Справа № 807/1226/17
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2018-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2018 рокуЛьвів№ 876/3819/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Іщук Л.П.,

суддів Кухтея Р.В., Обрізка І.М.,

за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 січня 2018 року, ухвалене головуючим суддею Луцович М.М. в порядку письмового провадження у м. Ужгороді, у справі за адміністративним позовом Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,

встановив:

Головне управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області (надалі - ГУ ДФС у Закарпатській області) звернулося з позовом до ФОП ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу з єдиного податку з фізичних осіб до місцевого бюджету в розмірі 15036,34 коп.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 січня 2018 року позов задоволений.

ФОП ОСОБА_1 оскаржив рішення суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що самостійно визначене ним грошове зобов'язання з єдиного податку за 2016 рік складало 35336,51 грн., задеклароване ним у податкових деклараціях платника єдиного податку за І, ІІ, ІІІ квартали 2016 року та у декларації платника єдиного податку за 2016 рік, є повністю сплаченим, що підтверджується платіжними документами: квитанцією ПН 562671 від 19.05.2016 року в розмірі 14748,5 грн. - єдиний податок на І квартал 2016 року; платіжним дорученням 7 від 05.10.2016 року в розмірі 4800 грн. - за ІІ квартал 2016 року; квитанцією 0684-4161-2002-7610 від 18.11.2016 року в розмірі 1483,5 грн. - за ІІІ квартал 2016 року; квитанцією 0777-4534-2219-3757 від 16.02.2017 року в розмірі 15166,5 грн. за ІV квартал 2016 року. Суд першої інстанції не з'ясував цих обставин і безпідставно стягнув з нього податковий борг.

Просить скасувати рішення і прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

ГУ ДФС у Закарпатській області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що спрямування коштів платником податків на погашення грошового зобов'язання перед погашенням податкового боргу забороняється, крім випадків спрямування цих коштів на виплату заробітної плати та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Оскільки сплачені кошти зараховані в погашення боргу минулих років та частково задекларованої суми згідно декларації від 01.02.2017 року, то за апелянтом рахується податковий борг у розмірі 15036,34 грн., що підтверджується інтегрованою карткою платника податків. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Під час апеляційного розгляду апелянт підтримав апеляційну скаргу з підстав, що у ній зазначені.

Представник позивача заперечив апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 внесений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як фізична особа-підприємець та зареєстрований за адресою: 89433, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 (а.с. 8-10).

ФОП ОСОБА_1 до податкового органу було подано податкову декларацію від 01.02.2017 року платника єдиного податку фізичної особи - підприємця із самостійно задекларованою сумою єдиного податку до сплати у розмірі 15 166,51 грн. (а.с. 14-15). Зазначена сума сплачена ним частково у розмірі 130,17 грн. Залишок несплаченої суми становить 15 036,34 грн., у зв'язку із чим виставлена податкова вимога 250-17 від 24.03.2017 року (а.с. 16).

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що ГУ ДФС у Закарпатській області 24.03.2017 року винесена податкова вимога 250-17 і оскільки відповідачем станом на день розгляду адміністративної справи не надано суду доказів про сплату узгодженої суми заборгованості, то такий податковий борг підлягає до стягнення у судовому порядку.

Апеляційний суд повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції і, надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, зазначає наступне.

Згідно п. 56.11 ст. 56 Податкового кодексу України не підлягає оскарженню грошове зобов'язання, самостійно визначене платником податків.

Відповідно до п. 57.1. статті 57.3 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Приписами статті 59 ПКУ встановлено, що у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлений законом строк, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення- рішення.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до статті 16 Податкового кодексу України, якою передбачені обов'язки платника податків, одним із обов'язків є обов'язок сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до підпункту 20.1.19 пункту 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України органи державної податкової служби мають право застосовувати до платників податків передбачені законом фінансові (штрафні) санкції (штрафи) за порушення податкового чи іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи; стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми грошових зобов'язань та/або податкового боргу у випадках, порядку та розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України; стягувати суми недоїмки із сплати єдиного внеску; стягувати суми простроченої заборгованості суб'єктів господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) за кредитами (позиками), залученими державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державні (місцеві) гарантії, а також за кредитами із бюджету в порядку, визначеному цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до пункту 102.4 статті 102 Податкового кодексу України у разі якщо грошове зобов'язання нараховане контролюючим органом до закінчення строку давності, визначеного у пункті 102.1 цієї статті, податковий борг, що виник у зв'язку з відмовою у самостійному погашенні такого грошового зобов'язання, може бути стягнутий протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу. Якщо платіж стягується за рішенням суду, строки стягнення встановлюються до повного погашення такого платежу або визнання боргу безнадійним.

Покликання апелянта на відсутність існування податкового боргу у зв'язку із сплатою ним узгодженого грошового зобов'язання, що підтверджується доданими до апеляційної скарги копіями квитанцій та платіжних доручень про сплату єдиного податку не заслуговують на увагу з огляду на те, що докази, на які покликається відповідач, не підтверджують сплату ним податкового боргу, оскільки є неналежними. Крім того, такі докази додані відповідачем до апеляційної скарги і не досліджувались судом першої інстанції. Апеляційний суд перевіряє законність рішення суду першої інстанції на момент його ухвалення.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки за відповідачем рахується податковий борг згідно платежу «єдиний податок з фізичних осіб» у розмірі 15036,34 грн., який ним не сплачений, то слід задовольнити позов.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд не здійснює новий розподіл судових витрат відповідно до ч.6 ст.139 КАС України, оскільки судове рішення першої інстанції залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 січня 2018 року у справі 807/1226/17- без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді Р. В. Кухтей
І. М. Обрізко
Повне судове рішення складене 14.09.2018 року