Справа № 755/12137/18
Суддя: Беспалов О.О.
Дата ухвалення: 2018-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Арапіна Наталія Євгеніївна
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача: Беспалова О. О.

суддів: Губської О. А., Парінова А. Б.

за участю секретаря: Присяжної Д. В.

представника позивача Серги Я. М., представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_6 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 серпня 2018 року у справі за адміністративним позовом Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_6 про примусове видворення та затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України, -

В С Т А Н О В И В :

Головне управління ДМС України в м. Києві звернулося до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_6 про примусове видворення з території України, затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення строком на шість місяців.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 серпня 2018 року позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни хоча і було формально прийняте, а відповідача з ним ознайомлено в день прийняття, копію цього рішення він не отримував, з правами і обов'язками ознайомлений не був, а перекладач, як виявилося, не володів українською мовою.

Крім того, апелянт зазначає, що з 11.08.2018 р. до 14.08.2018 р. утримувався правоохоронними органами за місцем свого проживання, тобто був позбавлений свободи пересування і не міг самостійно виконати рішення позивача.

До Київського апеляційного адміністративного суду надійшов відзив, зареєстрований 10.09.2018 р. за вх. № 29663, в якому позивач зазначає, що оскільки у відповідача відсутній документ, що дає право на в'їзд до України та виїзд з України, а також зважаючи на те, що відповідач не виконав добровільно рішення про примусове повернення, підстави для відмови у задоволенні позову відсутні.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, що з'явились, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, 11 серпня 2018 року головним спеціалістом Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві складено протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, за вчинення адміністративного правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП (а. с. 8).

Постановою т. в. о. начальника Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 11 серпня 2018 року на відповідача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700, 00 грн. в дохід держави за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП (а. с. 11).

Зі змісту зазначеної постанови вбачається, що 11 серпня 2018 року по АДРЕСА_2 виявлено громадянина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який порушив правила перебування іноземців на території України, а саме проживав без документів на право проживання на території України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 203 КУпАП.

11 серпня 2018 року головним спеціалістом відділу протидії нелегальній міграції управління організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві Меркурєвим А. І. прийнято рішення про примусове повернення з України ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в країну походження та зобов'язано його покинути територію України у термін до 12 серпня 2018 року (а. с. 12-13).

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 р. № 3773-VI (далі - Закон), який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в'їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 вказаного Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

В силу вимог ч. 1 ст. 26 Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч. 5 ст. 26 Закону).

Згідно ч. 1 ст. 30 Закону центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

З аналізу наведених норм вбачається, що примусове видворення з України іноземця на підставі рішення суду застосовується, якщо рішення про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання такого рішення.

Таким чином, примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства повинні передувати дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року (справа № 743/432/16-а).

Як свідчать матеріали справи, рішенням від 11.08.2018 р. зобов'язано відповідача покинути територію України у термін до 12.08.2018 р. та заборонено йому в'їзд в Україну строком на 3 роки.

Відповідач зазначає, що відповідне рішення йому не видавалось.

Натомість, у самому рішенні міститься підпис відповідача про його отримання 11.08.2018 р. (а. с. 14), що спростовує доводи відповідача з цього приводу.

Доводи апелянта в частині нероз'яснення позивачем прав та обов'язків, що мало вплив на бездіяльність відповідача щодо оскарження рішення про примусове повернення, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки ця обставина не входить до предмету доказування у даній справі.

Натомість, встановленню підлягає факт ухилення відповідачем від виїзду за межі України у добровільному порядку.

Так відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що з 11.08.2018 р. до 14.08.2018 р. утримувався за місцем проживання працівниками поліції, що позбавило його можливості виконати рішення у добровільному порядку.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції 10.09.2018 р. представник позивача пояснив, що 11.08.2018 р. відповідача було виявлено за адресою: АДРЕСА_1 та доставлено до приміщення відповідача за адресою: АДРЕСА_2, після чого відповідач мав змогу покинути приміщення позивача. В подальшому 14.08.2018 р. відповідача було затримано за адресою: АДРЕСА_1 для доставки до приміщення суду першої інстанції, про що складено відповідний протокол.

Доказів цих обставин представник позивача не надав, в той час як відповідач наполягав на тому, що не мав змоги добровільно покинути країну попри бажання її покинути.

Колегія суддів враховує, що Кодексом адміністративного судочинства України закріплений принцип змагальності сторін, а позивач у випадку відсутності факту утримування відповідача в період з 11.08.2018 р. по 14.08.2018 р. не може довести ці обставини, оскільки у такому випадку спеціально створених засобів доказування не існуватиме.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції враховує вразливість статусу відповідача щодо можливості збирання та подання відповідних доказів на території України, та, керуючись принципом верховенства права, тлумачить відсутність доказів в сукупності з наявними в матеріалах справи доказами на користь відповідача.

Відтак в межах даної справи колегія суддів встановила, що у період з 11.08.2018 р. по 14.08.2018 р. відповідачем не могло бути реалізоване право на свободу пересування, в тому числі, з метою виїзду за межі території України.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що відповідач має бажання покинути країну, тобто виконати рішення про примусове повернення з України добровільно.

Крім того, апелянт зазначає, що перекладач не володів українською мовою на належному рівні, внаслідок чого він не розумів, що відбувається, прав та обов'язків на зрозумілій для нього мові йому роз'яснено не було.

Згідно ч. 2 Р. ІІ Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджено наказом МВС України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, СБ України від 23.04.2012 р. № 353/271/150, рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.

В даному випадку позивачем не надано доказів володіння перекладачем, що брав участь у подіях 11.08.2018 р., українською мовою на рівні, достатньому для розуміння змісту рішення про примусове повернення відповідачем.

З огляду на це, колегія суддів приходить до висновку, що заявлений позов є передчасним.

Відтак доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду першої інстанції та приймаються колегією суддів в якості обґрунтованих.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення не у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а тому наявні підстави для його скасування.

У відповідності до ст. 271 КАС України у справах, визначених статтями 273-277, 280-289 цього Кодексу, суд проголошує повне судове рішення.

Копії судових рішень у справах, визначених цією статтею, невідкладно видаються учасникам справи або надсилаються їм, якщо вони не були присутні під час його проголошення.

Керуючись ст.ст. 229, 271, 288, 289, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_6 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 серпня 2018 року у справі за адміністративним позовом Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_6 про примусове видворення та затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 серпня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач О. О. Беспалов
Суддя О. А. Губська
Суддя А. Б. Парінов

(Повний текст постанови складено 10.09.2018 р.)