Справа № 357/10350/18
Суддя: Кошель Б. І.
Дата ухвалення: 2018-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2018 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючий суддя Кошель Б. І. ,

при секретарі Кривенко О. С.,

за участі:

предстаника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №6 м. Біла Церква за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін справу за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України в Київській області до ОСОБА_2 про продовження строку затримання,-

В С Т А Н О В И В:

Управління Державної міграційної служби України в Київській області звернулось до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з даним адміністративним позовом, мотивуючи тим, що 14.03.2018 року об 11.20 год., у дворі будинку 155, по вул. Таращанській в місті Біла Церква Київської області працівниками правоохоронних органів був затриманий гр. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає на території України без документів на право проживання.

Згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 14.03.2018 року, ОСОБА_2 затримано та поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України з метою ідентифікації.

Того ж дня, головним спеціалістом сектору організації запобігання нелегальної міграції, реадмісії та видворення Білоцерківського РВ Управління Державної міграційної служби України в Київській області ОСОБА_4 складено протокол про адміністративне затримання серії МКО №001355 за ч. 2 ст. 263 КУпАП про адміністративне затримання громадянина ОСОБА_5 ОСОБА_2 та прийнято рішення про поміщення останнього в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Оскільки строк затримання останнього закінчується 14.09.2018 року, а ідентифікувати особу затриманого до цієї дати не вбачається можливим з обєктивних причин, позивач просить суд продовжити строк затримання ОСОБА_2 терміном на шість місяців з метою закінчення ідентифікації останнього.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, які є аналогічними, викладеним у позовній заяві, при цьому зауважив, що на даний час виконав всі можливі дії спрямовані на встановлення особи відповідача та сприяння в отриманні останнім документів, які б надали можливість забезпечити виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Також, як зазначив представник позивача, особу відповідача на даний час встановлено, а тому вчиняти ще будь-які додаткові дії з метою встановлення особи відповідача не має необхідності.

Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували та пояснили, що доводи позивача не відповідають дійсності, оскільки особу відповідача встановлено за його допомогою та повною співпрацею. Позивач з метою ідентифікації останнього зробив лише два запити до Посольства ОСОБА_5 (в березні 2018 року, під час затримання, та в липні 2018 року), а решту часу позивач без діяв та не вживав інших належних заходів щодо ідентифікації особи відповідача.

Заслухавши пояснення учасників справи, повно та всебічно зясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, судом встановлено, що 14.03.2018 року завідувачем сектору організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Білоцерківського РВ Управління Державної міграційної служби України в Київській області ОСОБА_6 складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене за ч. 1 ст. 203 КУпАП щодо ОСОБА_2, громадянина ОСОБА_5, якого виявлено об 11.20 год. 14.03.2018 року по вул. Привокзальній, 3 у м. Біла Церква.

У подальшому, начальник Білоцерківського РВ УДМС України в Київській області ОСОБА_7 розглянула адміністративну справу щодо позивача та постановила притягнути його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП до штрафу 510 грн. за те, що він порушує правила перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні, проживаючи без документів на право проживання в Україні.

Того ж дня, 14.03.2018 року головним спеціалістом сектору організації запобігання нелегальної міграції, реадмісії та видворення Білоцерківського РВ Управління Державної міграційної служби України в Київській області ОСОБА_4 складено протокол про адміністративне затримання серії МКО №001355 за ч. 2 ст. 263 КУпАП про адміністративне затримання громадянина ОСОБА_5 ОСОБА_2

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 14.03.2018 року, ОСОБА_2 затримано та поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України з метою ідентифікації.

Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з наступного.

За змістом статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.4 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За правилами частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

На підставі частини 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За змістом статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що: « 1. Кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом; f) "законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції».

Тобто Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод відмежовує «затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну» (перша частина цього положення) та «затримання особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції» (друга частина цього положення).

Водночас, перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(§ 42 рішення Європейського суду з прав людини «ОСОБА_7 проти України»).

Відповідно до частини 11 статті 289 КАС України передбачено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

На підставі частини 13 статті 289 КАС України умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Згідно статті 289 КАС України можна стверджувати, що інститут продовження строку затримання застосовується адміністративним судом, виключно, у разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у зазначений строк, якими є: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Пункт 2.7 Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року № 353/271/150 детально описує вжиття компетентними органами заходів щодо ідентифікації та документування іноземців та передбачає, що: 1) у разі відсутності в іноземця документів, що посвідчують особу, територіальний орган, територіальний підрозділ ДМС, орган СБУ або орган охорони державного кордону України вживають заходів щодо їх ідентифікації та документування (запити до дипломатичних представництв або консульських установ із долученням двох кольорових фотокарток на кожну особу); 2) у разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС. У разі відсутності відповіді від компетентних органів країни походження іноземця запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.

За змістом частини 12 статті 289 КАС України передбачено, що про продовження строку затримання не пізніш як за п'ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

В ході судового розгляду встановлено, що Управління ДМС України в Київській області листами від 14.03.2018 року та 19.07.2018 року зверталось до Посольства ОСОБА_5 щодо встановлення особи та документування громадянина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з метою подальшого документування паспортом для виїзду за кордон, або довідкою на повернення, для забезпечення примусового видворення з України. Згідно відповіді Посольства ОСОБА_5 від 24.07.2018 року, гр. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, 08.12.1992 року отримав паспорт СРСР зразка серії 12-СЛ 537760 від паспортного відділу м. Спітака Республіки Вірменія. Останній з приводу визнання його громадянином ОСОБА_5 та документування паспортом громадянина ОСОБА_5 до паспортно-візового управління поліції не звертався, а тому документувати його паспортом громадянина ОСОБА_5 не вбачається можливим.

Також, судом встановлено, що відповідач за допомогою свого представника в липні 2018 року звертався до Білоцерківського міськрайонного суду із заявою про встановлення юридичного факту.

Так, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 11.07.2018 року встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в місті Спітак, Республіка Вірменія. У 1991 році, після Спітакського (Ленінаканського) землетрусу (07.12.1988 року) разом із батьком ОСОБА_8 приїхав на постійне проживання до ІНФОРМАЦІЯ_3.

З 04.02.1991 року по 19.03.1993 рік навчався в Білоцерківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 7, що підтверджується довідкою Білоцерківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №7 імені генерал полковника ОСОБА_9 Білоцерківської міської ради Київської області від 15.03.2017 року.

08.12.1992 року ОСОБА_2 отримав паспорт громадянина ОСОБА_10 Радянської Соціалістичної ОСОБА_11, серії 12-СЛ 537760, який було втрачено.

З копії картки фізичної особи платника податків вбачається, що 01.04.2010 року ОСОБА_2 отримав ідентифікаційний код та був внесений Державною податковою адміністрацією України до Державного реєстру фізичних осіб.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_4 І-ОК №59080, що видане Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області від 26.07.2017 року ОСОБА_12 народилася 31.05.2015 року в місті Біла Церква Київської області, її батьком є батько ОСОБА_2, матірю ОСОБА_13.

З відповіді на запит начальника Управління Державної міграційної служби України в Київській області Посольство Республіки ОСОБА_5 в Україні повідомило, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, 08.12.1992 року отримав паспорт СРСР зразка, серії 12-СЛ 537760 від паспортного відділу Спитака Поліції ОСОБА_11 ОСОБА_5. Посольство ОСОБА_11 ОСОБА_5 в Україні підтвердило, що згідно даних паспортно-візового управління Поліції і в архіві державного реєстру населення ОСОБА_11 ОСОБА_5 інформації відносно прописки/виписки ОСОБА_2 не має. Одночасно повідомили, що ОСОБА_2 з приводу отримання громадянства ОСОБА_11 ОСОБА_5 і за документом паспортом громадянина ОСОБА_11 ОСОБА_5 в паспортне-візове управління Поліції не звертався.

Погоджуючись з правовою позицією відповідача, суд враховує рішення ЄСПЛ з питань обмеження права на свободу, передбаченого підпунктом "f" п.1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому вказано, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Європейський суд з прав людини у справі "ОСОБА_6 проти Франції" (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі "Дугуз проти Греції"(рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України затримання треба розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний, і як адміністративно-процесуальний заходи, застосування яких обмежує право на свободу та особисту недоторканність людини (абзац п'ятий пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2003 року №12-рп/2003).

За ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин /фактів/, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

А згідно положень ч.1 ст. 73 цього Кодексу, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Отже, суд враховує, що на даний час особу відповідача встановлено, позивачем не доведено відсутність співпраці з боку відповідача по справі ОСОБА_2, який є особою без громадянства та має намір отримати громадянство України, але будучи затриманим, з обєктивних причин не має такої можливості.

Також, суд враховуючи те, що визначеною законодавством умовою продовження строку затримання є неодержання інформації з країн громадянської належності іноземця або країн походження особи, а відповідно до листа Посольства ОСОБА_5 від 24.07.2018 року, позивач отримав всю наявну інформацію у Посольства ОСОБА_5 щодо відповідача, згідно якої неможливо забезпечити примусове видворення останнього, у зв'язку з тим, що він не є громадянином ОСОБА_5, та тим, що він не може бути документований сертифікатом на повернення в країну походження.

А тому, повно і всебічно проаналізувавши докази по справі, суд приходить до висновку, що адміністративний позов Управління Державної міграційної служби України в Київській області не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись Рішенням Конституційного Суду України від 26 червня 2003 року №12-рп/2003, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Положенням «Про Державну міграційну службу України», затверджене ПКМУ від 20.08.2014 року №360, Інструкцією «Про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року № 353/271/150, ст.ст. 2, 6, 9, 25, 73, 74, 75, 77, 90, 122, 241-246, 250, 251, 286, 289, 371 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського адміністративного апеляційного суду протягом десяти днів з дня проголошення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні скарги подаються учасниками справи через Білоцерківський міськрайонний суд.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяОСОБА_14