Справа № 806/514/18
Суддя: Мацький Є.М.
Дата ухвалення: 2018-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Справа № 806/514/18
ПОСТАНОВА
іменем України
"05" вересня 2018 р. м. Житомир

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Мацького Є.М.

суддів: Шевчук С.М.

Шидловського В.Б.,

за участю секретаря Круглій В.В.,

представника апелянта - Міністерства оборони України Панасюка В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , Міністерства оборони України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від "07" травня 2018 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання незаконним та скасування висновку, зобов`язання прийняти рішення щодо призначення та виплатити одноразову грошову допомогу , -

суддя в 1-й інстанції - Попова О.Г.,

час ухвалення рішення - не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Житомир,

дата складання повного тексту рішення - 07.05.2018 року

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Міністерства оборони України із позовом, в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати висновок комісії Міністерства оборони України (п. 8 Протоколу №74 від 14.07.2017р.) про відмову ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги, у зв`язку зі встановленням II групи інвалідності 28.10.2013 внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії;

- зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення щодо призначення ОСОБА_1 , як інваліду II групи, одноразової грошової допомоги та виплатити в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму на момент встановлення II групи інвалідності, у відповідності з ч.2 ст.16 Закону України №2011-ХІІ;

- зобов`язати Міністерство оборони України протягом одного місяця з дня набрання судовим рішенням законної сили подати звіт про його виконання.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 07 травня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано висновок про відмову у призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, оформлений протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 14.07.2017 №74.

Зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути питання про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, у зв`язку зі встановленням II групи інвалідності 28.10.2013 внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії та за результатами розгляду прийняти відповідне рішення із врахуванням вимог статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII, Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" від 25.12,2013 №975, та встановлених судом обставин справи.

У решті позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, його оскаржили позивач, ОСОБА_1 та відповідач, Міністерство оборони України.

В апеляційній скарзі позивач просить суд скасувати рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 23 травня 2018 року в частині відмови в задоволенні позову та прийняти постанову, якою позов задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт ОСОБА_1 посилається на те, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Таким чином, апелянт вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача призначити та виплатити одноразову грошову допомогу.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, Міністерство оборони України посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення судом апеляційної інстанції нової постанови про відмову в задоволенні адміністративного позову. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов до неправомірного висновку про наявність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки третю групу інвалідності йому встановлено до набрання чинності нової редакції ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", на виконання якої прийнято постанову Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 975, а тому на момент встановлення позивачу інвалідності діяла постанова Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року № 499. Окрім того, зазначає, що позивачем пропущено строк на реалізацію свого права, який визначений ч. 8 ст. 16-3 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив військову службу в період з 31.03.1988 по 28.05.1988 на території Республіки Афганістан, де в той час велись бойові дії та приймав участь у бойових діях.

Згідно витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця № 2429 від 09.10.2013 р. у ОСОБА_1 встановлено множинні вогнепальні осколкові поранення голови, лівої ноги, правої руки , які пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а.с. 11)

З довідки до акту огляду МСЕК від 28.10.2013 року вбачається, що ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а.с.10)

18.11.2015 року ОСОБА_1 звернувся до Новоград-Волинського об`єднаного міського військового комісаріату із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням другої групи інвалідності.

Листом Департамента фінансів Міністерства оборони України від 24.11.2015 року за № СЗ7679, який адресований Житомирському обласному військовому комісаріату, ОСОБА_1 було відмовлено у розгляді поданих документі про виплату одноразової грошової допомоги, з тих підстав, що ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", яка передбачає виплату одноразової грошової допомоги, на заявника не поширюється (звільнений до 1 січня 2007 року).

Постановою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17.03.2017 у адміністративній справі №806/1147/16 визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо розгляду питання виплати одноразової грошової допомоги позивачу у зв`язку із встановленням йому 2 групи інвалідності внаслідок травм пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби в країнах, де велись бойові дії та зобов`язано Міністерство оборони України прийняти рішення про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , як інваліду ІІ групи, в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на момент встановлення інвалідності 28.10.2013.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22.05.2017 року постанову Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17 березня 2017 р. змінено та викладено абзац третій резолютивної частини у наступній редакції :

"Зобов`язати Міністерство оборони України розглянути питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , як інваліду 2 групи, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, відповідно до статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975".

На виконання вказаних судових рішень листом Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 01.12.2017 ОСОБА_1 було повідомлено про те, що комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги, відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги (а.с. 27).

Відповідно до витягу з Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 14.07.2017 №74, підставою для відмови ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги є неподання заявником документів, що свідчать про причини та обставини поранення, який передбачено п. 11 Порядку №975 від 25.12.2013 (а.с. 28).

Вважаючи оскаржувану відмову протиправною та безпідставною, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційних скарг, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців визначені Законом України від 20.12.1991 №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон №2011-ХІІ).

Так, відповідно до статті 1 Закону №2011-ХІІ, соціальним захистом військовослужбовців є діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу як інваліду ІІ групи, яка була встановлена з 28 жовтня 2013 року.

Станом на зазначену дату стаття 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011) передбачала, з-поміж іншого, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше, ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі - до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України (частини друга статті 16 Закону).

Після встановлення інвалідності позивач вперше звернувся про отримання одноразової грошової допомоги, встановленої Законом № 2011, в грудні 2015 року.

Станом на дату звернення позивача із вказаною заявою про отримання одноразової грошової допомоги статтю 16 Закону № 2011 викладено в новій редакції (згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» від 04.07.2012 року № 5040-VI (далі - Закон № 5040), який набрав чинності з 1 січня 2014 року).

За частиною першою статті 16 Закону № 2011 (в редакції, чинній з 1 січня 2014 року) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

За частиною другою цієї статі одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: зокрема, за п. 4 - встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Щодо розміру такої допомоги, то відповідно до статті 16-2 Закону № 2011-ХІІ (в редакції Закону № 5040) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі: … б) 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи.

Отже, на день звернення позивача із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги діяв Закон України № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» із змінами, внесеними Законом України № 5040-VІ «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців».

Частиною другою Прикінцевих положень Закону № 5040-VI встановлено, що дія цього Закону не поширюється на осіб, стосовно яких до набрання чинності цим Законом прийнято рішення про виплату їм одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, або які отримали замість зазначеної допомоги інші компенсаційні виплати відповідно до законодавства.

Отже, Прикінцевими положеннями Закону № 5040-VI визначена його дія щодо кола осіб, на яких його положення, які набрали чинність з 1 січня 2014 року, не поширюються (зокрема, такими є особи, стосовно яких уже прийнято рішення про виплату одноразової грошової допомоги).

На день звернення позивача із заявою про виплату одноразової грошової допомоги на підставі Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", діяв Порядок № 975 від 25.12.2013 року, прийнятий на реалізацію положень Закону № 2011-ХІІ (в редакції Закону № 5040-VI), а тому саме його належить застосовувати у спірних правовідносинах.

Відповідний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №822/6069/15, який відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України, враховується при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що Порядок №975 не містить жодних обмежень щодо неможливості застосування його до осіб, які отримали первинну інвалідність до 01.01.2014 та до осіб, які проходили строкову військову службу в країнах, де велись бойові дії.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на призначення одноразової грошової допомоги у відповідності з положеннями законодавства, чинного станом на його дату звернення (передусім Закону № 2011-ХІІ і Порядку № 975).

Зважаючи на вищевикладене, доводи апеляційної скарги Міністерства оборони про безпідставність висновків суду першої інстанції про необхідність застосування до спірних правовідносин Порядку № 975 є безпідставними.

Перелік документів, які військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності подає уповноваженому органу зазначений у пункті 11 Порядку №975.

Такими документами відповідно пункту 11 Порядку №975 є: заява про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідка медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.

До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).

Відповідно до пункту 13 Порядку №975, керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.

Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо безпідставності посилань відповідача на те, що пунктом 11 Порядку №975 визначено обов`язкову необхідність надання для розгляду питання про призначення допомоги документа, що свідчить про не пов`язаність причин та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, оскільки відсутність відповідних висновків службового розслідування та акту розслідування не може бути підставою для відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) підтверджені сукупністю інших належних документів.

Крім того, факт не проведення відповідного службового розслідування свідчить на користь висновку про відсутність сумнівів щодо пов`язаності причин та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення чи вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння.

Факт відсутності проведення відповідного службового розслідування та відповідного висновку за результатами його проведення не може бути належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом на підтвердження наявності такого причинного зв`язку.

Належних, достатніх, допустимих та достатніх доказів на підтвердження обставин, що отримане позивачем поранення (контузія, травма або каліцтво) пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення чи вчинення позивачем дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння матеріали справи також не містять.

Зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач протиправно відмовив ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги.

Правова позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові Верховного Суду від 30.01.2018 у справі №806/986/16, постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №802/1869/17-а.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в повній мірі надав оцінку обставинам справи та зробив правильні висновки щодо необхідності часткового задоволення позовних вимог.

При цьому, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що зобов`язання судом Міністерства оборони України прийняти рішення щодо призначення позивачу одноразової грошової допомоги є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача з огляду на наступне.

Згідно до положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Натомість, у цій справі, відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, призначити одноразову грошову допомогу, або ні. Безперечно, правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин.

Враховуючи, що під час судового розгляду встановлено факт протиправної поведінки відповідача, колегія суддів вважає, що зобов`язання його прийняти рішення конкретного змісту не є втручанням в його дискреційні повноваження.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.02.2018 року по справі №816/591/15-а.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Отже, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що належним захистом прав позивача є покладення обов`язку на Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, у зв`язку зі встановленням II групи інвалідності 28.10.2013 внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії відповідно до вимог статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII, Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" від 25.12.2013 №975, та встановлених судом обставин справи, задовольнивши частково апеляційну скаргу позивача.

Посилання Міністерства оборони, що із заявою про призначення грошової допомоги позивач звернувся після спливу трьохрічного строку з часу виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченого пунктом 8 статті 16-3 ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначена норма Закону набрала чинності з 01.01.2014 року, а 18.11.2015 року, тобто в межах 3-х річного строку, позивач звернувся із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги.

До того ж, Міністерство оборони, відмовляючи позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги не посилалось на пропуск строку для отримання таких виплат, а виходило виключно з того, що позивач не подав документів, що свідчать про причини та обставини поранення, який передбачено п. 11 Порядку №975 від 25.12.2013.

Щодо доводів апеляційної скарги Міністерства оборони про незалучення до участі у справі ІНФОРМАЦІЯ_1 , колегія суддів зауважує про виключну компетенцію (дискрецію) саме Міноборони на вирішення питання про призначення та виплату допомоги при розгляді поданих позивачем документів, на оцінку та вирішення яких військкомат не наділений повноваженнями.

Відтак, апеляційна скарга Міністерства оборони України задоволенню не підлягає з огляду на викладені вище правові підстави.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання прийнятого на користь позивача рішення суду протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили, слід зазначити наступне.

Частиною першою статті 382 КАС України встановлено, що суд, який ухвалив рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Таким чином, вказаною статтею встановлено право, а не обов`язок суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, проти якого ухвалено рішення, подати у встановлений судом строк звіт про його виконання.

Проаналізувавши обставини справи, суд не вбачає достатніх підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення по вказаній адміністративній справі, оскільки судове рішення є обов`язковим до виконання, у тому числі, в примусовому порядку, а за невиконання рішення суду передбачена відповідальність.

Згідно з ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від "07" травня 2018 р. скасувати в частині зобов`язання Міністерства оборони України повторно розглянути питання про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, у зв`язку зі встановленням II групи інвалідності 28.10.2013 внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії та за результатами розгляду прийняте відповідне рішення із врахуванням вимог статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII, Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" від 25.12.2013 №975, та встановлених судом обставин справи.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, у зв`язку зі встановленням II групи інвалідності 28.10.2013 внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії відповідно до вимог статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII, Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" від 25.12.2013 №975, та встановлених судом обставин справи.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Є.М. Мацький

судді: С.М. Шевчук

В.Б. Шидловський

Повне судове рішення складено "05" вересня 2018 р.