Справа № 2а-9394/11/1270
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2018-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

06 вересня 2018 року

Київ

справа №2а-9394/11/1270

адміністративне провадження №К/9901/8646/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого: Гриціва М.І.,

суддів: Берназюка Я.О., Бучик А.Ю., Коваленко Н.В., Стародуба О.П., -

розглянув у письмовому провадженні без повідомлення та виклику учасників справи заяву відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у місті Лисичанську Луганської області (далі - Відділення Фонду) про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 02 березня 2017 року у справі за позовом Відділення Фонду до комунального підприємства «Лисичанська житлово-експлуатаційна контора № 5» (далі - КП ЛЖЕК) про стягнення суми пені,

встановив:

У жовтні 2011 року Відділення Фонду звернулося до адміністративного суду з позовом до КП ЛЖЕК з вимогами про стягнення пені у сумі 857 грн 63 коп.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 26-27 вересня 2011 року Відділення Фонду провело у КП ЛЖЕК перевірку правильності нарахування, повноти і своєчасності перерахування страхових внесків та витрачання коштів Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (далі - Фонд) за період з 01 жовтня 2010 року по 30 червня 2011 року, за наслідками якої виявлені порушення строків та повноти сплати страхових внесків до Фонду, обов'язок сплачувати які КП ЛЖЕК як страхувальник повинно було на підставі положень статті 45 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції на час виникнення спірних відносин (далі - Закон № 1105-XIV). За цим Законом та на підставі положень Закону України від 21 грудня 2000 року № 2181-ІІІ «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (чинних на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 2181-ІІІ), підпункту 2.1 пункту 2 постанови правління Фонду від 30 листопада 2010 року № 31 «Про порядок стягнення та обліку заборгованості зі сплати страхових внесків до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (далі - постанова № 31), пункти 4.1, 4.12, 4.13 Інструкції про порядок перерахування, обліку та витрачання страхових коштів Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, затвердженої постановою правління Фонду від 12 липня 2007 року № 36 (далі - постанова № 36) в межах наданих повноважень на час проведення перевірки КП ЛЖЕК було приписано сплатити пеню за несвоєчасну сплату страхових внесків у сумі 857 грн 63 коп.

Оскільки КП ЛЖЕК пеню не сплатило добровільно, Відділення Фонду вимагає її стягнення в судовому порядку.

Справа слухалася судами неодноразово.

Харківський окружний адміністративний суд постановою від 14 січня 2015 року адміністративний позов Відділення Фонду задовольнив частково. Стягнув з КП ЛЖЕК на користь Відділення Фонду пеню в сумі 274 грн 83 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Харківський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 17 березня 2015 року рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 02 березня 2017 року ці судові рішення залишив без змін.

Факти у справі, наведені сторонами, можна стисло викласти таким чином.

КП ЛЖЕК є страхувальником зі сплати страхових внесків до Фонду і платником страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. У Відділенні Фонду зареєстровано за

№ від 17 квітня 2001 року.

26-27 вересня 2011 року позивач провів перевірку КП ЛЖЕК з питань правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати страхових внесків до Фонду та їх витрачання за період з 01 жовтня 2010 року по 30 червня 2011 року. Результати перевірки відобразив у акті № 104 від 27 вересня 2011 року.

Згідно з актом Відділення Фонду встановило порушення порядку та строків сплати страхових внесків, у зв'язку з чим на підставі положень Закону № 2181-ІІІ нарахувало пеню в розмірі 857 грн 63 коп. Пеня була визначена шляхом зіставлення страхових внесків, які фактично були сплачені, із розрахунковими сумами за період з 01 жовтня 2010 року по 03 березня 2011 року. Далі суд наводить дев'ять окремих періодів часу, у межах яких розраховувався розмір пені. Зокрема, три з 01 жовтня, 13 листопада і 15 грудня 2010 року на загальну суму 274 грн. 83 коп., решта - з 13, 31 січня, 03, 16 і 22 лютого, 03 березня 2011 року на загальну суму 582 грн. 80 коп. Загалом сума пені становить 857 грн 63 коп.

Відділення Фонду 31 травня 2017 року подало заяву про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 02 березня 2017 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції пункту 7 Розділу VIII Прикінцевих і Перехідних положень Закону України від 8 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI) та інших нормативних положень, які регулюють повноваження Фонду, порядок та строки здійснення контролю за правильністю нарахування, своєчасністю сплати страхових внесків, застосування фінансових санкцій. Просить це рішення та рішення судів попередніх інстанцій скасувати і відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вважає, що суди попередніх та касаційної інстанцій неправильно визначили предмет спору і тому хибно його розв'язали. Наголошує, що у позовній заяві Відділення Фонду просило стягнути пеню за несвоєчасну сплату страхових внесків за період з 01 липня 2009 року по 31 грудня 2010 року. Мотивувало свої вимоги результатами акту перевірки правильності нарахування, повноти і своєчасності перерахування страхових внесків за період з 01 жовтня 2010 року по 30 червня 2011 року. За перевірений період була виявлені факти порушення строків та обсягів сплати страхових внесків, що призвели до нарахування пені в сумі 857 грн 63 коп. Визначення підстав і розміру Відділення Фонду провадило на підставі положень Закону № 2464-VI, неоднаковість застосування яких оспорюється у їхній заяві.

На підтвердження неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права Відділення Фонду додає постанови Вищого адміністративного суду України від 21 січня 2015 року (№ К/800/19389/13), 13 квітня і 22 червня 2016 року (№№ К/800/26159/13, К/9991/68682/12 відповідно), у яких, як на думку заявника, ці норми права застосовані по-іншому і правильно.

Суддя Верховного Суду України ухвалою від 20 червня 2017 року відкрив провадження у справі та витребував її з Харківського окружного адміністративного суду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VІІІ).

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень КАС у редакції Закону № 2147-VIII заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України в адміністративних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Відповідно до підпункту 7 пункту 1 Перехідних положень КАС в редакції Закону № 2147-VIII заяви і скарги, зазначені в підпунктах 1, 3 - 6 цього пункту, передаються відповідно до Касаційного адміністративного суду, Великої Палати Верховного Суду за розпорядженням керівника апарату суду, до якого подані такі заяви і скарги, протягом тридцяти днів з дня набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі наведених вище вимог підпунктів 1, 7 пункту 1 Перехідних положень КАС в редакції Закону № 2147-VIII керівник апарату Верховного Суду України розпорядженням від 12 січня 2018 року № 20/0/19-18 передав заяву Відділення Фонду до Касаційного адміністративного суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 січня 2018 року для розгляду заяви Відділення Фонду визначено суддю-доповідача Гриціва М.І. та колегію суддів.

Ухвалою судді Касаційного адміністративного суду у Верховному Суді від 05 вересня 2018 року визначено розгляд заяви провести колегією суддів у складі п'яти суддів.

В аспекті заявленого неоднакового правозастосування Верховний Суд дійшов висновку про таке.

Як видно зі змісту та аргументації заяви на користь задоволення заявлених у ній вимог Відділення Фонду фактично стверджує про неправильне трактування судами усіх інстанцій фактичних обставин цієї справи. При цьому не тлумачить і не вважає, що положення пункту 7 Розділу VIII Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 2464-VI суди застосували усупереч їхньому точному значенню, а більше акцентує увагу на тому, що суди безпідставно поширили дію положень цього Закону на період несвоєчасної сплати страхових внесків (початок січня і далі 2011 рік), про який вимоги у позовній заяві не заявлялися.

У пункті 7 цього Розділу Закону № 2464-VI передбачено, що заборгованість із сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, нарахованого до 1 січня 2004 року, не погашена станом на 1 січня 2011 року, з відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій, із сплати фінансових санкцій та пені, що виникла до 1 січня 2011 року, підлягає розстроченню не більш як на 60 календарних місяців починаючи з 1 січня 2011 року. &?н;…&g ;. Стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, здійснюється фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості або застосування штрафних санкцій. Погашення заборгованості з використанням коштів, що надходять у рахунок сплати єдиного внеску, забороняється. На період до повного стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі нарахованих внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, та відповідних штрафних санкцій за фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування зберігаються повноваження щодо контролю за правильністю нарахування, своєчасністю сплати страхових внесків, застосування фінансових санкцій, якими вони були наділені до набрання чинності цим Законом.

Суди у цій справі застосували зазначені положення закону і в контексті описаних вище обставин стягнули суму пені, яку обчислили за період, на який за Відділенням Фонду зберігалися повноваження контролю за правильністю нарахування, своєчасністю сплати страхових внесків, застосування фінансових санкцій (до 01 січня 2011 року).

У постановах касаційного суду від 21 січня 2015 року, 13 квітня і 22 червня 2016 року, наданих для порівняння, спірні відносини певним чином схожі до описаних у справі, рішення в якій переглядається, оскільки у рамках правовідносин кожної зі справ компетентні органи Фонду № 2464-VI теж заявляли вимоги про стягнення пені за означений період часу, суди застосували положення пункту 7 Розділу VIII Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 2464-VI подібно до оспореного застосування і в межах конкретних обставин кожної зі справ формулювали правові висновки та ухвалювали відповідні рішення. Приміром, у постанові від 13 квітня 2016 року суд погодився з тим, що державне підприємство «Первомайськвугілля» має сплатити пеню, нараховану за період з 01 липня 2009 року по 31 грудня 2010 року, яку органи Фонду пред'явили до стягнення після 01 січня 2011 року. У постанові від 21 січня 2015 року у справі за позовом державного підприємства «Донбасантрацит» в особі відокремленого підрозділу «Шахта Краснокутська» касаційний суд дійшов висновку, що органи Фонду вправі стягувати пеню після 01 січня 2011 року за умови, що цей платіж нараховувався із заборгованості зі сплати страхових внесків за період до 01 січня 2011 року. У постанові від 22 червня 2016 року, відповідачем в якій було відкрите акціонерне товариство «Горлівське управління шахтобудмеханізації», суд дійшов висновку аналогічному у постанові від 13 квітня 2016 року.

Відсутність рішень касаційного суду із правозастосовним висновком, які за змістом і значенням відрізняються від правового висновку судового рішення, яке оскаржується, унеможливлює порівняння таких рішень, визначення правомірності чи незаконності оскарженого рішення та формулювання висновку про правильне застосування норми матеріального закону щодо спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України відсутність неоднакового застосування касаційним судом однієї й тієї самої норми права в подібних правовідносинах є підставою для відмови в задоволенні заяви.

З огляду на те, що обставини, які стали підставою для перегляду справи Верховним Судом, не підтвердилися, в задоволенні заяви Відділення Фонду треба відмовити.

Керуючись підпунктами 1, 7 пункту 1 розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ, статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

постановив:

У задоволенні заяви відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у місті Лисичанську Луганської області відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: М.І. Гриців

Судді : Я.О. Берназюк

А.Ю. Бучик

Н.В. Коваленко

О.П. Стародуб