Справа № 805/2247/18-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2018-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2018 року справа №805/2247/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ, вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів Гайдара А.В., Шишова О.О., секретар судового засідання Романченко Г.О., за участі представника відповідача Філоник В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 травня 2018 року (повне судове рішення складено 30 травня 2018 року в м. Словянську) у справі № 805/2247/18-а (суддя в І інстанції Галатіна О.О.) за позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради про визнання протиправною бездіяльність, визнання незаконним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради (далі - Управління) про визнання протиправною бездіяльність, визнання незаконним та скасування рішення від 16 травня 2016 року, зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона та її малолітня дитина ОСОБА_3 були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи в АДРЕСА_1. Вказує, що вона звернулась до відповідача із заявою та документами про призначення допомоги при народженні дитини, та отримувала виплату по травень 2016 року. Зазначає, що відповач припинив виплати допомоги при народженні дитини, у зв'язку з тим що позивач не мешкає за місцем фактичного проживання.

Вважає, що дане рішення відповідача є таким, що порушує її право та права її дитини.

Позивач є внутрішньо переміщеною особою, яку змусили покинути своє місце проживання з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюденних проявів насильства, порушень прав людини на тимчасово непідконтрольній території (районі проведення антитерористичної операції), а допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам, а тому не можна позбавити дитину благ, гарантованих їй державою.

Рішенням Донецького окружного адміністартвного суду від 30 травня 2018 року у справі № 805/2247/18-а позов задоволено в повному обсязі. Визнано протиправним дії Управління щодо відмови ОСОБА_2 у нарахуванні та виплаті допомоги при народженні дитини, доньки ОСОБА_3. Визнано незаконним та скасовано рішення Управління від 16 травня 2016 року про припинення виплати допомоги при народженні дитини ОСОБА_3 у призначенні допомоги при народженні дитини з 01 червня 2016 року. Зобов`язано Управління призначити та здійснити виплату ОСОБА_2 допомогу при народженні дитини, ОСОБА_3

Олександрівні, за період з 01 червня 2016 року по 31 березня 2018 року.

Не погодившись з таким рішенням, Управлінням подано апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, ненадання належної правової оцінки обставинам справи, у зв'язку з чим просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Позивач до апеляційного суду не прибула.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3.

Позивач народила доньку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, про що 16 березня 2016 року за № 351 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області, складено відповідний актовий запис.

В подальшому, ОСОБА_2 звернулась до Управління з заявою про взяття на облік, як внутрішньо переміщену особу, де згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 1426/68631 від 22 березня 2016 року, вона зі своєю дитиною була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

22 березня 2016 року позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення допомоги при народженні дитини у відповідності до Закону України від 21.11.1992 № 2811-ХІІ "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" (далі - Закон № 2811-ХІІ).

Управлінням позивачу була призначена допомога при народженні дитини за період з 01 березня 2015 року по 31 березня 2018 року та виплачена допомога при народженні дитини у розмірі:

разова допомога при народженні дитини на період з 01 березня 2015 року по 31 березня 2015 року в розмірі 10 320 грн.;

щомісячна допомога при народженні дитини у розмірі 860 грн., за період з 01 квітня 2015 року по 30 квітня 2016 року у розмірі 12 040,00 грн.

Рішенням комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської Ради, позивачу було припинено виплату допомоги при народженні дитини у зв'язку з не проживанням за вказаною адресою АДРЕСА_1.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи представник Управління надала пояснення щодо того, що зміст даного рішення доводився позивачу шляхом направлення листа простою кореспонденцією за адресою фактичного проживання сім'ї, зазначеної у довідці. Втім, докази вручення наведеного рішення у відповідача відсутні.

14 лютого 2018 року позивач звернулась до Управління з інформаційним запитом.

З відповіді відповідача від 22 лютого 2018 року № 01-14/1418 на звернення позивача повідомлено, що було здійснено перевірку фактичного місця проживання/перебування позивача за адресою: АДРЕСА_1.

На момент перевірки позивач був відсутній за фактичним місцем проживання/перебування, у зв'язку з чим державними соціальними інспекторами за вищевказаною адресою залишено повідомлення про необхідність протягом трьох робочих днів з явитися для проходження фізичної ідентифікації. Оскільки позивач до Управління не з'явився, засіданням комісії від 16 травня 2016 року з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам було прийнято рішення припинити позивачу соціальні виплати.

Суть спірних правовідносин у правомірності прийняття відповідачем спірного рішення, що регулюється нормами Конституції України, Закону № 2811-ХІІ, Порядком призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1751 (далі - Порядок № 1751) та іншими нормативними документами, що регулюють спірні правовідносини.

Згідно ст. 1 Закону № 2811-ХІІ, який є базовим у даних спірних правовідносинах і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення, громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом.

Умови призначення і виплати державної допомоги та перелік документів, необхідних для її призначення, визначено Порядком № 1751. Частиною першою статті 10, частинами першою та сьомою статті 11 Закону № 2811-ХІІ визначено, що допомога при народженні дитини надається одному з батьків дитини (опікуну) на підставі свідоцтва про її народження, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Так, відповідно п.13 Порядку № 1751 допомога при народженні дитини, яка народилась після 8 квітня 2011 року, надається в сумі, кратній 30 розмірам прожиткового мінімуму, - на першу дитину; кратній 60 розмірам прожиткового мінімуму,- на другу дитину і т.д. Виплата допомоги здійснюється одноразово у десятикратному розмірі прожиткового мінімуму при народженні дитини, решта суми допомоги на першу дитину виплачується протягом 24 місяців, на другу дитину - 48 місяців, на третю і кожну наступну дитину - 72 місяців рівними частинами.

Як встановлено судом і не заперечується сторонами, із заявою про призначення одноразової державної допомоги при народженні дитини позивач звернулася до відповідача з додержанням встановленого законом строку, надавши до неї повний перелік необхідних документів. Відомостей про отримання позивачем допомоги в іншому органі соціального захисту населення на території України відповідачем на час розгляду справи не надано.

Статтею 3 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до ч.7 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

За приписами ч.1 ст. 1 Закону № 2811-ХІІ громадяни України, в сім'ях, яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Статтею 10 Закону № 2811-ХІІ передбачено, що допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною. Одноразова допомога, призначена опікуну, вважається власністю дитини.

Частинами сьомою та дев'ятою статті 11 цього ж Закону визначено, що допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

Таким чином, суд вважає, що з урахуванням інтересів дитини та обставин, встановлених судом, позивач має право на звернення до органу праці та соціального захисту населення за призначенням допомоги при народженні дитини та отримання цієї допомоги.

Отже, враховуючи зазначене, позивач та її дитина як громадяни України мають право на соціальний захист від держави, який передбачає комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на захист добробуту кожного члена суспільства.

Забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, держава зобов'язується забезпечити дитині захист і піклування, які необхідні для її благополуччя.

Позивач, в сім'ї якої виховуються та проживає неповнолітня дитина, має право на державну допомогу, яка надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Крім того, суд звертає увагу, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення. Згідно ч.2 ст. 7 Закону України від 20.10.2014 № 1706-VІІ "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VІІ) Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Держава окремими законами встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 19, ч. 1 ст. 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави. Зазначені вимоги до держави викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі, яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року, відповідно до якої держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

До такого висновку суд дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії", в якій суд встановив обов'язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Крім того, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов'язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. З огляду на це суд вважає, що прийняття відповідачем рішення про відмову у призначенні позивачу допомоги на підставі підзаконного акту, а саме, постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", який порушує право на соціальний захист, є протиправним.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивачки за місцем проживання не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно ст. 12 Закону № 1706-VІІ підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

За приписами п.71 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №509 від 01.10.2014 року, у разі наявності підстав, передбачених статтею 12 Закону, МВС, Національна поліція, ДМС, СБУ, Адміністрація Держприкордонслужби, Мінфін подають уповноваженому органу відповідну інформацію для прийняття рішення щодо зняття з обліку внутрішньо переміщених осіб.

Рішення про скасування дії довідки відповідно до ст. 12 Закону приймається керівником уповноваженого органу за місцем проживання особи та надається їй протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення або надсилається на адресу місця проживання, зазначену в довідці.

В матеріалах справи відсутні докази про скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи позивача від 22 березня 2016 року № 1426/68631 органом, який її видав - Управлінням праці та соціального захисту населення.

Більш того, згідно з ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі - КАС України) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Управлінням не доведено наявність підстави для припинення виплати допомоги при народженні дитини, передбаченої частиною дев'ятою статті 11 Закону № 2811-ХІІ, а саме: нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

Суд не погоджується з запереченнями відповідача і вважає, що відповідач не довів правомірності свого рішення та законності підстав у відмові в поновленні виплат державної допомоги при народженні дитини.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення позивачем строку звернення до суду з цим позовом не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Так, позивачем дійсно пропущено шестимісячний строк звернення до суду з цим позовом, встановлений ч.2 ст. 122 КАС України.

ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про поновлення такого строку, в обґрунтування якого вказала, що рішення відповідача вона не отримувала, тому не мала змогу оскаржити його у встановлений строк.

Місцевим судом не було прийнято окремого процесуального документу з приводу вирішення цієї заяви ОСОБА_2, не було про це зазначено і в оскаржуваному рішенні. Колегія суддів вважає за можливе виправити зазначений недолік в своїй постанові.

Апеляційний суд вважає поважними причинами пропуску строку звернення до суду той факт, що позивач мешкає на території, яка не є підконтрольною органам влади України, тому поновлює ОСОБА_2 цей строк.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 23, 33, 195, 292, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 травня 2018 року у справі № 805/2247/18-а - залишити без змін.

Повне судове рішення - 12 вересня 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Сіваченко

Судді О.О. Шишов

А.В. Гайдар