Справа № 242/5735/16-а
Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2018-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

06 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 242/5735/16-а

адміністративне провадження № К/9901/33839/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Стародуба О.П.,

суддів - Анцупової Т.О., Кравчука В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради Донецької області на постанову Селидівського міського суду Донецької області від 01.03.2017р. (суддя - Коліщук З.М.) та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 24.05.2017р. (судді - Міронова Г.М., Арабей Т.Г., Геращенко І.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради Донецької області, третя особа - ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду із позовом (з урахуванням уточнень позовних вимог), в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у поновленні виплати допомоги при народженні дитини, скасувати рішення відповідача від 03.03.2016р. №57 про відмову у виплаті цієї допомоги, зобов'язати відповідача поновити йому виплату допомоги при народженні дитини.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що є внутрішньо переміщеною особою, який був вимушений покинути місце свого проживання у м. Донецьк та переїхати з родиною на підконтрольну українській владі територію до м. Селидове Донецької області. З 25.02.2014р. по жовтень 2014 року отримував державну допомогу при народженні дитини, проте в подальшому цю виплату припинено. Після неодноразових звернень до відповідача щодо виплати допомоги на дитину, лише 02.09.2016р. отримано відповідь про відмову у її призначенні з посиланням на пропуск річного строку звернення за допомогою. Вважає такі дії відповідача протиправними, оскільки всі необхідні документи на отримання державної допомоги при народженні дитини ним було подано вчасно 02.02.2016р.,будь-яких обмежень щодо строків на той час не існувало.

Постановою Селидівського міського суду Донецької області від 01.03.2017р. позов задоволено.

Визнано протиправними дії відповідача щодо відмови у поновленні позивачу виплати допомоги при народженні дитини.

Скасовано рішення відповідача від 03.03.2016р. №57 про відмову позивачу у виплаті допомоги при народженні дитини.

Зобов'язано відповідача поновити позивачу виплату допомоги при народженні дитини, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 24.05.2017р. змінено постанову Селидівського міського суду Донецької області від 01.03.2017р..

Абзац 3 резолютивної частини постанови після слова «ради» доповнено словами та цифрами «№ 338 від 02.09.2016р.».

Абзац 4 резолютивної частини постанови після слова «народження» доповнити словами та цифрами «з 01.01.2015р.»

З ухваленими у справі рішеннями не погодився відповідач, звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просив скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що позивачем пропущено передбачений Порядком призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми річний строк від 27.12.2001р. №1751 строк звернення за поновленням допомоги при народженні дитини з дати припинення її виплати, оскільки відповідно до отриманої довідки внутрішньо переміщеної особи позивач проживає на підконтрольній території України з 10.11.2015р. по 02.02.2016р. та мав можливість вчасно звернутись за отриманням зазначеної допомоги, проте своїм правом не скористався.

Позивач своїм правом подати відзив на касаційну скаргу не скористався.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права суд приходить до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» від 21.11.1992р. №2811-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до цього Закону призначається державна допомога сім'ям з дітьми, зокрема, допомога при народженні дитини.

Згідно статті 10 цього Закону допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Згідно частини 7 статті 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Відповідно до частини 9 статті 11 цього Закону виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення

батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; у разі виникнення інших обставин.

Пунктом 12 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001р. №1751 передбачено, що допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

Згідно пункту 13 цього Порядку виплата допомоги припиняється у разі позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відмови отримувача допомоги від виховання дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання

дитини; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання, крім дітей, які народилися під час перебування матері в слідчому ізоляторі або установі виконання покарань за умови перебування дитини разом з матір'ю; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; перебування отримувача допомоги у місцях позбавлення волі за рішенням суду; усиновлення дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування; смерті дитини; смерті отримувача допомоги; виникнення інших обставин.

Згідно пункту 13 Порядку №1751 виплата допомоги поновлюється у випадках, передбачених абзацами двадцятим - двадцять сьомим, двадцять дев'ятим і тридцятим цього пункту, у разі, коли особа, що фактично здійснює догляд за дитиною (один з батьків дитини, опікун), звернулася протягом дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги до органу, що призначив допомогу, з письмовою заявою.

В ході розгляду справи по суті судами попередніх інстанцій встановлено, що 01.12.2007р. позивач та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів 2007 року зроблено відповідний актовий запис № 696 і що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1, виданого 01.12.2007р. відділом реєстрації актів цивільного стану Будьоннівського районного управління юстиції у м. Донецьку. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінилося на ОСОБА_4

Згідно копії свідоцтва про народження відділу державної реєстрації актів цивільного стану Пролетарського районного управління юстиції у м. Донецьку серії НОМЕР_2 від 05.03.2014р., у позивача 25.02.2014р. народився син - ОСОБА_5, про що складено відповідний актовий запис № 166.

Судами встановлено, що позивачу призначено виплату державної допомоги при народженні дитини, яка в подальшому була припинена з 01.01.2015р.

Згідно довідки Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради Донецької області від 02.02.2016р. № позивач перебуває на обліку як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, а саме - з м. Донецьк до м. Селидове Донецької області.

Згідно аналогічних довідок від 03.03.2016р. № та від 01.08.2016р. № на обліку внутрішньо переміщених осіб перебувають дружина та син позивача.

02.02.2016р. позивач звернувся до Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради Донецької області із заявою про призначення допомоги при народженні дитини позивач звернувся 02.02.2016р.

Рішенням Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради Донецької області від 03.03.2016р. №57 відповідно до абзацу 4 статті 71 постанови Кабінету Міністрів України «Про облік внутрішньо переміщених осіб» від 01.10.2014р. №509 відмовлено позивачу в поновленні допомоги при народженні дитини на дату звернення 02.02.2016р.

Підставою для цього стало звернення позивача за допомогою після спливу річного строку після припинення її виплати та у зв'язку з тим, що довідка внутрішньо переміщеної особи не є дійсною без проставлення відмітки про реєстрацію місця проживання.

Рішенням Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради Донецької області від 02.09.2016р. №338 відповідно до пункту 13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми відмовлено у поновленні позивачу допомоги при народженні дитини на дату звернення 01.08.2016р., оскільки заява на поновлення надійшла після спливу року з моменту припинення виплати цієї допомоги з 01.01.2015р.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції. з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач та його син є громадянами України, мають такі самі конституційні права як і інші громадяни України, законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини, за ознакою місця проживання, а тому відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» та встановлених у справі обставин позивач має право на отримання державної допомоги при народженні дитини.

Суд дійшов висновку про те, що позивачем не пропущений річний строк звернення до відповідача із заявою про призначення допомоги при народженні дитини, оскільки із відповідною заявою він звернувся 02.02.2016р.

Змінюючи постанову суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що наявність рішень Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради Донецької області від 03.03.2016р. №57 та від 02.09.2016р. №338 про відмову в поновленні виплати допомоги при народженні дитини є перешкодою для виплати позивачу допомоги, а тому з метою повного захисту його прав та інтересів суд вийшов за межі позовних вимог шляхом скасування зазначених рішень.

Крім того, апеляційний суд виходив з того, що виплату позивачу допомоги при народженні дитини припинено з 01.01.2015р., а тому саме з цієї дати позовні вимоги підлягають поновленню.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій колегія суддів погоджується і вважає, що вони відповідають нормам матеріального та процесуального права і фактичним обставинам справи.

Мотиви та доводи наведені у касаційній скарзі, висновки судів не спростовують і є безпідставними, оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги при народженні дитини, передбачені законом підстави для відмови у поновленні її виплати відсутні, а тому суди обґрунтовано прийняли рішення про задоволення позову.

Посилання відповідача на пункт 13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001р. №1751, також є безпідставним, оскільки в ході розгляду справи не було встановлено наявність передбачених цим же пунктом підстав для припинення виплати спірної грошової допомоги.

Правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносинах вже була висловлена у постановах Верховного Суду від 14.02.2018р. у справі №591/610/16-а та від 29.08.2018р. у справі №591/1474/17.

Відповідно до частини 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Таким чином, оскільки при ухваленні судових рішень суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми матеріального права, порушень норм процесуального права не допустили, тому суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 345, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради Донецької області залишити без задоволення, а постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 24.05.2017р. та змінену постанову Селидівського міського суду Донецької області від 01.03.2017р. - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

О.П. Стародуб

Т.О. Анцупова

В.М. Кравчук