Справа № 755/6839/18
Суддя: Арапіна Н. Є.
Дата ухвалення: 2018-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №:755/6839/18
Провадження №: 2-а/755/252/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Арапіної Н.Є.

з секретарем Рудь Н.В.

за участю

представника відповідача Головного управління

Державної міграційної служби України в місті Києві Худиної Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про скасування рішення про примусове повернення з території України,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення з України. Свої вимоги мотивував тим, що 01 листопада 2017 року головним спеціалістом відділу протидії нелегальній міграції, реадмісії та видворення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві Румянцевою О.Я. прийнято рішення про примусове повернення з України ОСОБА_3 в країну походження та зобов'язано його покинути територію України у термін до 19 листопада 2017 року, оскільки проживав на території України без документів на право проживання, при ухваленні якого відповідачем не враховано тих обставин, що позивач з 20 вересня 2016 року перебуває у шлюбі з громадянкою України - ОСОБА_5 та має місце реєстрації проживання. У зв'язку з чим просить визнати протиправним та скасувати рішення від 01 листопада 2017 року про примусове повернення з України.

Позивач у судове засідання не з'явився, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином. Представництво інтересів здійснював ОСОБА_6.

Представник позивача ОСОБА_6 у судове засідання не з'явився, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Частиною 2 ст. 288 КАС України визначено обов'язкову участю сторін у десятиденний строк з дня подання позовної заяви.

У відповідності до вимог ст.2 ст.288 ЦПК України суд вирішив справу на підставі наявних доказів з урахуванням строків розгляду справи.

Представник відповідача Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві Худина Т.М. не визнала позовні вимоги, оскільки відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачено положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», правові підстави щодо скасування рішення про примусове повернення з України відсутні.

Суд, перевіривши матеріали справи, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини.

Позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Республіки Азербайджан (а.с. 9).

01 листопада 2017 року головним спеціалістом Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві складено протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП (а.с. 71).

Вимогами ч. 1 ст. 203 КУпАП передбачена відповідальність за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в'їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті.

Постановою першого заступника начальника Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві Войналович М.В. від 01 листопада 2017 року на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн. в дохід держави за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП (а.с. 74).

Зі змісту зазначеної постанови вбачається, що 01 листопада 2017 року за адресою: АДРЕСА_1, було встановлено громадянина Азербайджану ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає за недійсним документом, термін дії якого закінчився 12 жовтня 2017 року по теперішній час.

01 листопада 2017 року головним спеціалістом відділу протидії нелегальній міграції, реадмісії та видворення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві Румянцевою О.Я. прийнято рішення про примусове повернення з України ОСОБА_3 в країну походження та зобов'язано його покинути територію України у термін до 19 листопада 2017 року, оскільки проживав на території України без документів на право проживання (а.с. 68-69).

Згідно ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до ч.1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Згідно із ч. 1 ст. 288 КАС України позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що при ухваленні рішення від 01 листопада 2017 року не враховано тих обставин, що позивач з 20 вересня 2016 року перебуває у шлюбі з громадянкою України - ОСОБА_5 (а.с. 14) та має місце реєстрації проживання.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в'їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні (п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Крім того, нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України (п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України (ч. 1 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України (ч.16 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань.

Відповідно до правової позиції ЄСПЛ, викладеної у п. 66 рішення CASE OF NUNEZ v. NORWAY (заява №55597/09), звертаючись до питання про дотримання вимог Конвенції, Суд наголосив, що держава має право згідно усталеної практики міжнародного права та як суб'єкт договірних зобов'язань контролювати в'їзд іноземців на свою територію та їх перебування на своїй території (див. між іншим, Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom, рішення від 28.05.1985, Series A no. 94, p. 34, §67, Boujlifa v. France, рішення від 21 October 1997, Reports of Judgments and Decisions 1997 VI, p. 2264, §42). Конвенція не гарантує право іноземця в'їздити або проживати на території конкретної країни.

Згідно правової позиції ЄСПЛ, викладеної у п. 68, 70 рішення CASE OF NUNEZ v. NORWAY (заява №55597/09), суд нагадує, що хоча визначальна мета цього положення (ст. 8 Конвенції) захистити особу від свавільних дій державних органів, додатково можуть існувати позитивні обов'язки держави щодо забезпечення «поваги» до сімейного життя. Розмежування між позитивними та негативними обов'язками держави згідно цього положення не є чітким. Застосовувані принципи є подібними. У обох випадках увага має бути приділена справедливому балансу між інтересами особи та громади в цілому, і в обох випадках держава користується певною свободою розсуду (див. Konstatinov v. the Netherlands, no. 16351/03, §46, 26 квітня 2007; Tuquabo-Tekle and Others v. the Netherlands, no. 60665/00, §42, 1 грудня 2005; Ahmut v. the Netherlands, 28 листопада 1996, §63, Reports of Judgments and Decisions 1996 VI; Gul v. Switzerland, 1 лютого 1996, §63 Reports of Judgments and Decisions 1996 I; Powell and Rayner v. the United Kingdom, 21 лютого 1990, § 41, Series A no. 172).

Отже ст. 8 Конвенції не містить загального обов'язку держави поважати вибір іммігранта щодо країни перебування та забезпечувати з'єднання сім'ї на своїй території. Тим не менше, у справах, які стосуються сімейного життя та імміграції поширення на державу обов'язку прийняти на своїй території родичів осіб, які там проживають, залежить від співвідношення конкретних обставин зацікавлених осіб та загального інтересу, (див. Gui v. Switzerland, §38; and Rodrigues da Silva and Hoogkamer vs Netherlands, §39). Фактори, які мають бути враховані - наскільки руйнівними є вплив на сімейне життя, рівень зв'язків з договірною державою, чи існують непереборні обставини щодо проживання сім'ї у країні походження одного з них або кількох з них та чи є фактори імміграційного контролю (наприклад, випадки порушення імміграційного законодавства) або міркування публічного порядку не на користь особи.

Посилання позивача на перебування у шлюбі з громадянкою України не є підставою для проживання за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з наведеного, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачено положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», правові підстави щодо скасування рішення про примусове повернення з України відсутні.

Тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про скасування рішення про примусове повернення з території України слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 3, 19 Конституції України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст. 203 КУпАП, ст.ст. 2, 5, 6, 30, 72-77, 139, 241, 246, 255, 288, 295, 297, 382, п.п. 10, 15.5 Розділу «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України,

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про скасування рішення про примусове повернення з території України відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного адміністративного суду через Дніпровський районний суд міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення (зважаючи на п. 15.5 перехідних положень КАС України щодо порядку подання апеляційних скарг на судові рішення).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.Є.Арапіна