Справа № 674/485/17
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2018-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 674/485/17

Головуючий у 1-й інстанції: Шклярук В.М.

Суддя-доповідач: Сторчак В. Ю.

12 вересня 2018 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Мельник-Томенко Ж. М. Ватаманюка Р.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Дунаєвецької районної державної адміністрації Хмельницької області на постанову Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 25 липня 2017 року (суддя Шклярук В.М.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Дунаєвецької районної державної адміністрації Хмельницької області про визнання дій неправомірними та зобов"язання вчиняти певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до Дунаєвецького районного суду Хмельницької області з позовом до Управління соціального захисту населення Дунаєвецької районної державної адміністрації Хмельницької області про визнання дій неправомірними щодо відмови йому у встановленні статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення; зобов'язання встановити статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення.

Постановою Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 25 липня 2017 року позов задоволено, визнано протиправною відмову Управління соціального захисту населення Дунаєвецької районної державної адміністрації щодо встановлення позивачу статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни; зобов'язано Управління соціального захисту населення Дунаєвецької районної державної адміністрації встановити позивачу статус інваліда війни та видати посвідчення інваліда війни.

Не погоджуючись з судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати вказану постанову та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

У відповідності до вимог п.2 ч.1 ст. 311 КАС України, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується посвідченням Серія А НОМЕР_1 та вкладкою до нього за НОМЕР_2, виданим 20 жовтня 2006 року Хмельницькою обласною державною адміністрацією.

Відповідно до Довідки МСЕК Серії № 058963 призначено ІІ групу інвалідності, у зв'язку із захворюванням, пов'язаним з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС довічно.

Причинний зв'язок хвороби позивача з наслідками роботи по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС підтверджується також Експертним висновком Львівської регіональної міжвідомчої експертної комісії № 07 від 21 вересня 2006 року по встановленню причинного зв'язку хвороб, що призвели до інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на ЧАЕС.

Відповідно до довідки правління ПАТ «Дунаєвецьке підприємство Сільгосптехніка» позивач, в період з 02 травня 1986 року по 07 травня 1986 року, знаходився в Чорнобильській зоні і йому було надано право на в'їзд в закриту зону.

Позивач звернувся до відповідача із заявою, щодо призначення йому, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» статусу інваліда війни та видачу відповідного посвідчення.

Відповідач, листом від 11 квітня 2017 року № 234/01-18/2017 відмовив позивачу в наданні статусу інваліда війни, у зв'язку із відсутністю підтверджуючих розпорядчих документів по факту виконання ним заходів по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі формувань Цивільної оборони.

Вказана відмова слугувала підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відмова відповідача у встановленні позивачу статус інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни через відсутність інформації про розпорядчий документ за лінією Цивільної оборони є незаконною, оскільки позивач є особою, залученою до складу формувань цивільної оборони та став інвалідом внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, а тому має право на присвоєння йому статусу інваліда війни, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видачу відповідного посвідчення на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, ст. 1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" встановлено, що цей Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров'я й активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров'я.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", до інвалідів війни належать також інваліди з числа: осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Положенням про Цивільну оборону (ЦО) СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976р. №1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06.06.1975р. №90, формування ЦО, в тому числі невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення. Завдання щодо виконання завдань виробничого характеру на них не покладалися та не покладаються.

При цьому, згідно із ст. 9 Закону України "Про Цивільну оборону України " - силами цивільної оборони є її війська, спеціалізовані та невоєнізовані формування.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про Цивільну оборону України " - невоєнізовані формування цивільної оборони створюються в областях, районах, містах Києві та Севастополі, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності і підпорядкування у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ст. 12 Закону України "Про Цивільну оборону України" - для забезпечення заходів з цивільної оборони, захисту населення і територій від наслідків надзвичайних ситуацій та проведення спеціальних робіт у міністерствах, інших центральних органах виконавчої влади, місцевих державних адміністраціях, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності і підпорядкування створюються спеціалізовані служби цивільної оборони: енергетики, захисту сільськогосподарських тварин і рослин, інженерні, комунально-технічні, матеріального забезпечення, медичні, оповіщення і зв'язку, протипожежні, торгівлі і харчування, технічні, транспортного забезпечення та інші. Для проведення евакуаційних заходів в умовах надзвичайних ситуацій на базі місцевих державних адміністрацій створюються евакуаційні комісії.

Колегія суддів зауважує, що обов'язковими умовами за якими особу можна віднести до інвалідів війни згідно п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" є наявність у особи інвалідності, наявність доказів залучення такої особи до складу формувань Цивільної оборони та отримання інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Встановлено, що відповідно до довідки №232 від 22 березня 2017 року та наказу ПАТ «Дунаєвецьке підприємство Сільгосптехніка» позивач відряджений для участі в ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС з 02 травня 1986 року по 07 травня 1986 року. За відпрацьовані дні виплачена заробітна плата в двократному розмірі і становить 275,90 карбованці. Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що позивач приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Проте, судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні докази щодо віднесення ПАТ «Дунаєвецьке підприємство Сільгосптехніка» до складу формувань Цивільної оборони. Копія наказу №52 від 29.04.1986 року "О привлечении к работе водителей в праздничные и выходные дни 2, 3, 4 мая 1986 года", яку надав позивач, не підтверджує факт залучення водія ОСОБА_2 до складу формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що є обов'язковою передумовою для встановлення статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення.

Таким чином, за результатом апеляційного розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують факт залучення позивача до складу формувань Цивільної оборони, відсутні підстави для надання йому статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення. Висновок суду першої інстанції про задоволення позову, в даному випадку є передчасним.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 21 серпня 2018 року у справі № 676/3457/17.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

З огляду на вищенаведене, у спірних правовідносинах відповідач здійснював свої повноваження в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду. Згідно пп. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийнята постанова не відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підлягає скасуванню з постановленням нової про відмову задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Дунаєвецької районної державної адміністрації Хмельницької області задовольнити.

Постанову Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 25 липня 2017 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Мельник-Томенко Ж. М. Ватаманюк Р.В.