Справа № 815/545/18
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2018-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2018 р. м. Одеса Справа № 815/545/18

Категорія: 3.1.2

Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К. С.

Час і місце ухвалення: м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Лук'янчук О.В.

суддів - Бітова А. І.

- Ступакової І. Г.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 03 липня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Військової академії, Тимчасово виконуючого обов'язки начальника Військової академії про визнання протиправним рішення щодо відмови у реєстрації за фактичним місцем проживання та зобов'язання військову академію надати згоду щодо реєстрації ОСОБА_2 за фактичним місцем проживання, а саме: АДРЕСА_1

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Військової академії, Тимчасово виконуючого обов'язки начальника Військової академії про визнання протиправним рішення ТВО начальника військової академії щодо відмови ОСОБА_2 у реєстрації за фактичним місцем проживання, а саме: АДРЕСА_1, зобов'язання військову академію надати згоду щодо реєстрації ОСОБА_2 за фактичним місцем проживання, а саме: АДРЕСА_1

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 03 липня 2018 року провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Військової академії, ТВО начальника Військової академії про визнання протиправним рішення ТВО начальника Військової академії щодо відмови ОСОБА_2 у реєстрації за фактичним місцем проживання, а саме: АДРЕСА_1, зобов'язати Військову академію надати згоду щодо реєстрації ОСОБА_2 за фактичним місцем проживання, а саме: АДРЕСА_1 - закрито.

Роз'яснено позивачеві, що вказана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, не з'ясування судом першої інстанції суті та предмету спору та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду від 03.07.2018р. та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції помилково зазначено, що дані правовідносини виникли у зв'язку з незабезпеченням позивача житлом, оскільки в даній справі оскаржується рішення, щодо відмови у реєстрації за фактичним місцем проживання.

Враховуючи, що відсутні клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю суд апеляційної інстанції, відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції зазначено, що 05.01.2018 року позивач звернувся до начальника Військової академії м. Одеси щодо внесення ним у розділ №2, додатку 6 Правил реєстрації місця проживання відомостей щодо надання чи ненадання згоди на реєстрацію за фактичним місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1

Повідомленням ТВО начальника Військової академії м. Одеси від 29.01.2018 року №17/22/27 позивача було повідомлено про те, що йому відмовлено у реєстрації за фактичним місцем проживання, посилаючись на положення наказу Міністра оброни України №737 від 30.11.2011 року, який регламентує організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей житловими приміщеннями.

Не погодившись з рішенням відповідача позивач звернувся до суду за захистом свої прав.

Закриваючи провадження по справі, суд першої інстанції виходив із того, що спірні правовідносини між позивачем та відповідачем пов'язані із правом позивача та членів його проживати та бути зареєстрованими за місцем свого проживання та випливають з житлових відносин, тобто є однією із складових правового відношення із реалізації права на житло, є виключно цивільно-правовими, не можуть бути предметом спору в адміністративному процесі, а відтак, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини 1 статті 4 КАС України).

Матеріалами справи встановлено, що між апелянтом, з однієї сторони, та Тимчасово виконуючого обов'язки начальника військової академії (м. Одеса), військовою академією з іншої, фактично існує спір пов'язаний із правом позивача та членів його сім'ї проживати та бути зареєстрованими за місцем свого проживання внаслідок відмови відповідача у реєстрації ОСОБА_2 за фактичним місцем проживання та випливає з житлових відносин, тобто є однією із складових правового відношення із реалізації права на житло.

Тобто, правовідносини, що існують між сторонами у даній справі, не засновані на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні, не здійсненні відповідачем по відношенню до апелянта на виконання управлінських чи контролюючих функцій, при цьому владні управлінські функції, хоча навіть і притаманні відповідачу у певних правовідносинах, але не здійснюються ними у тому випадку, у якому виник цей спір.

Дані спірні правовідносини є правовідносинами які регулюються Житловим кодексом, яким закріплюється право громадян на житло з метою забезпечення гарантованого Конституцією України права громадян на житло, як завдання житлового законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ст.2 Житлового кодексу Української РСР (редакція від 01.01.2018 року) завданнями житлового законодавства Української РСР є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією СРСР і Конституцією Української РСР права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин.

В широкому розумінні житловими правовідносинами вважаються будь-які відносини, що складаються навколо спеціального об'єкта - житла.

При цьому, виділяють шість основних видів житлових відносин: 1) відносини щодо користування жилими приміщеннями на підставі договору найму або за іншими підставами; 2) відносини в галузі забезпечення громадян жилими приміщеннями; 3) відносини щодо користування службовими жилими приміщеннями, гуртожитками, іншими спеціалізованими жилими приміщеннями (жилими будинками); 4) відносини, що виникають у галузі управління, експлуатації, забезпечення схоронності і ремонту житлового фонду; 5) відносини, що виникають у зв'язку з будівництвом і набуттям у власність житлового будинку або його частини; 6) відносини, пов'язані з житлово-комунальним обслуговуванням громадян.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02.12.2014р. у справі № 21-530а14, яка відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, має враховуватися іншими судами при застосуванні відповідних норм права.

Таким чином, колегія суддів встановила правильність висновку суду першої інстанції про те, що заявлений апелянтом позов, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а не адміністративного.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач має статус суб'єкта владних повноважень внаслідок чого справа має розглядатись за правилами адміністративного судочинства, апеляційний суд відхиляє, оскільки лише сам статус відповідача, як суб'єкта владних повноважень не відносить цей спір автоматично до спорів, вирішення яких віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

При цьому, колегія суддів зазначає, що за правилами пункту 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» у порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття із такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов'язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання у належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків (стаття 25 Закону України від 4 вересня 2008 року №500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків») тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі як відповідача суб'єкта владних повноважень.

Спори про поновлення на квартирному обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки в такому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного права, отже, цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, а пов'язаний з вирішенням питання щодо права на житло.

Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалі Верховного Суду України від 23.02.2016 (справа №21-6551а15), згідно якої поняття «житлові відносини» в контексті змісту наведеної норми включає і право на одержання житла у зв'язку з проходженням публічної служби, оскільки ця норма не містить винятку зі встановленого нею загального правила.

Посилання апелянта на те, що позивачем не заявляється вимога про право, тому слід розглядати вказану справу за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, колегією суддів не приймається до уваги, оскільки вказаний спір, безпосередньо пов'язаний з порушенням житлових прав позивача, при цьому правовідносини, що виникли між сторонами, за своїм змістом носять цивільно-правовий характер, оскільки виникають із житлових відносин, тому як, в кінцевому рахунку, пов'язані з набуттям службового житла в користування, що є наслідком, зокрема, знаходження особи на обліку військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дану справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, а слід розглядати в порядку цивільного судочинства.

Оскільки судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи, правильно по суті вирішено справу, та постановлено судове рішення з додержанням норм процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И ЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 03 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 11 вересня 2018 року .

Головуючий суддя: О.В. Лук'янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова