Справа № 513/1284/17
Суддя: Поліщук І. О.
Дата ухвалення: 2018-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №513/1284/17
Провадження №2-а/521/147/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2018 року Малиновський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого судді - Поліщук І.О.,

при секретарі - Бєрової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали адміністративної справи за адміністративним позовом Громадянина Болгарії ОСОБА_2 до Заступника начальника митниці-начальника управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Одеської митниці Державної фіскальної служби України Халковського Олександра Миколайовича, про скасування постанови в справі про порушення митних правил №1257/50000/17 від 13 грудня 2017 року, -

ВСТАНОВИВ:

13 грудня 2017 року заступником начальника митниці-начальником управління протидії митним порушенням та міжнародної взаємодії Одеської митниці Державної фіскальної служби України Халковським Олександром Миколайовичем винесено постанову № 1257/50000/17, якою громадянина України ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні ним порушення митних правил, передбаченого ст. 485 Митного кодексу України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром 300 відсотків несплачених за митними деклараціями митних платежів, що складає 2 183 436,87 грн.

Позивач, не погоджуючись з винесеною постановою, звернувся до Саратського районного суду Одеської області з адміністративним позовом до Заступника начальника митниці-начальника управління протидії митним порушенням та міжнародної взаємодії Одеської митниці Державної фіскальної служби України Халковського Олександра Миколайовича та просить суд скасувати зазначену постанову, посилаючись на те, що вона була прийнята з порушенням норм Митного кодексу України, а саме: відсутність у діях Позивача необхідного складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 485 Митного кодексу України, центр життєвих інтересів Позивача знаходиться у Республіці Болгарія у зв'язку з чим у відносинах з Україною Позивач вважається нерезидентом.

Ухвалою судді Саратського районного суду Одеської області Бучацької А.І., адміністративна справа за позовом Громадянина Болгарії ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1) до Заступника начальника митниці начальника управління протидії митним порушенням та міжнародної взаємодії Одеської митниці Державної фіскальної служби України Халковського Олександра Миколайовича (м. Одеса - 65078, вул. Гайдара, 21 ) про визнання протиправною та скасування постанови Одеської митниці Державної фіскальної служби від 13 грудня 2017 року № 1257/50000/17 передано за підсудністю до Малиновського районного суду міста Одеси.

Ухвалою судді Малиновського районного суду міста Одеси Поліщук І.О. адміністративну справу за позовом Громадянина Болгарії ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1) до Заступника начальника митниці-начальника управління протидії митним порушенням та міжнародної взаємодії Одеської митниці Державної фіскальної служби України Халковського Олександра Миколайовича (м. Одеса - 65078, вул. Гайдара, 21 ) про визнання протиправною та скасування постанови Одеської митниці Державної фіскальної служби від 13 грудня 2017 року № 1257/50000/17 прийнято до розгляду та відкрито провадження.

Одеська митниця Державної фіскальної служби України надала відзив на позовну заяву, в якій просить відмовити у задоволенні адміністративного позову Громадянина України ОСОБА_2, що мотивованим наступним. Одеська митниця Державної фіскальної служби України вважає, що матеріалами справи про порушення митних правил № 1257/50000/17 доведена вина громадянина України ОСОБА_2 у вчиненні ним правопорушення, передбаченого ст. 485 Митного кодексу України, зазначає, що Позивач є громадянином України, в нього є український паспорт, а отже він повинен був сплатити митні платежі, передбачені Митним кодексом України і постановою Одеської митниці ДФС України у справі про порушення митних правил його було законно визнано винною у вчиненні правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності.

В судове засідання представник позивача адвокат ОСОБА_6 не з'явився, подав до суду заяву в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити позов та розгляди справу за його відсутності.

Представник відповідача Одеської митниці ДФС в судове засідання не з'явився, падав до суду заперечення проти задоволення позовних вимог, з врахуванням обставин, викладених у відзиві на адміністративний позов та заяву про розгляд справи за його відсутності

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне.

16 серпня 2017 року о 16 год. 43 хв. в пункту пропуску "Рені-Джюрджюлешти (авто)" митного поста "Ізмаїльський" Одеської митниці ДФС, по смузі руху "зелений коридор", прибув автомобіль марки "AUDI Q7", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, країна реєстрації - Україна, який прямував з України до Болгарії, в даному автомобілі в якості пасажира слідував громадянин України ОСОБА_2, який надав для митного оформлення паспорт громадянина Болгарії НОМЕР_4, виданий 15.12.2012 МВР Софія.

Під час здійснення митного контролю та перевірки документів встановлено, 04 серпня 2017 року через відділ митного оформлення № 1 митного поста "Старокозаче" Одеської митниці ДФС, громадянин Болгарії ОСОБА_2 ввіз автомобіль марки "LEXUS RX350", державний номер НОМЕР_2, кузов № НОМЕР_3, країна реєстрації - Болгарія, в митному режимі "тимчасового" ввезення до одного року. Відповідно до інформаційного модулю "Орієнтування" АСМО "Інспектор", зазначено громадянин ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та має паспорт громадянина України

16 серпня 2018 року у відношенні громадина України ОСОБА_2 складено протокл про порушення митних правил № 1257/50000/17 за ознаками ст. 485 Митного кодексу України.

Статтею 4 Митного кодексу України (далі - МК України) визначає, що нерезиденти - це фізичні особи: іноземці та особи без громадянства, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України. Резиденти - фізичні особи: громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які мають постійне місце проживання в Україні, у тому числі ті, які тимчасово перебувають за кордоном.

Таким чином, основоположним критерієм визначення особи резидентом чи нерезидентом, у розумінні Митного кодексу України, є її постійне місце проживання, а не її громадянство, оскільки нерезидентом може бути, зокрема, як і громадянин України, так і громадянин іншої держави.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.380 Митного кодексу України від 13 березня 2012 року №4495-УІ тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів. Обов'язковою умовою допуску зазначених транспортних засобів до тимчасового ввезення на митну територію України є реєстрація цих транспортних засобів в уповноважених органах іноземних держав, що підтверджується відповідним документом. Транспортні засоби особистого користування, що тимчасово ввозяться на митну територію України громадянами-нерезидентами, не підлягають письмовому декларуванню та звільняються від подання документів, що видаються державними органами, уповноваженими здійснювати види контролю, зазначені у статті 319 цього Кодексу. Пропуск таких транспортних засобів через митний кордон України здійснюється без застосування до них заходів гарантування, передбачених розділом X цього Кодексу. Тимчасове ввезення громадянами-резидентами транспортних засобів особистого користування, що класифікуються за товарними позиціями 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепів до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД дозволяється на строк до одного року під письмове зобов'язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, після сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів. Тимчасове ввезення громадянами-резидентами на митну територію України інших транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року під письмове зобов'язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, та із застосуванням до них заходів гарантування, передбачених розділом Х цього Кодексу.

Таким чином, необхідність сплати особою, при ввезенні на територію України транспортного засобу для особистого користування, митних платежів або звільненні від їх сплати залежить від того, чи є особа резидентом чи нерезидентом.

Відповідно до ч.1 ст. 458 МК України порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред'явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

Відповідно до вимог ст. 531 МК України, підставами для скасування або зміни постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил є: відсутність у діях особи, яка притягується до відповідальності, ознак порушення тих митних правил, які ставляться в вину правопорушнику, тобто з наданих суду письмових доказів, у діях позивачва не вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 485 МК України, оскільки у його діях відсутня вина у формі умислу або необережності, суспільно-небезпечні наслідки його дій не встановлені.

Так, відповідно до ст.485 МК України заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв'язку з якими було надано такі пільги, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів.

Згідно до ч.1 ст. 494, ч.1 ст.495 МК України про кожний випадок виявлення порушення митних правил уповноважена посадова особа органу доходів і зборів, яка виявила таке порушення, невідкладно складає протокол за формою, установленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Доказами у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі дані встановлюються, серед іншого: протоколом про порушення митних правил, іншими документами (належним чином завіреними їх копіями або витягами з них) та інформацією, у тому числі тими, що перебувають в електронному вигляді. Посадова особа органу доходів і зборів, яка здійснює провадження у справі про порушення митних правил, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Таким чином, аналізуючи положення зазначеної статті, суд прийшов до висновку про те, що склад правопорушення викладений в даній нормі передбачає спеціальну протиправну мету дій декларанта щодо заявлення неправдивих відомостей неправомірне звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру. Наявність спеціальної протиправної мети в диспозиції вказаної норми свідчить про те, що зазначене правопорушення може бути вчинене лише з умисною формою вини.

Що стосується доводів представника Відповідача про те, що Позивач постійно проживає на території Держави України, оскільки має паспорт та зареєстрований в Україні, а отже є резидентом у розумінні вимог митного законодавства, то суд не може прийняти їх до уваги з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Стаття 6 зазначеного Закону визначає, що реєстрація та продовження реєстрації тимчасового перебування іноземців, осіб без громадянства здійснюються відповідно до законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Однак, в оскаржуваній постанові про порушення митних правил Одеська митниця ДФС посилалась на те, що позивач є громадянином України та повинен нести відповідальність відповідно до вимог законодавства даної держави як громадянин України. При цьому, роблячи наголос на українському громадянстві Позивача та на не проходженні Позивача процедури припинення громадянства України, митний орган намагається підмінити поняття, оскільки, як зазначало вище, єдиною вагомою обставиною є постійне проживання особи.

Що стосується встановлення місця проживання особи Відповідач посилався на те, що відповідно до листа Адресно-довідкового бюро Головного управління ДМС України в Одеській області від 05.09.2017 № 2813-1 позивач, громадянин України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований з 26.11.2006 по теперішній ча за адресою: АДРЕСА_1, документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_5, виданим 01.11.2006, Саратським РВ в Одеській області, а тому є резидентом України.

Згідно Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, визнається житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Однак, чинне законодавство дає ще й інше розуміння поняття "місце проживання", під яким слід розуміти адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік (ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"). Від місця проживання законодавець відмежовує «місце перебування», тобто адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік.

Судом встановлено, що позивач має паспорт громадянина Болгарії, має постійне місце проживання в Болгарії та знаходиться у трудових відносинах з компанією ТОВ «ИЗВОР ОТ КАМЧИЯ», періодично їздить до України за дорученням компанії, про що свідчить відповідь від 07.05.2018 на адвокатський запит № 8/18 від 05.05.2018 та цивільний договір № 1 менеджера від 02.03.2016. Перетин кордону України Позивачем був зумовлений у зв'язку із зазначеними трудовими відносинами.

20 листопада 1995 року між Урядом України і Урядом Республіки Болгарія була підписана Конвенція про уникнення подвійного оподаткування доходів і майна та попередження податкових ухилень, ратифікована Законом України № 136/96-ВР від 23 квітня 1996 року (далі - Конвенція).

Відповідно до ст. 4 Конвенції 1. Для цілей цієї Конвенції вираз "резидент однієї Договірної Держави" означає: а) у разі України будь-яку особу, яка за законодавством України підлягає оподаткуванню в ній на підставі місця проживання, постійного місця перебування, місцезнаходження керівного органу, місця реєстрації або іншого аналогічного критерію. Цей термін, разом з тим не включає особу, яка підлягає оподаткуванню в Україні, тільки якщо ця особа одержує доходи з джерел в Україні або стосовно майна, що в ній міститься; b) у разі Болгарії будь-яку фізичну особу, яка є громадянином Болгарії і яка не є резидентом третьої країни, і будь-яку іншу особу, головний офіс якої розміщений або зареєстрований у Болгарії. 2. У разі, коли відповідно до положень пункту 1 цієї статті фізична особа є резидентом обох Договірних Держав, її становище визначається відповідно до таких правил: а) вона вважається резидентом Договірної Держави, де вона має постійне житло. Якщо вона має постійне житло в обох Договірних Державах, вона вважається резидентом тієї Держави, де вона має більш тісні особисті й економічні зв'язки (центр життєвих інтересів); b) у разі, коли Договірна Держава, в якій вона має центр життєвих інтересів, не може бути визначена або коли вона не має постійного житла в жодній з Договірних Держав, вона вважається резидентом тієї Договірної Держави, де вона звичайно проживає; c) якщо вона звичайно проживає в обох Договірних Державах або коли вона звичайно не проживає в жодній з них, вона вважається резидентом тієї Держави, громадянином якої вона є; d) якщо вона є громадянином обох Договірних Держав або коли вона не є громадянином жодної з них, компетентні органи Договірних Держав вирішують питання оподаткування такого резидента за взаємною згодою.

Судом встановлено, що Центр життєвих інтересів (більш тісні особисті й економічні зв'язки) Позивача знаходиться у Республіці Болгарія, що підтверджується наявністю нерухомого майна, що підтверджується нотаріальним актом про купівлю та продаж нерухомості від 2016 року, нотаріальним актом про купівлю та продаж нерухомості від 2016 року, договором на управління та обслуговування житлового комплексу закритого типу ПЕРЛА № 1/ 147 від 16.05.2016, рахунками та чеками за оплату за обслуговування квартири та паркувального місця Позивача Республіці Болгарія; наявністю рахунку в банку, що підтверджується договором про стандартний строковий депозит фізичної особи від 24.02.2015 та приміткою про внесення грошових коштів на даний рахунок; сплатою податків, що підтверджується платіжними дорученнями від 16.05.2016 та 17.05.2016.

Відповідно до п. 14.1.213 ст. 14 Податкового кодексу України резиденти - це: а) юридичні особи та їх відокремлені особи, які утворені та провадять свою діяльність відповідно до законодавства України з місцезнаходженням як на її території, так і за її межами; б) дипломатичні представництва, консульські установи та інші офіційні представництва України за кордоном, які мають дипломатичні привілеї та імунітет; в) фізична особа - резидент - фізична особа, яка має місце проживання в Україні.

У разі якщо фізична особа має місце проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо така особа має місце постійного проживання в Україні; якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв'язки (центр життєвих інтересів) в Україні. У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від'їзду) протягом періоду або періодів податкового року.

Достатньою (але не виключною) умовою визначення місця знаходження центру життєвих інтересів фізичної особи є місце постійного проживання членів її сім'ї або її реєстрації як суб'єкта підприємницької діяльності.

Якщо неможливо визначити резидентський статус фізичної особи, використовуючи попередні положення цього підпункту, фізична особа вважається резидентом, якщо вона є громадянином України.

Якщо всупереч закону фізична особа - громадянин України має також громадянство іншої країни, то з метою оподаткування цим податком така особа вважається громадянином України, який не має права на залік податків, сплачених за кордоном, передбаченого цим Кодексом або нормами міжнародних угод України.

Якщо фізична особа є особою без громадянства і на неї не поширюються положення абзаців першого - четвертого цього підпункту, то її статус визначається згідно з нормами міжнародного права.

Достатньою підставою для визначення особи резидентом є самостійне визначення нею основного місця проживання на території України у порядку, встановленому цим Кодексом, або її реєстрація як самозайнятої особи.

Судом встановлено, що Позивач більше 183 днів перебував у Республіці Болгарія, що підтверджується листом Державної прикордонної служби України наданий на адвокатський запит № 4/18 від 12.04.2018.

Таким чином, Позивач у розумінні Митного кодексу України є нерезидентом України, та не може нести адміністративну відповідальність, як резидент України, за порушення митних правил за ознаками ст. 485 МК України.

Крім того, оскільки Позивач є нерезидентом України, тому, незалежно від того, який паспорт ним було пред'явлено при митному оформленні транспортного засобу, він звільняється від сплати митних платежів за тимчасове ввезення транспортного засобу особистого користування на територію України.

З огляду на зазначене висновок митного органу, що Позивачем вчинено протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, є необґрунтованим.

Так, стаття 19 Конституції України визначає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції з прав людини кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстроннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно до ст. 1 Захист права власності протоколу №1 до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, шляхом співставлення зібраних по справі доказів, з врахуванням встановленого КАС України обов'язку доведення правомірності рішення суб'єкта владних повноважень, суд приходить до висновку, що Відповідачем не надано доказів того, що в діях громадянина Болгарії ОСОБА_2 наявний склад правопорушення, передбаченого ст. 485 Митного кодексу України, а тому не повинна нести відповідальність.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 33, 287-289, 293 КУпАП, ст. ст. 2, 5, 77, 90, 241-246, 250 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов Громадянина Болгарії ОСОБА_2 до Заступника начальника митниці-начальника управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Одеської митниці Державної фіскальної служби України Халковського Олександра Миколайовича, про скасування постанови в справі про порушення митних правил №1257/50000/17 від 13 грудня 2017 року задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову про порушення митних правил №1257/50000/17 від 13 грудня 2017 року, якою громадянина України ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 485 Митного кодексу України.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст.ст. 295, 297 КАС України.

Повний текст рішення складено 10 вересня 2018 року

Головуючий: