Справа № 803/1559/13-а
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2018-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 вересня 2018 року

Київ

справа №803/1559/13-а

адміністративне провадження №К/9901/14046/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Мороз Л.Л.,

суддів: Бучик А.Ю., Гімона М.М.,

розглянувши у порядку попереднього розгляду у касаційній інстанції адміністративну справу № 803/1559/13-а

за позовом Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду, прийняту 21 жовтня 2015 року у складі судді Смокович В.І. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду, прийняту 26 січня 2016 року у складі колегії суддів: головуючого - Попка Я.С., суддів Хобор Р.Б., Сеника Р.П.,

в с т а н о в и в :

Волинське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, в якому просить стягнути з відповідача на його користь адміністративно-господарські санкції в розмірі 11200,00 грн. та пеню в розмірі 194,88 грн., а всього 11394,88 грн.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою позов задоволено частково. Постановлено стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України адміністративно-господарські санкції у розмірі 8400,00 грн. та пеню у розмірі 146,16 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Як встановлено, відповідачем було подано звіт форми 10-ПІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2012 рік. Відповідно до якого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу на підприємстві становить 9 осіб, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України № 875, становить 1 особа, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, становить 0 осіб.

з січня по березень 2012 року включно у підприємця працювали наймані працівники ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які мали статус інваліда. З наявних в матеріалах справи трудових договорів слідує, що у січні 2012 року у відповідача працювало 62 особи, у лютому 2012 року - 27 осіб, у березні 2012 року - 11 осіб.

З квітня 2012 року кількість найманих працівників становила 4 особи, а з серпня 2012 року - 2 особи.

Також встановлено відсутність доказів того, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 щомісячно протягом 2012 року подавалися до центру зайнятості звіти за формою № 3-ПН.

Суди дійшли висновку про часткове задоволення позову, оскільки з квітня 2012 року розпочалася протиправна бездіяльність ФОП ОСОБА_1 стосовно недотримання нормативу з працевлаштування інвалідів. При цьому, відповідачем не вжито усіх залежних від нього заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів та допущено правопорушення у сфері господарювання.

У касаційній скарзі відповідач заявив вимогу про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалення нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог заявник посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Суд заслухав доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, та, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про залишення без задоволення касаційної скарги.

Відповідно до положень частини 1 статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 4 відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості 1 робочого місця.

Статтею 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» встановлено обов'язок підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачувати відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Отже, оскільки середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу на підприємстві за рік становить 9 осіб, норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів становить 4 відсотків, тобто 1 особа.

Суд вважає правильним висновок судів, що протягом січня-березня 2012 року ФОП ОСОБА_1 дотримувався нормативу, який передбачений статтею 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», оскільки у цей період працювали дві особи з інвалідністю.

Проте, протягом квітня-грудня 2012 року позивач не забезпечив дотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів виходячи з середньооблікової кількості працюючих за рік. Адже для того щоб досягти середньорічного нормативу підприємець повинен був працевлаштувати хоча б одного інваліда протягом квітня-грудня 2012 року.

Законом передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій для підприємств, які не забезпечили середньооблікову чисельність працюючих інвалідів відповідно до установленого нормативу.

Разом з тим, законом передбачено випадки, у яких суб'єкт господарювання звільняється від відповідальності за вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Так, відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Частиною 4 статті 20 Закону України «Про зайнятість населення» передбачено, що підприємства, установи і організації незалежно від форми власності реєструються у місцевих центрах зайнятості за їх місцезнаходженням як платники збору до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, щомісяця подають цим центрам адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

Отже, своєчасно та в повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії підприємство, фактично, вживає усіх залежних від нього передбачених законом заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Проте, відсутні докази того, що позивач протягом 2012 року подавав до центру зайнятості звіти за формою № 3-ПН. Крім того, відсутні дані, що відповідач вживав інші заходи для недопущення правопорушення.

Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків судів та обставин справи не спростовують.

Суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили судові рішення, правильно застосувавши норми матеріального права та не допустили порушень норм процесуального права, тому касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення судів - без змін.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду, прийняту 21 жовтня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду, прийняту 26 січня 2016 року у справі № 803/1559/13-а залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик

М.М. Гімон

Судді Верховного Суду