Справа № 826/7259/18
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2018-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

11 вересня 2018 року

Київ

справа №826/7259/18

адміністративне провадження №К/9901/60696/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Желтобрюх І.Л.,

суддів - Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2018 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 16.08.2018 у справі №826/7259/18 за позовом ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління МВС України в Київській області про визнання протиправним та скасування наказу № 597 о/с в частині, поновлення на роботі, зобов'язання виплатити грошове та речове забезпечення, стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління МВС України в Київській області в якому просив: визнати протиправним та скасування наказ Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 №597 о/с в частині звільнення ОСОБА_2; поновити капітана ОСОБА_2 на посаді психолога відділення кадрового забезпечення МВС України або на рівноцінній посаді в органах МВС України, Національної поліції з 06.11.2015; зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України виплатити ОСОБА_2 грошове забезпечення за встановленими нормами за весь час вимушеного прогулу; зобов'язати Міністерства внутрішніх справ України виплатити ОСОБА_2 речове забезпечення за встановленими нормами за весь час вимушеного прогулу; стягнути з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі по 150.000,00 грн. за кожний повний рік вимушеного прогулу.

Окружний адміністративний суд міста Києва ухвалою від 06.06.2018 року, яку залишено без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.08.2018 року, повернув позову заяву позивачу.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції, з позицією якого погодився апеляційний суд, посилаючись на вимоги статей 99, 122, 123, та 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), виходив з того, що позивачем вимоги ухвали суду про залишення позовної заяви без руху не виконано, оскільки позивачем не надано доказів надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, про яку він зазначає у позовній заяві та не зазначено причин ненадання. Крім того, суд першої інстанції повертаючи позовну заяву також зазначив, що позивач станом на 18.12.2015 знав про порушення своїх прав, про що зазначив у скарзі Міністру внутрішніх справ України, проте з позовною заявою звернувся лише у травні 2018 року, тобто з пропуском місячного строку звернення до суду.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами вимог процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Відповідно до частини третьої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), а також судових рішень у справах, визначених статтями 280, 281, 287, 288 цього Кодексу, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Предметом касаційного оскарження є ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви та прийнята за результатом її апеляційного перегляду постанова суду апеляційної інстанції.

За такого правового врегулювання та обставин справи оскарження рішень судів попередніх інстанцій в касаційному порядку можливе лише у випадку, якщо розгляд такої скарги може мати значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Такими чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень з питань повернення заяви позивачеві (заявникові), поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм.

Водночас аналіз ухвалених у цій справі судових рішень і доводів касаційної скарги не дає підстав для висновку, що рішення суду касаційної інстанції за наслідком розгляду касаційної скарги матиме значення для формування єдиної правозастосовчої практики з питань застосування відповідних норм права.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями Європейського суду з прав людини, висловленими у справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Крім того, відповідно до Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, держави-члени Ради Європи мають вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 333 КАС України, суд

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2018 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 16.08.2018 у справі №826/7259/18.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. Л. Желтобрюх

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець