іншого зазначив що при ухвалені та вручені Тамоян Ліді оскарженого Рішення, відповідачем, не було запрошено до Управління ДМС України в Миколаївській області перекладача з Української на Вірменську мову, не було роз'яснено її гарантоване право на професійну правничу допомогу, в тому числі і безкоштовну у визначених законом випадках та взагалі не було роз'яснено її право про порядок оскарження Рішення про примусове повернення з України до суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1) є громадянкою Республіки Вірменія, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_4, виданим 26.01.2018 року.

25.09.2010 року позивач прибула в Україну через КПП Маяки-Удобне по паспорту громадянки Республіки Вірменії для виїзду за кордон серії НОМЕР_5 від 09.08.2006 року, строком до 09.08.2016 року з приватною метою.

ОСОБА_1 перебуває у цивільному шлюбі з ОСОБА_7 та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1. Мають спільних дітей: ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 року (копі свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1), ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 року( копія свідоцтва про народження Серії НОМЕР_3), ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_4 року (копія свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2).

01.12.2017 року Заводським РВ у м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області прийнято рішення № 13, яким вирішено примусово повернути за межі України громадянку Республіки Вірменії ОСОБА_1 та зобов'язати її покинути територію України у термін до 30.12.2017 року. Підставою для прийняття даного рішення стало порушення позивачем міграційного законодавства та ухилення від виїзду з України після закінчення дозволеного строку перебування, та було притягнуто позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП «Порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні і транзитного проїзду через територію України»).

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням, позивач звернулась до суду.

Рішенням Заводського районного суд м. Миколаїв від 06 серпня 2018 року позов задоволено. Визнано рішення № 13 від 01.12.2017 року Заводського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області про примусове повернення за межі України громадянки Республіки Вірменії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов'язати її покинути територію України у термін до 30.12.2017 року - протиправним та скасовано.

Одеський апеляційний адміністративний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне:

Як вибачається з матеріалів справи, рішення про примусове повернення за межі України ОСОБА_1 не доведено до її відмова в порядку та у спосіб, встановлений законом та таким чином, щоб його зміст і порядок оскарження були зрозумілими для особи, що підлягає примусовому поверненню.

Відповідно до п. 2 розділу 2 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженою Наказом МВС України, Адміністрацією Державної прикордонної служби України, СБУ №353/271/150 від 23.04.2012 року, рішення про примусове повернення за межі України оголошується іноземцю в присутності перекладача, проте у розписці від 01.12.2017 року відсутня інформація про наявність останнього.

На вказане вище також звертає увагу і суд першої інстанції в своїй Ухвалі від 03.04.2018 року (а.с. 95).

Також відповідач ухвалюючи зазначене Рішення в порушення вимог ст. 59 Конституції України, та п. 10 розділу 1 спільного Наказу МВС, СБУ та Адміністрації державної прикордонної служби України, № 353/271/150 від 23.04.12, яким затверджено «Інструкцію про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», (зареєстрований в Міністерстві Юстиції 21.05.2012 року за № 806/21119) не роз'яснив позивачці її право на оскарження Рішення про примусове повернення з України до суду та на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно п. 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом президента України від 06.04.2011 року № 405/2011, Державна міграційна служба України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Як встановлено п. 4 цього Положення Державна міграційна служба України відповідно до покладених на неї завдань, серед іншого, здійснює оформлення і видачу іноземцям та особам без громадянства запрошень для в'їзду в Україну, документів для тимчасового перебування або постійного проживання в Україні, а також виїзду за її межі, студентських квитків студентам із числа іноземців та осіб без громадянства, вилучає ці документи та проставляє в документах, що посвідчують особу іноземців та осіб без громадянства, відмітки про заборону в'їзду в Україну в передбачених законодавством випадках; приймає рішення про скорочення строку перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні, видворення, у тому числі у примусовому порядку, іноземців та осіб без громадянства з України, заборону в'їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов'язані з видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в'їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

За правилами ст. 17 Закону іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 року № 251 затверджений Порядок визначення механізму оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання (далі - посвідки) іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання.

Посвідка на тимчасове проживання видається строком до одного року з можливістю його продовження щоразу на один рік на підставі заяви іноземця чи особи без громадянства та документів, зазначених у підпункті 4 пункту 6 цього Порядку, які подаються до територіального органу або підрозділу ДМС не пізніше ніж за 15 днів до закінчення строку дії посвідки.

Згідно ч. 2 ст. 25 ЗУ "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов'язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв'язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Згідно ч.5 ст. 26 ЗУ "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Частиною 1 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Отже, вказаною нормою статті встановлено, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин.

Статтею 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено вичерпний обставин, за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн, зокрема:

- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства),

- належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Також забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.

Наведений перелік підстав є вичерпний і розширенню не підлягає.

Як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції встановлено, що обставини за яких позивачка може чи не може бути примусово повернута з України не перевірялись, у рішенні відповідача про примусове повернення зазначені обставини не відображені.

Письмових доказів звернення позивача до відповідача щодо вирішення питання законності свого перебування на території України з вересня 2010 року не встановлено до грудня 2017 року, так як і обставин вирішення питання відповідачем щодо порушення позивачкою правил проживання в Україні та її примусового повернення чи видворення протягом 7 років не встановлено, суду не надано (в матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про протилежне).

Позивачка перебуває у цивільному шлюбі з ОСОБА_7, який є громадянином Республіки Вірменії, законно перебуває на території України (має тимчасову посвідку на постійне проживання) та постійно проживають за адресою: АДРЕСА_1. Разом виховують трьох неповнолітніх дітей. Діти навчаються в Українській школі, займаються спортом та відвідують різні гуртки. Крім свідоцтва про народження діти інших документів не мають.

Відповідно до довідок з Вітовського районного відділу управління ДМС України в Миколаївській області за № 2.1/15-922 та 2.1/15-923 від 23.05.2018 року ОСОБА_7, звернувся 16.05.2018 року з заявами про оформлення набуття громадянства України ОСОБА_10, та ОСОБА_9.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що прийняте рішення про повернення з України призведе до порушення принципу 6 Декларації прав дитини, відповідно до якого малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю та принцип 3, що дитині має належати від народження право на ім'я і громадянство.

Крім того, право на возз'єднання сім'ї, тобто на в'їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім'ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах, передбачено також статтею 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», до членів сім'ї іноземця або особи без громадянства належать чоловік (дружина), неповнолітні діти, в тому числі неповнолітні діти чоловіка (дружини), непрацездатні батьки та інші особи, які вважаються членами сім'ї відповідно до права країни походження.

Статтями 11, 14 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Колегія судів також враховує положення Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 від 27.02.1991), згідно з якою сім'ї, як основному осередку суспільства і природному середовищу для зростання і благополуччя всіх її членів і особливо дітей мають бути надані необхідні захист і сприяння, з тим щоб вона могла повністю покласти на себе зобов'язання в рамках суспільства.

Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

З огляду на вищевикладене, відповідач по справі діяв без урахування інтересів дітей, як це визначено вимогами Конвенції про права дітей та Закону України «Про охорону дитинства».

Згідно з ч.2 ст.15 Декларації прав людини ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого громадянства або права змінити своє громадянство.

Відповідно до принципу 4 Декларації прав дитини дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Стаття 17 Декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Також дане рішення прийняте з порушенням Стаття 5 Сімейного кодексу про Державну охорону сім'ї.

Внаслідок рішення відповідача про примусове повернення позивачки з України виникло питання не про возз'єднання сім'ї, а про її роз'єднання, що суперечить вимогам вище наведених норм законодавства та порушує права дітей та позивачки, яка має право поставити питання про отримання посвідки на проживання, на отримання, принаймні, можливості для подачі документів для її отримання та отримання рішення відповідного державного органу.

Важливим є також те, що іноземцям та особам без громадянства, щодо яких ухвалюється рішення про примусове видворення, забороняється подальший в'їзд в Україну строком на п'ять років (ч.1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»). Крім того, як матір громадян України, позивачка має право на отримання дозволу на імміграцію в Україні поза квотою на підставі пункту першого частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію».

Позивачка має міцні зв'язки з Україною, зокрема, тут постійно мешкає її цивільний чоловік та неповнолітні діти, двоє з яких народжені в Україні. Вона має постійне місце проживання та роботу на ринку. Прийняте рішення про примусове видворення з України позбавить позивача законних підстав для проживання на території України, що унеможливить її повноцінне соціальне та сімейне життя.

До того ж, у зазначеній категорії справ Вищий адміністративний суд України у рішеннях від 17.05.2016 (К/800/7556/15), від 06.02.2014 (К/800/63060/13) звертає увагу на те, що рішення територіального органу міграційної служби не повинно ґрунтуватися лише на порушенні іноземцем або особою без громадянства законного (легального) терміну перебування на Україні. Повинні враховуватися інші обставини.

Правова позиція Європейського Суду з прав людини, висловлена в рішеннях по справах «Мустакім проти Бельгії» та «Беррехаб проти Нідерландів», полягає в наявності «пропорційності між заходами, що застосовувалися владою, та правовими цілями, що переслідувалися».

Таким чином, при винесенні рішення №13 Заводський РВ у м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області не доклав належних зусиль для з'ясування факту перебування позивача у цивільному шлюбі з іноземцем, що на законних підставах перебуває на території України, майнового стану її чоловіка, не врахував наявність у позивача неповнолітніх дітей, двоє з яких народжені в Україні, не взяв до уваги відсутність даних про будь-які дії позивача, що суперечили б інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров'я і захисту прав та інтересів громадян України, та прийняв рішення непропорційно, зокрема, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Крім того оскаржуване рішення було винесено з порушенням п. 2 розділу 2 та п. 10 розділу 1 спільного Наказу МВС, СБУ та Адміністрації державної прикордонної служби України, № 353/271/150 від 23.04.12, яким затверджено «Інструкцію про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», (зареєстрований в Міністерстві Юстиції 21.05.2012 року за № 806/21119).

Разом з тим, є слушним посилання представника ДМСУ в Миколаївської області, оголошеного ним під час судового засідання від 11.09.2018 року щодо необхідності визначення правового статусу громадянки Республіки Вірменії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо її перебування на території України.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.

Зокрема, повноваження суду при вирішенні справи визначені статтею 245 КАС України. Відповідно до пункту частини 2 цієї норми, у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення визнати бездіяльність суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб'єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов'язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб'єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Оскільки, при прийнятті оскаржуваного рішення № 13 Заводський РВ у м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області не доклав належних зусиль для з'ясування факту перебування позивача у цивільному шлюбі з іноземцем, що на законних підставах перебуває на території України, майнового стану її чоловіка, не врахував наявність у позивача неповнолітніх дітей, двоє з яких народжені в Україні, не взяв до уваги відсутність даних про будь-які дії позивача, що суперечили б інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров'я і захисту прав та інтересів громадян України, та прийняв рішення непропорційно, зокрема, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з порушенням п. 2 розділу 2 та п. 10 розділу 1 спільного Наказу МВС, СБУ та Адміністрації державної прикордонної служби України, № 353/271/150 від 23.04.12, яким затверджено «Інструкцію про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», (зареєстрований в Міністерстві Юстиції 21.05.2012 року за № 806/21119), про що вже зазначалось вище, а також приписи ст. 9, 317 КАС України, колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку, що оскаржуване Рішення суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом доповнення його резолютивної частини абзацом 3 наступного змісту: «... Зобов'язати Заводський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області визначити правовий статус громадянки Республіки Вірменії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо її перебування на території України...».

Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України Миколаївської області, - задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2018 року по справі № 487/210/18 змінити, доповнивши його резолютивну частину абзацом 3 наступного змісту:

«... Зобов'язати Заводський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області визначити правовий статус громадянки Республіки Вірменії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо її перебування на території України...».

В решті Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2018 року по справі № 487/210/18, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст Постанови складено - 14 вересня 2018 року.

Головуючий суддя Семенюк Г.В.
Судді Потапчук В.О. Шляхтицький О.І.