Справа № 800/112/17
Суддя: Саприкіна Ірина Валентинівна
Дата ухвалення: 2018-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 серпня 2018 року

м. Київ

Справа № 800/112/17 (П/9901/10418)

Провадження № 11-592сап18

Велика Палата Верховного Суду у складі:

Головуючого судді Князєва В. С.,

судді-доповідача Саприкіної І. В.,

суддів: Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

за участю:

секретаря судового засідання - Сергійчук Л. Ю.,

скаржника - ОСОБА_4,

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

представника Вищої ради правосуддя - Русакової І. Г.,

представника Вищої кваліфікаційної комісії суддів України - Карлаша Д. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (головуючий Юрченко В. П., судді: Васильєва І. А., Гончарова І. А., Хохуляк В. В., Ханова Р. Ф.) від 19 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Вищої ради правосуддя, третя особа - Вища кваліфікаційна комісія суддів України про визнання протиправним та скасування рішення,

УСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого адміністративного суду України з позовом до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП), третя особа - Вища кваліфікаційна комісія суддів України (далі - ВККС, Комісія), у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення ВРП від 02 березня 2017 року № 409/0/15-17 «Про звільнення ОСОБА_4 з посади судді Корольовського районного суду міста Житомира на підставі п. 3 ч. 6 ст. 126 Конституції України» (вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді).

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27 березня 2017 року відкрито провадження в цій справі.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.

На підставі підп. 5 п. 1 розд. VII «Перехідні положення» КАС України позовні заяви та апеляційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, які подані до Вищого адміністративного суду України як суду першої або апеляційної інстанції та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ураховуючи наведене вище, позовну заяву ОСОБА_4 було передано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням з підстави порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, як судом першої інстанції, не було досліджено всі докази та неповно встановлено обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відмовляючи у задоволені позову, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що рішення ВРП від 02 березня 2017 року № 409/0/15-17 прийняте у спосіб, на підставі і у межах, передбачених Конституцією та законами України.

ВРП та ВККС у відзивах на апеляційну скаргу просять у її задоволені відмовити, оскільки Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду прийняв оскаржуване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, ВеликаПалата Верховного Суду встановила таке.

ОСОБА_4 призначений на посаду судді Корольовського районного суду міста Житомира строком на п'ять років відповідно до Указу Президент України від 27 червня 1996 року № 484/96. Постановою Верховної Ради України від 07 червня 2001 року № 2521-ІІІ ОСОБА_4 обрано суддею цього ж суду безстроково.

У червні 2015 року та березні 2016 року до ВККС надійшли окремі ухвали Апеляційного суду Житомирської області від 18 червня 2015 року та 23 лютого 2016 року щодо поведінки судді Корольовського районного суду міста Житомира ОСОБА_4, яка може бути наслідком притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

В окремій ухвалі від 18 червня 2015 року Апеляційний суд Житомирської області зазначив, що суддя ОСОБА_4, порушивши правила територіальної підсудності, прийняв до свого провадження цивільний позов ОСОБА_8 до Публічного акціонерного товариства «Банк Столиця», Боуринг Трейдинг ООО про захист прав споживача (справа № 296/11757/14-ц). Також в порушення вимог ст.151 та ч. 8 ст. 153 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суддя ОСОБА_4 безпідставно забезпечив даний позов шляхом накладення арешту на рухоме майно Боуринг Трейдинг ООО, що призвело до втручання у господарську діяльність цієї юридичної особи та обмеження її права власності.

В окремій ухвалі від 23 лютого 2016 року Апеляційний суд Житомирської області вказував на значну кількість порушень норм чинного законодавства, допущених суддею ОСОБА_4 під час розгляду справи № 296/6896/15-ц за позовом ОСОБА_10 до приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Кішкіна Д. В., треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮССАМ» (далі - ТОВ «ЮССАМ»), ТОВ «УКР-ТПВ-СЕРВІС», про захист прав споживача та за зустрічним позовом ТОВ «ЮССАМ» до ОСОБА_10 про визнання права власності на майно, а саме: не вніс до Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалу про відкриття провадження у цій справі, що позбавило заявленої у позові сторони (ТОВ «Побужанський феронікелевий комбінат») прийняти участь у її розгляді. Крім того, суддя ОСОБА_4 постановив у даній справі заочне рішення, яким відмовив у задоволені позову ОСОБА_10, та задовольнив зустрічний позов третьої особи по справі (ТОВ «ЮССАМ»), яка не була відповідачем та не сплатила судовий збір. Такими діями суддя ОСОБА_4 допустив можливість рейдерського захвату ТОВ «Побужанський феронікелевий комбінат».

За результатами проведених перевірок у дисциплінарних провадженнях, порушених за зазначеними окремими ухвалами, членами Комісії Тітовим Ю. Г. та Луцюком П. С. складено висновки, на підставі яких рішеннями ВККС від 23 лютого 2016 року № 494/дп-16 та від 20 липня 2016 року № 1459/дп-16 стосовно судді ОСОБА_4 були відкриті дисциплінарні справи, а 24 жовтня 2016 року рішенням Комісії № 1871/дп-16 об'єднані в одне дисциплінарне провадження.

Рішенням ВККС від 14 листопада 2016 року № 1897/дп-16 вирішено внести подання до Вищої ради юстиції про звільнення судді Корольовського районного суду міста Житомира ОСОБА_4 за порушення присяги. ВККС дійшла висновку, що сукупність істотних порушень вимог процесуального законодавства, допущених суддею ОСОБА_4 на стадіях відкриття провадження у справах, їх судового розгляду, свідчать про неналежне ставлення судді до службових обов'язків та є підставою для притягнення його до відповідальності.

02 березня 2017 року ВРП прийняла рішення № 409/0/15-17 «Про звільнення ОСОБА_4 з посади судді Корольовського районного суду міста Житомира на підставі п. 3 ч. 6 ст. 126 Конституції України» (вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді).

Не погодившись із таким рішенням ВРП, ОСОБА_4 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з адміністративним позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та надані на противагу їм аргументи ВРП та ВККС, перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Підстави та порядок притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності визначено Конституцією України, Законами України від 07 вересня 2010 року

№ 2453-IV «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-IV), від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) та від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон

№ 1798-VIII).

Відповідно до п. 5 ч. 5 ст. 126 Конституції України (у редакції, чинній на момент прийняття рішення Комісією) суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі порушення суддею присяги.

З набранням чинності 30 вересня 2016 року Закону України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VIII) ст. 126 Конституції України, яка визначає перелік підстав для звільнення судді, викладено в новій редакції.

Пунктом 3 ч. 6 ст. 126 Конституції України установлено, що підставою для звільнення судді є вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.

Водночас, відповідно до п. 1 ч. 9 ст. 109 Закону № 1402-VIII істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтуванням обов'язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, може бути визнаний, зокрема, будь-який із таких фактів: суддя допустив поведінку, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, у тому числі в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду; суддя допустив інше грубе порушення закону, що підриває суспільну довіру до суду.

З огляду на викладене, характер наслідків, передбачених законом для подібних порушень, після набрання чинності Закону № 1401-VIII не змінився, а тому протиправні дії судді ОСОБА_4, які на момент винесення рішення Комісії розцінювались як порушення присяги, згідно з чинним законодавством охоплюються ознаками складу істотного дисциплінарного проступку, що є несумісним зі статусом судді.

Крім того, Конституцією України (у редакції Закону № 1401-VIII) установлено, що відповідно до закону в системі правосуддя утворюються органи та установи для забезпечення, зокрема, розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів і прокурорів (ч. 10 ст. 131).

Верховною Радою України прийнято Закон № 1798-VIII, який визначає нову процедуру і порядок здійснення дисциплінарного провадження щодо суддів, та відбувся процес реорганізації Вищої ради юстиції у Вищу раду правосуддя.

У відповідності до абз. 2 п. 19 розд. ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII рішення Комісії про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді з посади, прийняті до набрання чинності Закону № 1402-VIII, Вища рада правосуддя розглядає в порядку, встановленому главою 6 розд. ІІ цього Закону. За результатами розгляду ВРП може прийняти рішення про звільнення судді з посади на підставі п. 3 ч. 6 ст. 126 Конституції України.

Отже, держава гарантує контроль за належним виконанням суддями своїх професійних обов'язків шляхом створення єдиного органу - ВРП, який приймає рішення за наслідком розгляду дисциплінарних скарг щодо суддів.

Приписами ч. 2 ст. 57 Закону № 1798-VIII передбачено, що рішення ВРП про звільнення судді з підстав, визначених п.3 та 6 ч. 6 ст. 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні;

3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини навіть у разі, коли судовий орган, що виносить рішення у спорах щодо «прав та обов'язків цивільного характеру», у певному відношенні не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), порушення Конвенції не констатується за умови, якщо провадження у вищезазначеному органі «згодом є предметом контролю, здійснюваного судовим органом, що має повну юрисдикцію та насправді забезпечує гарантії п. 1 ст. 6 Конвенції». У рамках скарги за ст. 6 Конвенції для того, щоб визначити, чи мав суд другої інстанції «повну юрисдикцію» або чи забезпечував «достатність перегляду» для виправлення відсутності незалежності в суді першої інстанції, необхідно врахувати такі фактори, як предмет оскаржуваного рішення, спосіб, в який було винесено рішення, та зміст спору, включаючи бажані та дійсні підстави для оскарження (п. 123 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України»).

Виходячи зі змісту ст. 6 Конвенції, справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Ураховуючи висновки ЄСПЛ та положення Конвенції, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне повно та всебічно перевірити оскаржуване рішення ВРП, у тому числі на предмет його відповідності вимогам ч. 2 ст. 57 Закону № 1798-VIII, і при цьому встановила:

ВРП складається з двадцяти одного члена. Її засідання у пленарному складі є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість (ч. 1 ст. 5, ч. 2 ст. 30 Закону

№ 1798-VIII).

Як вбачається з витягу з протоколу № 12 засідання ВРП від 02 березня 2017 року, на засіданні були присутніми 14 її членів, тобто більшість від складу, які одноголосно проголосували «за» звільнення позивача з посади судді. Наявна в матеріалах справи копія оскаржуваного рішення ВРП свідчить про те, що воно підписане всіма членами ВРП, які брали участь в його ухваленні. Отже, спірне рішення ухвалено повноважним складом ВРП з дотриманням процедури, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 57 Закону № 1798-VIII.

Велика Палата Верховного Суду погоджується й з доводами суду першої інстанції, що оскаржуване рішення ВРП від 02 березня 2017 року № 409/0/15-17 є вмотивованим та містить конкретну підставу звільнення позивача, визначену законом.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що підставою для звільнення ОСОБА_4 з посади судді слугувало рішення ВККС від 14 листопада 2016 року № 1897/дп-16, яке вже було предметом судового розгляду.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 25 квітня 2017 року (справа № 800/642/16), яка залишена без змін постановою Верховного Суду України від 19 вересня 2017 року (провадження № 21-900а17), відмовлено в задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ВККС про визнання протиправним і скасування рішення ВККС від 14 листопада 2016 року № 1897/дп-16.

Усі фактичні обставини по справах, які перебували в провадженні судді ОСОБА_4 і слугували підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, були предметом судового розгляду Вищого адміністративного суду України та Верховного Суду України, в процесі якого знайшли своє підтвердження висновки ВККС та надана відповідна оцінка дій судді.

За таких обставин доводи ОСОБА_4 щодо незаконного звернення до ВККС Апеляційного суду Житомирської області з окремими ухвалами та недоведеність його вини в пред'явлених звинуваченнях, ВРП правомірно не взяла до уваги.

Отже, факт вчинення позивачем істотного дисциплінарного проступку та, як наслідок, правомірність рішень ВККС про застосування до ОСОБА_4 дисциплінарного стягнення у виді звільнення його з посади, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням у (…) адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про безпідставність доводів ОСОБА_4 щодо відсутності в рішенні ВРП мотивів для застосування до нього такого дисциплінарного стягнення як звільнення з посади судді.

Обґрунтовуючи свою позицію, ОСОБА_4, крім того, зазначає про порушення його права бути вислуханим на засіданні та надавати пояснення, оскільки ВРП відмовила в задоволенні його клопотання про відкладення розгляду справи, хоча в аналогічних випадках ВРП відкладала свої засідання.

Оцінюючи ці стверджувані порушення права на справедливий розгляд справи позивача у Вищій раді правосуддя, потрібно брати до уваги кумулятивний ефект таких порушень, а також конкретні скарги позивача.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з гарантіями, які надає вказана стаття Конвенції, сторона провадження повинна мати можливість ефективно брати участь у засіданні органу, який діє як суд, розглядаючи її справу. Якщо така участь не була ефективною, наприклад, через неможливість взяти участь у відповідному засіданні, сторона вправі висловити аргумент про неефективність розгляду її справи, оскаржуючи ухвалене за її відсутності рішення. І з огляду на те, що судовий процес характеризується інстанційністю, порушення, допущеніна одному з його етапів, потенційно можутьбути виправлені на наступних етапах. Інстанційність є однією з гарантій справедливого судового розгляду, що дозволяє суду вищої інстанції виправляти можливі помилки, допущені судом нижчої інстанції.

Якщо провадження в одній з інстанцій відбулося за відсутності особи, якої воно стосується, цей процесуальний недолік вдасться виправити на вищому рівні тоді, коли вищий суд наділений повноваженням вирішувати питання щодо фактів і права та повною мірою переглядати законність рішення суду нижчої інстанції.

ВеликаПалата Верховного Суду вважає, що доводи скаржника про порушення його права бути вислуханим на засіданні ВРП та надавати пояснення заслуговують на увагу. Проте, як установлено судом і підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_4 був повідомлений про засідання ВРП, однак не міг взяти участь у ньому особисто та не надав для такої участі свого представника; у подальшому ОСОБА_4 брав участь у судових засіданнях Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (14 квітня 2018 року) та Великої Палати Верховного Суду (30 серпня 2018 року) під час розгляду його скарги на рішення ВРП від 02 березня 2017 року № 409/0/15-17, мав можливість на цих засіданнях надати усні та письмові пояснення і надав їх суду. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що ключові аргументи позивача, які він не зміг особисто викласти на засіданні ВРП, суди почули й оцінили.

Крім того, задовольнити клопотання про відкладення розгляду, чи відхилити його - це право, а не обов'язок ВРП. А тому посилання позивача на порушення його прав у зв'язку з невідкладенням розгляду справи є необґрунтованими.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 56 Закону № 1798-VIII неявка судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності.

Ураховуючи вказану норму, ВРП у межах наданих їй повноважень правомірно прийняла рішення розглянути питання про звільнення ОСОБА_4 з посади судді за його відсутності, а тому рішення ВРП від 02 березня 2017 року № 409/0/15-17 про звільнення ОСОБА_4 з посади судді прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством. Підстави для скасування вказаного рішення, відповідно до ч. 2 ст. 57 Закону № 1798-VIII, відсутні.

Що стосується посилання скаржника на неналежне повідомлення його про засідання ВРП, призначене на 02 березня 2017 року, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 30 Закону № 1798-VIII інформація про дату, час і місце проведення засідання ВРП, а також проект порядку денного засідання, крім випадків, передбачених регламентом ВРП, оприлюднюється на офіційному веб-сайті ВРП.

Особа, питання щодо якої має розглядатися ВРП, повідомляється про такий розгляд не пізніше як за десять календарних днів до дня засідання, крім випадків, якщо законом не вимагається участь такої особи у засіданні, а також якщо інше не визначено цим Законом.

Особа вважається належним чином повідомленою, якщо повідомлення направлено на адресу її місця проживання чи перебування або на адресу суду чи прокуратури, де така особа обіймає посаду, а за неможливості такого направлення - розміщене на офіційному веб-сайті ВРП.

20 лютого 2017 року, тобто у межах строку, визначеного ч. 5 ст. 30 Закону № 1798-VIII, відповідачем було направлено на поштову та електронну адресу місця роботи позивача (Корольовського районного суду міста Житомира) лист-повідомлення № 1801/0/9-17 у якому повідомлялося, що 02 березня 2017 року відбудеться розгляд справи про звільнення ОСОБА_4 з посади судді. Зазначений лист ОСОБА_4 отримав 23 лютого 2017 року, тобто за вісім календарних днів до засідання ВРП.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що направлення повідомлень рекомендованою кореспонденцією з урахуванням вимог ст. 30 Закону № 1798-VIII на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому отримання зазначених повідомлень адресатом перебуває поза межами контролю ВРП. Позивач завчасно довідався про засідання ВРП і встиг подати клопотання про відкладення розгляду його справи. А тому отримання позивачем повідомлення за вісім днів до засідання ВРП не може свідчити про неправомірність її дій щодо розгляду його справи.

З огляду на це ситуація позивача є відмінною від ситуації особи, що взагалі не могла знати про дату й час засідання в її справі, присутність на якому була важливою для справедливого і об'єктивного її розгляду (див. mutatis mutandisрішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі «Стрижак проти України» («Strizhak v. Ukraine»), заява № 72269/01, § 35-41).

Отже, доводи ОСОБА_4 про неналежне повідомлення його про дату й час засідання ВРП спростовується наведеним вище.

За умов надання позивачем під час розгляду його справи у суді аргументів, які він хотів навести під час засідання у ВРП, відсутні підстави вважати, що неможливість реалізувати право бути вислуханим на засіданні ВРП і надавати пояснення на цьому засіданні призвело до несправедливості розгляду справи позивача та порушення гарантій пункту 1 статті 6 Конвенції.

Що стосується посилання скаржника на пропущення строків притягнення його до дисциплінарної відповідальності (1 рік), Велика Палата Верховного Суду вважає за доцільне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 96 Закону № 2453-IV (чинний на момент виникнення спірних правовідносин) дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без врахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.

Статтею 109 Закону № 1402-VIII передбачено, що дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці чи здійснення відповідного дисциплінарного провадження.

Як установлено судом, допущені суддею ОСОБА_4 проступки вчинені 28 березня та 17 квітня 2015 року, спірне рішення ВРП прийнято 02 березня 2017 року, тобто трирічний строк для притягнення ОСОБА_4 до дисциплінарної відповідальності не сплив, а тому Велика Палата Верховного Суду вказані вище доводи скаржника вважає помилковими.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великою Палатою Верховного Суду від 28 березня 2018 року № 11-2сап18.

Також Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність посилання ОСОБА_4 щодо порушення ВРП процедури прийняття рішення, оскільки розгляд питання здійснювався не на підставі дисциплінарних скарг, а на підставі подання ВККС. При цьому суд виходить з наступного.

У відповідності до абз. 2 п. 19 розд. ІІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону № 1798-VIII рішення ВККС про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді з посади, прийняті до набрання чинності Закону № 1402-VIII, ВРП розглядає в порядку, встановленому главою 6 розд. II цього Закону. За результатом розгляду ВРП може прийняти рішення про звільнення судді з посади на підставі п. 3 ч. 6 ст. 126 Конституції України.

Отже, Законом № 1798-VIII визначено перехідні положення, згідно яких ВРП продовжує розгляд подання ВККС про звільнення судді, а тому твердження скаржника про порушення відповідачем процедури прийняття спірного рішення спростовуються зазначеними вище мотивами.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, правові висновки Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду скаржником не спростовані.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ч. 1 ст. 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене та керуючись ст. ст. 242, 266, 315, 316, 322 КАС України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року - залишити без задоволення.

Рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: В. С. Князєв

Суддя-доповідач: І. В. Саприкіна

Судді:

Н. О. Антонюк Л. М. Лобойко

С. В. Бакуліна О. Б. Прокопенко

В. В. Британчук Л. І. Рогач

Д. А. Гудима О. С. Ткачук

О. С. Золотніков В. Ю. Уркевич

О. Р. Кібенко О. Г. Яновська