Справа № 1840/3010/18
Суддя: В.М. Соколов
Дата ухвалення: 2018-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2018 р. Справа № 1840/3010/18

Сумський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Соколова В.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Конотопського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернулася до суду з позовом до Конотопського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області (далі по тексту - відповідач, Конотопське ОУПФУ) про визнання протиправними дії щодо припинення виплати пенсії та протиправною бездіяльність щодо не поновлення виплати пенсії; зобов'язання здійснити перерахунок пенсії, поновити та виплатити недоотриману пенсію за віком з моменту припинення.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що до квітня 2007 року проживала в м. Конотоп. Потім виїхала до Ізраїлю де і по теперішній час проживає. При цьому, з жовтня 2007 року і по теперішній час вона не отримує пенсію за віком. 11.06.2018 позивач звернулася до Конотопського ОУПФУ з вимогою поновити виплату пенсію, однак, їй було відмовлено, оскільки фактичне місце проживання є Ізраїль, тому підстави для поновлення раніше призначеної пенсії відсутні. Позивач вважає протиправними дії Конотопського ОУПФУ, оскільки є громадянкою України та має право на отримання пенсії незалежно від місця проживання.

Справа надійшла до Сумського окружного адміністративного суду 02.08.2018 від Конотопського міськрайонного суду Сумської області. Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 07.08.2018 справу прийнято до провадження, розгляд проводиться за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику сторін.

Відповідач проти позову заперечував та у відзиві на позов (а.с.22-23) зазначив, що позивачем порушено строк звернення до суду. Виплата пенсії за віком була припинена з 01.11.2007 і зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю за особистою заявою позивача від 11.04.2007. При цьому, умовою для поновлення виплати пенсії є фактичне проживання пенсіонера в межах території України. Однак, згідно із заявою від 11.06.2018 та паспорта громадянина України для виїзду за кордон, позивач постійно проживає в Ізраїлі. При цьому, на даний час з Ізраїлем не укладено міжнародного договору щодо питання пенсійного забезпечення таким особам.

Суд, перевіривши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон (а.с.6), в квітні 2007 року виїхала за межі України, а саме до Ізраїлю, де і по теперішній час проживає. Позивач отримувала пенсію за віком в УПФУ в м. Конотоп, що підтверджується копіює пенсійного посвідчення (а.с.5), яка була виплачена по 31.10.2007.

11.06.2018 ОСОБА_1 звернулася із заявою до Конотопського ОУПФУ про поновлення виплати пенсії (а.с.24).

Конотопське ОУПФУ листом від 15.06.2018 №6822/03-11 відмовило ОСОБА_1 у поновленні виплати раніше призначеної пенсії вказавши, що ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачена виплата пенсії за місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України. Пенсійне забезпечення осіб, які виїхали за межі України, здійснюється згідно з міжнародними угодами, укладеними Україною з іншими державами. В зазначених угодах передбачається порядок розрахунку пенсій, зарахування стажу кожною стороною та умови виплати пенсії. На даний час між Україною та Ізраїлем не укладено договір про пенсійне забезпечення громадян при їх переселенні в межах цих держав (а.с.8).

Надаючи правову оцінку матеріалам справи, суд виходить з наступного.

Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених Законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створення мережі державних, комунальних, приватних закладів по догляду за непрацездатними.

Стаття 24 Конституції України, гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч. 3 ст. 25 Конституції України).

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Тобто кожен громадянин України має право на вибір місця свого проживання із збереженням всіх конституційних прав.

Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 визнано неконституційними пункт 2 частини 1 статті 49 та друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Згідно рішення Конституційного Суду України право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Європейський суд з прав людини у п. 51 рішення у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 02.02.2014, зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист громадян, які перебувають за її межами (ч.3 ст.25 Конституції України).

Отже громадянин України, проживаючи в Ізраїлі, має такі ж самі конституційні права, як і громадян України, який проживає на території України.

Згідно із ст. 4 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій,

В ст. 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Згідно із абз. 3 ч. 2 ст. 27 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" розмір пенсії за віком, обчислений за раніше діючим законодавством, підвищується з дня набрання чинності цим Законом до дня її призначення в порядку, передбаченому ч. 1, 2 ст. 42 цього Закону.

Згідно із ч. 3 ст. 42 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії, обчислений відповідно до статті 28 цього Закону (крім пенсіонерів, які працюють (провадять діяльність, пов'язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування). Перерахунок пенсії проводиться з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Зазначений Закон України визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі пенсії.

В ст. 43 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що перерахунок пенсій за віком, по інвалідності, в разі втрати годувальника, за вислугу років, призначених до набрання чинності цим Законом, здійснюється за нормами цього Закону на підставі документів про вік, страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час перерахунку в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло раніше, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Як зазначено вище, Конотопське ОУПФУ листом від 15.06.2018 №6822/03-11 відмовило ОСОБА_1 в поновленні виплати раніше призначеної пенсії вказавши, що ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачена виплата пенсії за місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України.

При цьому, в рішенні Пенсійного Фонду не зазначено інших підстав для відмови у проведенні позивачу поновлення виплати раніше призначеної пенсії.

А тому суд вважає, що відповідач не довів порушення ОСОБА_1 встановленого законом порядку звернення до органів Пенсійного фонду для поновлення виплати раніше призначеної пенсії.

Крім того, суд зазначає, що в даному випадку питання стосується не призначення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший, а відновлення неправомірно припиненої виплати пенсії. Тому в даному випадку процедура звернення до управління пенсійного фонду із заявою відповідного зразка застосована бути не може.

При цьому суд дійшов висновку про необхідність саме поновлення виплати пенсії, оскільки пенсія позивачу вже була призначена раніше.

Також суд зазначає, що позивачем разом з позовом надавалася копія паспорта громадянина України для виїзду за кордон (а.с.6), який, згідно діючого законодавства, посвідчує особу громадянина України та який діє на момент звернення до суду.

Докази припинення позивачем громадянства України відсутні.

Суд не погоджується з твердження відповідача про пропущення позивачами строку звернення до суду за захистом, оскільки суду не було надано відомості коли позивач, який мешкає в країні Ізраїлі, довідався про рішення відповідача про припинення виплати раніше призначеної пенсії.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Петриченко проти України» визнано порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв'язку з тим, що у цій справі національні суди не розглянули доводи заявника з прямим посиланням на статтю 46 Конституції України про те, що розмір його пенсії був нижчим від встановленого у відповідний час прожиткового мінімуму, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Положеннями ст. 7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Виходячи з наведених законодавчих норм позивачі, проживаючи в Ізраїлі, як громадяни України, мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Тобто, кожен громадянин України має право на вибір місця свого проживання із збереженням всіх конституційних прав.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 визначено, що закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення ст. 24 Конституції України. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись із такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч. 3 ст. 25 Конституції України).

Таким чином, проживаючи в Ізраїлі, як громадяни України, позивачі мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист.

Обмеження щодо отримання пенсії за місцем проживання визнано дискримінаційним, рішенням Європейського суду у справі «Пічкур проти України» (Заява № 10441/06).

Таким чином з урахуванням прецедентної практики Європейського суду з прав людини та з метою не допущення дискримінації позивачів, як громадян України, які постійно проживають за кордоном та яким пенсія виплачувалась за місцем останнього проживання в Україні, суд приходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов'язання Конотопського ОУПФУ провести поновлення позивачу виплати пенсії за віком.

Проте суд не погоджується з посиланнями позивача на те, що виплата пенсії має бути поновлена з моменту припинення, з огляду на наступне.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові від 08 грудня 2015 року по справі №21-5653а15, Верховний Суд України дійшов висновку, що вказані спори мають вирішуватись з урахуванням вимог статей 99 та 100 КАС України.

При цьому, 03 жовтня 2017 року Верховною Радою України прийнято Закон України №2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", який набрав чинності 15 грудня 2017 року.

Строки звернення до суду врегульовані нормами статей 122 (нова редакція статті 99) і 123 (нова редакція статті 100) Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, відповідно до ст. 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Згідно зі ст. 123 КАС України адміністративний у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

З матеріалів справи таких підстав не вбачається. Доказів поважності пропуску строку на звернення до суду з позовом про визнання протиправними дії щодо припинення виплати пенсії та зобов'язання здійснити перерахунок пенсії, поновити та виплатити недоотриману пенсію за віком з моменту припинення позивачем не надано.

З огляду на вищевикладене та позицію Верховного суду України, не приймаються до уваги доводи позивача в контексті строку звернення до суду, про те, що після ухвалення рішення Конституційним Судом України №25-рп/20029 від 07.10.2009, яким визнано не конституційними положення п. 2 ч. 1 ст. 49, ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", та такими, що втратили чинність з дати прийняття рішення, у пенсіонерів відновилось право на отримання раніше нарахованої та призначеної пенсії, а в управління пенсійного фонду відновився обов'язок поновити виплату пенсії, а отже на його думку строк звернення до суду не є пропущеним.

Відповідно до абз. 5 п. 1.7. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846, зі змінами (далі по тексту - Порядок №22-1) днем звернення за перерахунком пенсії, переведенням з одного виду пенсії на інший, поновленням виплати пенсії, тощо, вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами.

Як було зазначено вище, ОСОБА_1 звернулася до Конотопського ОУПФУ із заявою про поновлення виплати пенсії 11.06.2018.

З огляду на викладені вище обставини, суд вважає за необхідне зобов'язати Конотопське ОУПФУ поновити та виплатити недоотриману пенсію позивачу з моменту звернення, тобто з 11.06.2018.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 262-263, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Конотопського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Конотопського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області (вул. Депутатська, 2, м. Конотоп, Сумська область, 41615, ) щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1).

Зобов'язати Конотопське об'єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області (вул. Депутатська, 2, м. Конотоп, Сумська область, 41615, ) поновити та виплатити недоотриману пенсію за віком ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) з моменту звернення із заявою - 11.06.2018.

В задоволенні інших вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.М. Соколов