Справа № 826/8311/18
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2018-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 вересня 2018 року 14:55 № 826/8311/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., при секретарі судового засідання Мині І.І., за участі позивача, представника позивача - ОСОБА_1, від відповідача - Скалецької І.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

За позовом ОСОБА_3
до Дисциплінарної комісії приватних виконавців Міністерства юстиції України
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Дисциплінарної комісії приватних виконавців, Міністерства юстиції України. В позовній заяві позивач просить суд :

«Визнати протиправним та скасувати рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 14.05.2018 року, оформлене протоколом № 4 в частині застосування до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_3 дисциплінарного стягнення у вигляді припинення діяльності приватного виконавця.

Визнати протиправним та скасувати Наказ Міністерства юстиції України №1518/5 від 16.05.2018 року про введення в дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 14 травня 2018р., оформлене протоколом №4 щодо застосування до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_3 дисциплінарного стягнення у вигляді припинення діяльності приватного виконавця.»

Позовні вимоги мотивовані наступним:

- позивач стверджує, що в засіданні комісії 14.05.2018р. брав участь заступник міністра, якого на дату засідання комісії було звільнено з посади заступника міністра, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.05.2018р., у зв'язку з чим посилається на прийняття рішення неповноважним складом комісії;

- позивач стверджує про відсутність повноважень комісії щодо оцінки дій позивача при виконанні судового рішення;

- позивач стверджує про відсутність порушень при виконанні рішення, зокрема, про наявність в нього оригіналу виконавчого документу, відсутності інформації щодо іншого провадження, відсутності підстав для повернення виконавчого документу чи відмови у відкритті виконавчого провадження;

- позивач стверджує про відсутність на момент відкриття провадження у нього інформації про інші виконавчі провадження, відкриті щодо боржника;

- позивач стверджує, що ухвала суду про забезпечення позову не стосувалась позивача, оскільки його не було визначено боржником та не було зазначено в якості осіб, яким заборонено виконувати наказ суду, а зупинення стягнення за виконавчим документом не відбувалося;

- позивач стверджує про те, що відповідачами безпідставно було застосовано до позивача самий суворий вид дисциплінарного стягнення.

Представник Дисциплінарної комісії приватних виконавців в судове засідання не з'явився, відзиву на позов вказаним відповідачем не подано.

Міністерством юстиції України та представником вказаного відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечуються з огляду на правомірність дій та рішень. Зокрема, вказаний відповідач стверджує наступне:

- повноваження заступника міністра, який брав участь в засіданні комісії, відповідно до приписів п.15 Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012р. №298 були припинені не 10.05.2018р., а 16.05.2018р., як це зазначено в наказі відповідача від 15.05.2018р.;

- відсутність заступника міністра не вплинула б на прийняте рішення, з огляду на його прийняття одноголосно;

- комісією не надавалась оцінка процесуальним діям виконавця, натомість, було встановлено порушення норм чинного законодавства при здійсненні виконання рішення;

- позивачем протиправно винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, оскільки пунктами 14 та 15 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень передбачено об'єднання виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника у зведене виконавче провадження та приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження;

- відповідач стверджує, що позивачем здійснено стягнення з рахунків боржника всупереч ухвалі про забезпечення позову, якою заборонено вчиняти дії щодо стягнення;

- застосований вид дисциплінарного стягнення, на думку відповідача, відповідає тяжкості проступку позивача.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3, відповідно до рішення Тимчасової кваліфікаційної комісії приватних виконавців від 29.05.2017р. №14, здійснював діяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва.

Міністерством юстиції України на підставі заяви представника ПАТ «ВТБ Банк» Кунця О.Д. проведена позапланова невиїзна перевірка діяльності приватного виконавця Авторгова A.M. щодо здійснення виконавчого провадження №56020188, за результатами якої встановлено, що при здійсненні виконавчого провадження №56020188 приватний виконавець ОСОБА_3 порушив принципи, закріплені в статтях 61, 129 Конституції України, пунктах 2, 4, 5 частини першої статті 4 Закону України «Про органи і осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», що свідчить про неналежне виконання ним своїх обов'язків.

На підставі обставин, встановлених в процесі перевірки було внесено подання від 12.04.2018р. № 1079/9282-33-18/20.5.1 про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності.

Рішенням Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 14.05.2018р., яке було оформлено протоколом №4, було :

задоволено подання Міністерства юстиції України про притягнення до дисциплінарної відповідальності приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Авторгова A.M., посвідчення № 0042, видане 06.06.2017;

застосовано до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Авторгова A.M., посвідчення № 0042, видане 06.06.2017, дисциплінарне стягнення у вигляді припинення діяльності приватного виконавця.

Також вказаним рішенням було ухвалено звернутися до правоохоронних органів із заявою щодо наявності в діях приватного виконавця Авторгова A.M. при здійсненні виконавчого провадження №56020188 ознак злочинів, передбачених статтями 3652 та 382 Кримінального кодексу України.

Наказом Міністерства юстиції України від 16.05.2018р. №1518/5 вищезазначене рішення було введене в дію та припинено діяльність відповідача.

Прийняття зазначеного рішення мотивовано наступними обставинами, викладеними в поданні від 12.04.2018р. та протоколі Дисциплінарної комісії.

На підставі заяви представника ТОВ «Контар-М» від 20.03.2018, приватним виконавцем Авторговим A.M. 20.03.2018 відкрито виконавче провадження №56020188 з примусового виконання наказу Господарського суду Закарпатської області від 03.06.2016 № 5/58 про стягнення з Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Контар-М» суми у розмірі 5 570 000 грн. (далі - наказ), про що винесена відповідна постанова.

При цьому, перевіркою встановлено, що на підставі наказу Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві 26.06.2017 відкрито виконавче провадження № 54358259.

Перевіркою встановлено, що у виконавчому провадженні № 54358259, яке перебуває на виконанні у Шевченківському районному відділі державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, постанова про повернення виконавчого документа стягувачу не виносилась. Оригінал наказу стягувачу не повертався, а був витребуваний Господарським судом Закарпатської області, на підставі ухвали від 09.02.2016 у справі №5/58.

Враховуючи викладене, на момент відкриття виконавчого провадження № 56020188, наказ не підлягав виконанню приватним виконавцем Авторговим A.M., оскільки його примусове виконання здійснювалось органом державної виконавчої служби.

Також перевіркою встановлено, що представником боржника 21.03.2018 приватному виконавцю Авторгову A.M. подано заяву, у якій повідомлено про те, що примусове виконання наказу здійснюється Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, просив повернути наказ та скасувати вжиті заходи примусового виконання.

Постановою про розгляд заяви боржника від 23.03.2018 приватний виконавець Авторгов A.M. відмовив боржнику у задоволенні його заяви, мотивуючи свою відмову тим, що у виконавчому провадженні № 54358259 відбулося повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду відповідно до пункту 10 частини першої статті 39 Закону.

21.03.2018 представником боржника приватному виконавцю подано ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.07.2017 № 910/12006/17, якою вжито заходів забезпечення позову ТОВ «Факторінгова компанія «Смарт Капітал Інвест», зокрема, шляхом заборони ТОВ «Котнар-М» та іншим особам, в тому числі посадовим (службовим), вчиняти дії, спрямовані на стягнення коштів або зарахування зустрічних однорідних вимог, у тому числі при примусовому виконанні органами Державної виконавчої служби України, за наказом.

Так, 20.03.2018 та 21.03.2018 приватним виконавцем винесені постанови про арешт коштів боржника, які направлені до банків.

На підставі платіжних вимог приватного виконавця 23.03.2018 відбулося примусове списання коштів з рахунків боржника. Стягнуті кошти перераховані стягувачу та на рахунок основної винагороди приватного виконавця. Виконавче провадження № 56020188 закінчено 26.03.2018 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону, про що винесена відповідна постанова.

Розглядаючи позовні вимоги, суд доходить наступних висновків.

1. Щодо посилань позивача відносно складу комісії.

Як вбачається з копії протоколу від 14.05.2018р., засідання Дисциплінарної комісії приватних виконавців відбувалося у складі, затвердженому наказами Міністерства юстиції України від 04.12.2017 № 4535/7 та від 08.12.2017 № 4663/7, на засіданні були присутні 8 з 9 членів комісії. Засідання комісії зазначеним протоколом було визнано повноважним, відповідно до пункту 13 Положення про Дисциплінарну комісію приватних виконавців, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.11.2017 № 3791/5.

При цьому, головуючим на засіданні був голова комісії - ОСОБА_6 Відповідно до частини 4 статті 39 «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», головою Дисциплінарної комісії є Міністр юстиції України або заступник Міністра юстиції України.

Отже, прямою нормою вищезазначеного Закону встановлено вимогу до особи, яка має бути головою комісії, і ця вимога пов'язана з зайняттям такою особою певної посади - Міністра або заступника Міністра.

Наказом Міністерства юстиції України від 04.12.2017 № 4535/7 головою комісії було сформовано дисциплінарну комісію та призначено ОСОБА_6 - заступника Міністра з питань виконавчої служби, головою комісії.

Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 10 травня 2018 р. № 285-р «Про звільнення ОСОБА_6 з посади заступника Міністра юстиції України з питань виконавчої служби», ОСОБА_6 був звільнений з посади заступника міністра юстиції за власним бажанням.

Статтею 117 Конституції України, якій кореспондує стаття 49 Закону України "Про Кабінет Міністрів України", передбачено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Частина третя вказаної статті Закону передбачає, що акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.

Відповідно до пункту 31 Постанови КМУ від 18 липня 2007 р. № 950 «Про затвердження Регламенту Кабінету Міністрів України», Розпорядження Кабінету Міністрів набирає чинності з моменту його прийняття, якщо таким розпорядженням не встановлено пізніший строк набрання ним чинності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2012 р. №298 Порядку розгляду питань, пов'язаних з підготовкою і внесенням подань щодо осіб, призначення на посаду та звільнення з посади яких здійснюється Верховною Радою України, Президентом України або Кабінетом Міністрів України чи погоджується з Кабінетом Міністрів України, цей Порядок визначає процедуру розгляду подання щодо, зокрема, призначення на посаду перших заступників та заступників міністрів.

Згідно п. 15 Порядку, на підставі акта Президента України або Кабінету Міністрів України щодо призначення на посаду чи звільнення з посади особи в установленому порядку відповідним органом або підприємством у триденний строк видається наказ (розпорядження) за місцем її роботи, в якому зазначається дата початку роботи на відповідній посаді або припинення роботи.

Суд вважає, що пунктом 15 Порядку врегульовано питання проходження публічної служби, тобто визначено порядок прийняття та звільнення особи з посади. Натомість, вирішення питання наявності чи відсутності повноважень, які належать особі, яка займає певну посаду, віднесено до компетенції Кабінету Міністрів України.

У зв'язку з викладеним, суд доходить висновків, що, особа, звільнена з посади заступника міністра розпорядженням Кабінету Міністрів України, не могла мати владних (управлінських) функцій, які закріплено за цією посадою Законом.

При цьому, протилежне тлумачення вищезазначених правових норм може обумовити наявність владних повноважень у особи, яку звільнено відповідним актом, тільки з тих підстав, що наказу про припинення роботи такої особи не видано.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р. № 3477-ІV рішення Європейського суду з прав людини є обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Положеннями статті 17 цього Закону встановлено, що суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, позицією, викладеною в пункті 88 рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України», визначено, що Судові ніщо не заважає назвати «судом» конкретний національний орган, який не входить до судової системи, для цілей встановлення його відповідності критеріям, викладеним у справі «Вільхо Ескелайнен та інші проти Фінляндії». Адміністративний або парламентський орган може вважатися «судом» у матеріально-правовому значені цього терміну, що призведе до можливості застосування статті 6 Конвенції до спорів державних службовців (див. рішення у справах «Аргіру ті інші проти Греції» (Argyrou and Others v. Greece), заява № 10468/04, п. 24, від 15 січня 2009 року, та «Савіно та інші проти Італії» (Savino and Others v. Italy), заяви №№ 17214/05,20329/05 та 42113/04, пп. 72-75, від 28 квітня 2009 року). Проте висновок щодо застосовності статті 6 Конвенції не перешкоджає розгляду питання дотримання процесуальних гарантій у такому провадженні (див. вищезазначене рішення у справі «Савіно та інші проти Італії» (Savino and Others v. Italy), п. 72)».

Про подібність відносин, які виникають під час засідань Дисциплінарної комісії приватних виконавців до здійснення судочинства, можуть свідчити також обставини визначення порядку призначення членів комісії Законом, встановлення вимог до членів комісії, процедури засідання, можливість заявлення відводів, тощо.

З огляду на викладене, суд погоджується з позицією позивача про те, що головування та участь в засіданні комісії особи, повноваження якої було припинено, свідчать про прийняття рішення не уповноваженим складом комісії.

2. Відповідно до приписів пунктів 13 - 15 розділу ІІІ затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 Інструкції з організації примусового виконання рішень, приватний виконавець самостійно проводить перевірку інформації про наявність боржника, його майна, місця роботи в іншому виконавчому окрузі або залучає для перевірки цієї інформації іншого приватного виконавця на підставі договору про уповноваження на вчинення окремих виконавчих дій за встановленою типовою формою (пункт 13).

У разі якщо в органі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника, вони об'єднуються у зведене виконавче провадження та виконуються державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження. Про об'єднання виконавчих проваджень у зведене державний виконавець виносить постанову.

У разі відкриття виконавчого провадження щодо боржника, стосовно якого здійснюється зведене виконавче провадження, воно приєднується до зведеного виконавчого провадження, про що державним виконавцем виноситься постанова. Постанови про об'єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження та про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження виносяться не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження щодо боржника, стосовно якого здійснюється виконавче провадження (зведене виконавче провадження). У разі якщо виконавчі провадження про стягнення коштів з одного боржника відкрито у кількох органах державної виконавчої служби, зокрема, якщо боржник та його майно перебувають на території різних адміністративно-територіальних одиниць, при об'єднанні виконавчих проваджень у зведене в установленому розділом IV цієї Інструкції порядку можуть утворюватись виконавчі групи. Наявність або відсутність іншого виконавчого провадження чи зведеного виконавчого провадження щодо одного й того самого боржника державний виконавець перевіряє за даними автоматизованої системи виконавчого провадження при відкритті виконавчого провадження. У разі якщо виконавче провадження щодо одного й того самого боржника виявлено в іншому органі державної виконавчої служби, таке виконавче провадження передається на виконання до органу державної виконавчої служби, державним виконавцем якого відкрито перше виконавче провадження, або в порядку, визначеному розділом V цієї Інструкції. У разі якщо виконавче провадження щодо одного й того самого боржника перебуває на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби або відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виконавче провадження передається на виконання до цих відділів. (пункт 14).

Об'єднання виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника у зведене виконавче провадження та приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження здійснюється приватним виконавцем у порядку, визначеному пунктом 14 цього розділу (пункт 15 розділу ІІІ).

При цьому, Закон України «Про виконавче провадження» не містить ні терміну «об'єднання», ні процедури, ні обов'язку вчинення таких дій щодо будь - якого учасника виконавчого провадження.

Згідно з частиною 1 статті 25 вищезазначеного Закону, за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення (у разі якщо виконавчі провадження про стягнення коштів з одного боржника відкрито у кількох органах державної виконавчої служби, якщо боржник та його майно перебувають на території адміністративно-територіальних одиниць, віднесених до підвідомчості різних органів державної виконавчої служби, тощо), або у разі виконання зведеного виконавчого провадження в органах державної виконавчої служби можуть утворюватися виконавчі групи в порядку, визначеному Міністерством юстиції України.

Статтею 30 передбачено, що виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження. Виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється приватним виконавцем у рамках зведеного виконавчого провадження.

Крім вищенаведених норм, Закон України «Про виконавче провадження» не містить будь - яких жодних посилань на обов'язок з формування зведеного виконавчого провадження, приєднання проваджень, визначення обов'язку з такого приєднання чи передачі.

З огляду на викладене, суд доходить висновків, що нормами вищезазначеного Закону України не передбачено обов'язку позивача з перевірки інформації відносно наявних виконавчих проваджень, відкритих стосовно боржника, приєднання чи передачі документів, повернення виконавчого документу з тих підстав, що існують інші виконавчі провадження, відкриті стосовно боржника.

При цьому, частина 4 статті 25 зазначеного Закону передбачає право Міністерства юстиції України встановлювати порядок передачі виконавчих проваджень від одного державного виконавця до іншого, від одного органу державної виконавчої служби до іншого або до виконавчої групи, та не містить можливості такого регулювання щодо приватних виконавців.

Додатковим обґрунтуванням цієї правової позиції є вичерпний перелік дій, встановлений вимогами Закону України «Про виконавче провадження», які має вчинити виконавець при отриманні виконавчого документу - винести постанову про відкриття виконавчого провадження чи про повернення виконавчого документа стягувачу.

Так, статтею 37 вищезазначеного Закону передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо:

1) стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа;

2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними;

3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення;

4) стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа;

5) у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з'ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника);

6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі;

7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку;

8) відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення, не закінчилася;

9) законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення;

10) відсутня його згода на заміщення приватного виконавця у випадках, передбачених Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів";

11) запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру.

Відповідачами не було повідомлено про існування будь - якої з вищезазначених підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, у зв'язку з чим суд доходить висновків про відсутність порушень в діях позивача при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження.

При цьому, відповідачами не спростовувалась обставина наявності у позивача підстави для відкриття виконавчого провадження (виконавчого документу) - оригіналу наказу Господарського суду Закарпатської області від 03.06.2016 № 5/58, та не повідомлялося про будь - які дефекти даного документу.

Ні у відзиві на позов, ні в судових засіданнях представником відповідача не було повідомлено суду про те, яким чином, згідно з позицією відповідача, мав діяти позивач, отримавши оригінал виконавчого документу та заяву про відкриття виконавчого провадження.

3. Іншою підставою для винесення оскаржуваних рішень відповідачами зазначено те, що позивачем не взято до уваги ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.07.2017 № 910/12006/17.

Як вбачається з тексту резолютивної частини вищезазначеного судового рішення ним було заборонено ТОВ «Котнар-М» та іншим особам, в тому числі посадовим (службовим), вчиняти дії, спрямовані на стягнення коштів або зарахування зустрічних однорідних вимог, в тому числі при примусовому виконанні органами Державної виконавчої служби України, за наказом Господарського суду Закарпатської області від 03.06.2016 р. № 5/58, виданим на виконання ухвали Господарського суду Закарпатської області від 09.02.2016 р. по справі № 5/58, про стягнення з ПАТ «ВТБ БАНК» на користь ТОВ «Котнар-М» 5 750 000,00 грн.

Суд не погоджується з твердженнями позивача про те, що дія даної ухвали на нього не розповсюджувалась з огляду на приписи статті 1291 Конституції України, згідно з якою суд ухвалює рішення іменем України, а судове рішення є обов'язковим до виконання. При цьому, обов'язковість судового рішення визначена однією з засад судочинства, відповідно до пункту 9 статті 129 Конституції України.

Відповідно до частини 1 статті 245 Господарського процесуального кодексу України, за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз'яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення.

З огляду на викладене, суд доходить висновків, що, при наявності сумнівів відносно поширення дії вищезазначеного судового рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2017 у справі № 910/12006/17, позивач мав право звернутися до суду за роз'ясненням судового рішення - ухвали про забезпечення позову.

Суд вважає, що саме так мав діяти позивач, отримавши від боржника заяву про існування зазначеної ухвали, та маючи сумнів відносно поширення обмежень, встановлених судовим рішенням, на позивача. Саме така поведінка виконавця вбачається судом правомірною, з огляду на що суд погоджується з позицією відповідача в цій частині.

Проте, суд позбавлений можливості приймати рішення про достатність лише цієї підстави для застосування до позивача дисциплінарного стягнення, враховуючи те, що відповідачами було застосовано найсуворіший вид дисциплінарного стягнення з передбачених Законом.

З огляду на викладене в пунктах 1 та 2 даного рішення, та керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_3 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, викладене в протоколі від 14.05.2018р. №4 в частині застосування до приватного виконавця ОСОБА_3 дисциплінарного стягнення у вигляді припинення діяльності.

3.Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 16.05.2018р. №1518/5.

4. Витрати по сплаті судового збору в сумі 1409,60 (одна тисяча чотириста дев'ять гривень) 60 коп. стягнути на користь ОСОБА_3 за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Повний текст рішення складено 11.09.2018.

Суддя С.К. Каракашьян