Справа № 0940/1540/18
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2018-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"13" вересня 2018 р. справа № 0940/1540/18
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Кафарського В.В.,
за участю секретаря судового засідання Федів А.В.,
представника відповідача ОСОБА_2,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про визнання незаконними дій старшого державного виконавця та скасування його постанови про відкриття провадження, -
28.08.2018 ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Івано-Франківського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області (далі відповідач) про визнання незаконними дій старшого державного виконавця та скасування його постанови про відкриття провадження від 03.08.2018.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем протиправно, в порушення вимог чинного законодавства прийнято оскаржену постанову.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.09.2018 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, з особливостями скороченого розгляду проваджень у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби згідно ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України.
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених в адміністративному позові. Суду пояснив, що протиправними діями відповідача порушено його особисті майнові права. Крім того, на його думку, державний виконавець повинен був зупинити виконавче провадження, так як позивачем відповідна постанова про адміністративне правопорушення оскаржена в судовому порядку, однак на вимогу боржника цього не зробив. З урахуванням вищевказаних обставин просив позов задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позову та просив у його задоволенні відмовити. Зазначив, що виконавчим провадженням №56914892 не порушуються права позивача. З приводу незаконності дій державного виконавця при винесенні оскарженої постанови зауважив, що такі дії вчинені в межах повноважень, наданих Законом України «Про виконавче провадження».
Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення позивача, дослідивши надані позивачем докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступне.
22.05.2018 управлінням патрульної поліції в Івано-Франківській області складена постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) у вигляді штрафу в розмірі 255,00 грн.
Вказану постанову позивач оскаржив в судовому порядку. Так, ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26.06.2018 відкрито провадження у справі за №344/7821/18 (а.с. 7).
03.08.2018 старшим державним виконавцем Івано-Франківського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_3 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови управління патрульної поліції в Івано-Франківській області від 22.05.2018 (а.с. 10), яку відповідач направив позивачу 22.08.2018, а останній отримав оскаржену постанову 25.08.2018, що підтверджується копією конверту поштового відправлення (а.с. 11). Крім того, у п. 3 постанови про відкриття провадження від 03.08.2018 зазначено про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 51,00 грн.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.
Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно вимог частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди, серед іншого, перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій субєкта владних повноважень протиправними та зобовязання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності субєкта владних повноважень протиправною та зобовязання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) субєкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача субєкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про виконавче провадження», в редакції, чинній на момент їх виникнення.
Відповідно до ст.1 вищевказаного Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону виконавче провадження здійснюється з дотриманням в тому числі засади співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.
Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Як передбачає пункт 1 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
За змістом частини 2 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Таким чином розгляд даної справи віднесено до компетенції Івано-Франківського окружного адміністративного суду.
Таким чином, відповідний суб'єкт владних повноважень повинен діяти згідно вимог закону, оскільки його повноваження визначені у законі.
Суд звертає увагу, що згідно пункту 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», підлягають примусовому виконанню рішення на підставі постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.
Частиною 1 статті 26 вказаного Закону передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.
Водночас, частиною 4 статті 4 Закону визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред'явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов'язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред'явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.
Крім того, враховуючи специфіку спірних правовідносин в розрізі того, що постанова у справі про адміністративне правопорушення є за своєю суттю виконавчим документом, суд звертає увагу на відповідні нормативні положення КУпАП з цього приводу.
Так, відповідно до статті 287 КУпАП, постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено прокурором у випадках, передбачених частиною 5 статті 7 цього Кодексу, особою, щодо якої її винесено, а також потерпілим.
Скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такої постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу (ст. 289 КУпАП).
Згідно частини 1 статті 291 КУпАП, постанова адміністративного органу (посадової особи) у справі про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку оскарження цієї постанови.
За змістом статті 299 КУпАП, постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає виконанню з моменту її винесення, якщо інше не встановлено цим Кодексом та іншими законами України. При оскарженні постанови про накладення адміністративного стягнення, постанова підлягає виконанню після залишення скарги без задоволення.
Пунктами 1, 4 Розділу V Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої наказом МВС №1376 від 06.11.2015, встановлено, що постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає виконанню з моменту її винесення, якщо інше не встановлено КУпАП та іншими законами України. У разі несплати правопорушником штрафу в установлений строк постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом.
Беручи до уваги вищевказані норми законодавства, з урахуванням встановлених обставин, суд зазначає, що на час відкриття виконавчого провадження постанова УПП в Івано-Франківській області від 22.05.2018 про стягнення з позивача штрафу в розмірі 510,00 грн., як виконавчий документ не мала статусу такої, що набрала законної сили, що свідчить про наявність підстав, передбачених п. 1 ч. 4 ст. 4 Закону для повернення виконавчого документа стягувачу.
Необхідно зазначити, що обов'язок перевірки дотримання строків пред'явлення виконавчих документів до виконання, зокрема, щодо набрання виконавчими документами юридичної сили, покладається саме на виконавця.
Як встановлено судом, виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, зокрема, якщо він відповідає вимогам, передбаченим ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно з вимогами пункту 1 частини 4 статті 4 цього Закону, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання), та за наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.
При цьому, у вказаній частині Закону законодавець передбачив строк у 3 (три) дні для вирішення виконавцем питання про відкриття виконавчого провадження чи повернення виконавчого документа стягувачу.
З системного аналізу норм вказаного Закону вбачається, що у зазначений вище строк виконавець повинен перевірити усі питання для прийняття законного рішення про відкриття чи повернення виконавчого документа стягувачу, у тому числі з'ясувати чи поданий виконавчий документ у встановлений Законом строк, чи набрав він законний сили, наявність інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження, зокрема, оскарження виконавчого документа до суду.
З урахуванням положень статей 3, 4, 18, 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов'язаний з'ясувати наявність передбачених законом обставин що виключають здійснення виконавчого провадження.
З'ясування виконавцем вказаних вище обставин можливе шляхом перевірки інформації відповідних баз даних, державних реєстрів, зокрема, Єдиного державного реєстру судових рішень, інформацій щодо стадій розгляду судових справ на офіційному веб-порталі Судова влада України», інших загальнодоступних даних, шляхом скерування запитів тощо.
Таким чином, аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» дозволяє дійти висновку, що з'ясування питань щодо можливості відкриття виконавчого провадження, у тому числі факту оскарження виконавчого документа до суду, а також інших обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження, покладається саме на виконавця.
Також судом встановлено, що оскарженою постановою про відкриття провадження від 03.08.2018, а саме у пункті 3 державний виконавець постановив стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 51,00 грн.
Згідно абзацу 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Згідно ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.
Поряд з цим, згідно з положеннями п. 5 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону, постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, імя, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, імя та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк предявлення рішення до виконання.
Разом з тим, як встановлено судом, у постанові від 03.08.2018 відсутні наступні обов'язкові дані, які повинні зазначатись у виконавчому документі: повне найменування стягувача (не зазначене найменування стягувача); код ЄДРПОУ юридичної особи стягувача; реєстраційний номер облікової картки платника податків (ІПН) або серія та номер паспорта боржника.
Суд звертає увагу на те, що відсутність у виконавчому документі зазначення ІПН боржника є вирішальним, адже це позбавляє можливості встановити дійсну особу боржника, відносно якого повинно відкриватись виконавче провадження та з якого має стягуватись виконавчий збір.
Беручи до уваги вказані норми та досліджені і встановлені судом обставини справи, суд дійшов переконання про безпідставність стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 51,00 грн., адже як уже встановлено судом, державний виконавець не вчинив жодних дій для перевірки факту набрання виконавчим документом (постановою управління патрульної поліції в м. Івано-Франківську від 22.05.2018) законної сили, і як наслідок, не вчинив жодних дій з примусового виконання виконавчого документа.
Окрім того, виконавчий документ, а саме постанова управління патрульної поліції в Івано-Франківській області від 22.05.2018, як встановлено в судовому засіданні, також не відповідає вимогам, яким має відповідати виконавчий документ згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».
Так, у вказаній постанові від 22.05.2018 відсутні наступні обов'язкові дані, які повинні зазначатись у виконавчому документі: повне найменування стягувача (не зазначене найменування стягувача - Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області); код ЄДРПОУ юридичної особи стягувача; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта боржника.
Як вже зазначено судом, у відповідності до ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення у разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим ст. 4 цього Закону.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, позивачем доведено обставини в обґрунтування своїх позовних вимог щодо протиправності оскарженої постанови Івано-Франківського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області від 03.08.2018 ВП №56914892, в свою чергу, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про правомірність та обґрунтованість оскарженої постанови від 03.08.2018.
На підставі вищевикладеного суд вважає, що оскаржена постанова про відкриття провадження від 03.08.2018 винесена державним виконавцем протиправно та з порушенням вимог чинного законодавства України.
Враховуючи наведене вимоги позивача є підставними, а позов таким, що підлягає до задоволення.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 241-246, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Визнати незаконними дії старшого державного виконавця Івано-Франківського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_3.
Скасувати постанову старшого державного виконавця Івано-Франківського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_3 про відкриття провадження від 03.08.2018 у ВП №56914892.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 287, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду у справах, визначених статтею 287 КАС України, подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Кафарський В.В.