Справа № 211/3737/18
Суддя: Віхрова Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2018-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

06 вересня 2018 р. Справа № 211/3737/18

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Віхрова В.С., перевіривши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Регіональної філії «Придніпровської залізниці» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» Структурний підрозділ Криворізьке локомотивне депо (ТЧ-2 Кривий Ріг) про забезпечення захисту прав та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

05.09.2018 р. до Дніпропетровського окружного адміністративного суду на виконання ухвали Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15.08.2018 р. надійшла справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Регіональної філії «Придніпровської залізниці» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» Структурний підрозділ Криворізьке локомотивне депо (ТЧ-2 Кривий Ріг) з наступними позовними вимогами:

- забезпечити захист прав ОСОБА_1 відповідно до ст.3, ч.3 ст.8, ст.22, ст.43, ст.55, ст.64, ст.124 Конституції України, ст.6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 р.;

- зобовязати Регіональну філію «Придніпровської залізниці» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» Структурний підрозділ Криворізьке локомотивне депо (ТЧ-2 Кривий Ріг) здійснити перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 в повному обсязі з урахуванням часу простою за відсутності вини працівника за період з 24.052018 р. по 01.06.2018 р. відповідно до ч.3 ст.113 КЗпП України, ст.14 Закону України «Про оплату праці»;

- зобовязати Регіональну філію «Придніпровської залізниці» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» Структурний підрозділ Криворізьке локомотивне депо (ТЧ-2 Кривий Ріг) виплатити середню заробітну плату ОСОБА_1 з урахуванням часу простою за відсутності вини працівника за період з 24.05.2018 р. по 01.06.2018 р. відповідно до ч.3 ст.113 КЗпП України, ст.14 Закону України «Про оплату праці».

Позовну заяву зареєстровано в суді та присвоєно номер адміністративної справи №211/3737/18, провадження №365СП/0440/6716/18.

За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями Дніпропетровського окружного адміністративного суду справа №211/3737/18 передана судді Віхровій В.С.

Розглянувши матеріали справи, які надійшла з Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області, суд виходить з наступного.

Як вбачається зі змісту ухвали Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15.08.2018 р. справа була передана до Дніпропетровського окружного адміністративного суду на підставі п.2 ч.1 ст. 29 КАС України, згідно положень якого суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду якщо при відкритті провадження у справі суд встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Таким чином, рішення щодо передачі даної справи до іншого суду було ухвалено до відкриття провадження у справі, встановивши порушення територіальної юрисдикції (підсудності).

Пунктом 4 частини 1статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту також - КАС України) встановлено, що суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (надалі по тексту також - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини в п. 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза встановленого законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін судом, встановленим законом у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися судом, встановленим законом у розумінні ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Однією із закріплених у наведеній нормі гарантій справедливого судочинства є доступ до суду, що передбачає можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Забезпечення такого права в національному законодавстві випливає з положень Конституції України.

Так, частиною 2 статті 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із частиною 3 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Реалізація права на суд залежить як від інституційних та організаційних чинників, так і від особливостей здійснення окремих судових процедур.

Європейський суд з прав людини, практика якого є своєрідним механізмом, яка дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію, неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду, хоч остаточне рішення про те, чи було дотримано вимог Конвенції, має виносити Суд. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або настільки, що це вже спотворює саму суть цього права (пункт 44 рішення Суду у справі "ОСОБА_2 Ганс-Аадам ІІ проти Німеччини").

Суд звертає увагу на іншу складову закріпленого у статті 6 Конвенції - вимогу щодо законності суду, тобто суду, встановленого законом. Це поняття включає організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції) складову. Порушення під час визначення юрисдикції суду безумовно призводить до порушення права на справедливий суд.

Відповідно до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Таким чином, повноваження кожного органу законодавчої, виконавчої та судової влади не є безмежними, а визначаються Конституцією та законами України.

Отже, суди не мають права розглядати вимоги, які не належать до їх юрисдикції, визначеної законом.

У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (стаття 55 Конституції України).

У статті 2 КАС України вказано, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Пунктами 1 і 2 частини 1 статті 4 КАС України адміністративною справою визначено переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи;

Згідно із пунктом 3 частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити, серед іншого, про їх захист шляхом визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними.

За правилами пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 статті 19 КАС України).

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснювала публічно-владні управлінські функції і спір виник у зв'язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до пункту 7 частини 1статті 4 КАС України суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Безумовною характеристикою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Абзацом 3 ч. 2 ст. 81 ЦК України передбачено, що юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

В той час, відповідно до положень ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Правовий аналіз ст. 16 ЦК України, де наведений невичерпний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, серед яких є, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, які їх порушують, свідчить про законодавчо визначені можливі способи задоволення приватного, а не публічного інтересу. Судове рішення у цивільних справах має містити висновок про обсяг і належність прав та обов'язків сторін у спорі про право цивільне, які мають не публічний, а приватний характер, а сторони мають на меті здійснення приватного інтересу.

Як вбачається зі змісту позову позивач просить вирішити спір щодо виплати йому заробітної плати за певний час перебування у трудових відносинах з юридичною особою - Регіональна філія «Придніпровської залізниці» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» Структурний підрозділ Криворізьке локомотивне депо (ТЧ-2 Кривий Ріг).

З вищенаведеного вбачається, що спір між сторонами виник із трудових відносин, за своєю правовою природою не пов'язаний із здійсненням відповідачем владних управлінських функцій, учасники справи не є субєктами владних повноважень. Тобто даний спір не є публічно-правовим і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому повинен вирішуватись за правилами цивільного судочинства відповідно до вимог ЦПК України.

Вказана позиція узгоджується із висновками Верховного Суду у рішенні від 19.02.2018 року (справа № К/9901/6639/18).

В той же час, суд зазначає наступне: закріплений у КАС України принцип інстанційної підсудності розмежовує справи адміністративної юрисдикції у межах системи адміністративних судів між окремими її елементами. На відміну від юрисдикції, підсудність розмежовує компетенцію між окремими ланками судової системи і між судами однієї ланки щодо розгляду і вирішення справ, віднесених до їх юрисдикції. Відповідно до ст. ст. 20, 22, 25 КАС України встановлено предметну, територіальну та інстанційну підсудність.

Предметна підсудність визначає компетенцію різних ланок судової системи по розгляду адміністративних справ по першій інстанції залежно від предмета спору або суб'єктного складу сторін спірних правовідносин. Таке розмежування компетенції судових органів обумовлюється міркуваннями публічно-правового характеру стосовно найкращої організації судової влади - щоб створити для осіб, які потребують судового захисту, найбільш сприятливі умови для участі в судочинстві, для залучення всіх заінтересованих осіб і доказів у справі.

При цьому, суд особливо звертає увагу, що порушення правил предметної підсудності є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Статті 169, 170 КАС України не передбачають порушення правил підсудності при зверненні з позовом до суду в якості підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.29 КАС України, суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо при відкритті провадження у справі суд встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Вказана норма не регулює питання щодо дій суду у випадку порушення правил предметної підсудності. Також, КАС України не визначено необхідних дій суду у випадку надходження до окружного адміністративного суду позовної заяви, яка йому предметно не підсудна.

За приписами ч. 1 ст.30 КАС України спори між адміністративними судами щодо підсудності не допускаються.

Адміністративна справа, передана з одного адміністративного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 29 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження адміністративним судом, до якого вона надіслана (ч. 2 ст.30 КАС України).

Справа, прийнята адміністративним судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому адміністративному суду (ч. 3 ст.30 КАС України).

Оскільки судом встановлено не додержання правил предметної підсудності дана справа не може бути прийнята до провадження.

За нормами частини 6 статті 8 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

З огляду на обставини викладені вище, з метою недопущення порушення права позивача, який є фізичною особою на справедливий та належний розгляд його справи, відсутністю норм процесуального законодавства, які чітко регулюють дії суду у випадку надходження позовної заяви з іншого суду, яка йому предметно не підсудна та враховуючи стан справи, суд вважає за необхідне застосувати до виниклих правовідносин аналогію закону, яким є положення, наведені в п.1 ч.1ст.170 КАС України.

Згідно п.1 ч.1ст.170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

У ч.6 ст.170 КАС України у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен розяснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

За таких обставин у сукупності, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у даній справі, оскільки її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, вимоги позову не мають ознак публічно-правового спору, які передбачені нормами КАС України та розяснити позивачу, що даний спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства загальними місцевими судами.

Окремо суд звертає увагу, що даним рішенням додержує вимоги ч.1 ст. 30 КАС України про недопущення спору між адміністративними судами щодо підсудності, оскільки такий спір не порушує. Відмова у відкриті провадження, в даному випадку, надає можливість позивачу звернутися до належного суду для захисту свої прав та законних інтересів.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 29, 30, 170, 242, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі справа №211/3737/18 (провадження № 365СП/0440/6716/18) ОСОБА_1 до Регіональної філії «Придніпровської залізниці» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» Структурний підрозділ Криворізьке локомотивне депо (ТЧ-2 Кривий Ріг) про забезпечення захисту прав та зобовязання вчинити певні дії.

Роз'яснити, що вирішення даного спору здійснюється в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.5 ст.170 КАС України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала може буде оскаржена до суду апеляційної інстанції у порядку та строки, встановлені статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_3