Справа № 415/6523/16-а
Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2018-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 415/6523/16-а

адміністративне провадження № К/9901/44378/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Стародуба О.П.,

суддів - Анцупової Т.О., Кравчука В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області на постанову Лисичанського міського суду Луганської області від 13.06.2017р. (суддя - Коваленко Н.В.) та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 08.08.2017р. (судді - Василенко Л.А., Гайдар А.В., Ханова Р.Ф.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У грудні 2016 року позивач звернулась до суду із позовом, в якому просила визнати дії відповідача протиправними та зобов'язати поновити їй нарахування і виплату пенсії за віком з 01.07.2016р.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є пенсіонером, отримує пенсію за віком, є переміщеною особою, яка вимушена була у 2014 році залишити своє постійне місце проживання у АДРЕСА_1 та у зв'язку із проведенням антитерористичної операції переміститись до АДРЕСА_2 де перебувала на пенсійному обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Бориспіль та Бориспільського району Київської області, як внутрішньо переміщена особа, а на початку липня 2016 року - до м. Лисичанськ Луганської області. У липні 2016 року вона звернулась до УПСЗН Лисичанської міської ради за довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та після її отримання - до відповідача за оформленням, нарахуванням та виплатою пенсії. Проте відповідач з липня 2016 року пенсійні виплати їй не здійснює.

Постановою Лисичанського міського суду Луганської області від 13.06.2017р., яка залишена без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 08.08.2017р., позов задоволено.

Визнано протиправними дії та зобов'язано відповідача поновити з 01.07.2016р. нарахування і виплату позивачу пенсії за віком.

З ухваленими у справі рішеннями не погодився відповідач, подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просив скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що припиняючи позивачу виплату пенсії управління Пенсійного фонду діяло відповідно до положень Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014р. №509, постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014р. №637 та Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016р. №365, до підтвердження особою факту проживання за місцем проведення виплат.

Позивач своїм правом подати відзив на касаційну скаргу не скористалась.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права суд приходить до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з пунктом 2 статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» виплата пенсій громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території і не отримують пенсії та інших соціальних виплат від уповноважених органів Російської Федерації, здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Кабінетом Міністрів України 07.11.2014р. прийнято постанову № 595 «Про деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», якою затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької і Луганської області.

Частиною третьою статті 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV передбачено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 цього Закону №1058 передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

В ході розгляду справи по суті судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач є пенсіонером, отримує пенсію по втраті годувальника та у 2014 році була вимушена покинути своє постійне місце проживання у АДРЕСА_1 та у зв'язку із проведенням антитерористичної операції перемістилась з тимчасово окупованої території до АДРЕСА_2

Згідно довідки Управління соціального захисту Бориспільської районної державної адміністрації Київської області від 19.11.2014р. № позивача взято на облік, як внутрішньо переміщену особу.

Розпорядженням Управління Пенсійного фонду України в м. Борисполі та Бориспільському районі Київської області від 16.12.2014р. №3081 позивачу призначено нарахування і виплату пенсії на підставі поданої нею заяви від 16.12.2014р.

У липні 2016 року позивач переїхала до м. Лисичанська Луганської області.

Згідно з довідкою Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради Луганської області від 05.07.2016р. №924022755 позивача взято на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, а саме - з міста Кіровськ Луганської області до м. Лисичанськ Луганської області.

07.07.2016р. позивач звернулась до відповідача із заявою про витребування з Управління Пенсійного фонду України в м. Бориспіль та Бориспільського району Київської області її пенсійної справи, при цьому зазначила, що пенсію отримувала по червень 2016 року.

07.07.2016р. відповідач звернувся до Управління Пенсійного фонду України в м. Бориспіль та Бориспільського району Київської області із запитом №2048 про витребування пенсійної справи позивача.

Супровідним листом Управління Пенсійного фонду України в м. Бориспіль та Бориспільського району Київської області від 20.07.2016р. №117 надіслано до відповідача пенсійну справу позивача, та одночасно повідомлено про отримання нею пенсії по 30.06.2016р. включно.

На запит відповідача від 13.07.2016р. №2048 Управлінням Пенсійного фонду України в м. Бориспіль та Бориспільського району Київської області повідомлено про те, що позивача знято з пенсійного обліку 01.07.2016р.

Розпорядженням відповідача від 03.08.2016р. №36204 позивачу призначено пенсію по втраті годувальника, як внутрішньо переміщеній особі.

Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 16.09.2016р. №3367 місце проживання позивача за адресою у АДРЕСА_3 не підтверджено.

Згідно витягу з протоколу №13 засідання міської Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 26.09.2016р. позивачу відмовлено у відновленні пенсії на підставі пункту 13 Порядку від 08.06.2016р. №365 у зв'язку із відсутністю за фактичним місцем проживання.

25.10.2016р. позивач звернулась до відповідача із заявою про поновлення їй нарахування і виплати пенсії, оскільки відповідно до вимог закону право особи на призначення пенсії не можна пов'язувати з такою умовою, як постійне місце проживання, а держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, проте жодної відповіді або рішення про відмову у виплаті їй пенсії позивач не отримала.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що в порушення вимог Конституції України позивачу припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення, за відсутності законодавчо встановлених підстав, виключний перелік яких наведений у частині 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», із допущенням по відношенню до позивача дискримінації за ознакою місця проживання

Суди дійшли висновку про те, що Закони України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» мають вищу юридичну силу ніж постанова Кабінету Міністрів України від 08.06.2016р. №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, а тому посилання відповідача на цей нормативно-правовий акт є необґрунтованим.

Крім того, суди виходили з того, що виходячи із правової та соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою як постійне проживання в Україні, а держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами. Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави є невід'ємним правом кожної людини, це право, як і інші права і свободи, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця проживання.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій колегія суддів погоджується і вважає, що вони відповідають нормам матеріального та процесуального права і фактичним обставинам справи.

Мотиви та доводи наведені у касаційній скарзі, висновки судів не спростовують і є безпідставними, оскільки припинення відповідачем виплати позивачу пенсії відбулось за відсутності передбачених законом для цього підстав, рішення про припинення виплати пенсії на підставі переліку, наведеного у статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та про скасування довідки про взяття позивача на облік як внутрішньо переміщеної особи відповідачем не приймалось, а тому суди обґрунтовано прийняли рішення про задоволення позовних вимог.

Крім того, не підтвердження фактичного місця проживання не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, а постанова Кабінету Міністрів України від 08.06.2016р. №365 є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання пенсії.

Відповідно до частини 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Таким чином, оскільки при ухваленні судових рішень суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми матеріального права, порушень норм процесуального права не допустили, тому суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 345, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області залишити без задоволення, а постанову Лисичанського міського суду Луганської області від 13.06.2017р. та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 08.08.2017р. - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

О.П. Стародуб

Т.О. Анцупова

В.М. Кравчук