Справа № 813/2324/18
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2018-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №813/2324/18

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 вересня 2018 року
Львівський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Сакалоша В.М.,
за участю секретаря судового засідання Михайленко Б.С.,
представника відповідача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання неправомірним рішення, зобовязання вчинити дії, -
в с т а н о в и в :
ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2, позивач) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі ГУ ПФ України у Львівській області, відповідач) з наступними позовними вимогами:
-зобовязати Головне управління Пенсійного Фонду України у Львівській області провести поновлення та виплату пенсії за віком позивачці з 07.10.2009 року шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.
Ухвалою судді від 11.06.2018 року відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі.
Ухвалою суду від 02.08.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що перебувала на обліку в Дрогобицькому об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Львівської області та отримувала пенсію за віком. У 1997 році виплата пенсії була припинена у звязку із виїздом позивачки на постійне місце проживання до Ізраїлю. 06.09.2017 року позивач через представника звернулася до Дрогобицького обєднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області із заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії за віком. Однак, позивачу було відмовлено у поновленні пенсійних виплат.
Представник позивача в судове засідання не прибув. 03.09.2018 року на електронну адресу суду від представника позивача надійшло клопотання за вх. № 3323 ел., в якому представник позивача зазначив, що вимоги адміністративного позову підтримує в повному обсязі та просить проводити розгляд справи без участі позивача та його представника.
Представник відповідача ГУ ПФ України у Львівській області в судовому засіданні проти позову заперечив. У поданому через канцелярію суду відзиві, запереченні на відповідь на відзив та додаткових поясненнях представник відповідача зазначив, що виплата пенсії здійснюється в межах України, переказування її за кордон не передбачено чинним законодавством, якщо інше не передбачене міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Представник зазначив, що в переліку наявних чинних двосторонніх договорів відсутній договір про соціальне пенсійне забезпечення між Україною та Ізраїлем. Також у відзиві зазначено, що заяви не приймаються від представників за довіреністю, а лише від осіб особисто, або законних представників. Представник зазначив, що заява позивача було подана та розглянута в порядку Закону України "Про звернення громадян", відтак рішення про відмову у поновленні виплати пенсії відповідачем не приймалося. Враховуючи наведене, представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити повністю.
Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_2 перебувала на обліку в Дрогобицькому об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримувала пенсію за віком.
27.02.1997 року ОСОБА_2, виїхала на постійне місце проживання у державу Ізраїль.
06.09.2017 року представник позивачки звернувся до Дрогобицького об'єднаного управлінні Пенсійного фонду України Львівської області із заявою про поновлення виплати пенсії за віком, яка не виплачувалася з 1997 року.
Вважаючи свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернулася з позовом до суду.
Даючи оцінку спірним правовідносинам суд керувався таким.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст. 44 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Частина 1 ст.47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначає, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Згідно з приписами ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною 3 статті 35 та статтею 46 вказаного Закону.
Згідно до ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року за № 1058 передбачені умови виплати пенсії у разі виїзду за кордон для осіб, які мали вже статус "пенсіонера" до виїзду за кордон.
Так, відповідно до вказаної статті, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.
Конституційний Суд України в рішенні від 07.10.2009 № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення п. 2 ч.1 ст.49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
Виходячи наведеного, суд критично ставиться до покликання представника відповідача, що однією із причин неможливості проведення поновлення пенсії позивачу є відсутність між Україною та Державою Ізраїль ратифікованого Верховною Радою України міжнародного договору, яким би були врегульовані відносини із виплати пенсій, призначених в Україні пенсіонерам, які виїхали на постійне місце проживання у Державу Ізраїль.
Суд наголошує, що з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009, тобто з 07.10.2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".
Проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.
Отже, з 07.10.2009 року відповідач мав би відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон у разі його належного звернення до органу Пенсійного фонду з відповідною заявою.
Водночас, суд наголошує, що постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".
Відповідно до пункту 1 Порядку заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.
У пункті 7 Порядку міститься перелік документів, необхідних для призначення пенсії.
Згідно з пунктом 30 Порядку документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, засвідчених у нотаріальному порядку або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.
Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі, якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, подається копія з неї, засвідчена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.
При прийманні документів орган, що призначає пенсію:
а) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;
б) здійснює попередню правову експертизу змісту і належного оформлення представлених документів;
в) перевіряє правильність копій відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розходження (пункт 38 Порядку).
Не пізніше 10 днів після надходження заяви з необхідними для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення раніше призначеної пенсії документами орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до ПФУ (пункт 39 Порядку).
Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження (пункт 43).
Аналіз наведених норм права дозволяє дійти висновку, що підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення пенсії за віком, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу ПФУ в установленому порядку.
Відповідно до п.2.9 Порядку, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії) повинна пред'явити паспорт чи інший документ, що засвідчує особу, місце проживання (реєстрації) та вік.
За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймається паспорт, або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземні громадяни та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання.
Згідно матеріалів справи, до органу Пенсійного фонду від імені ОСОБА_2 надійшло звернення ОСОБА_3, яка діяла на підставі довіреності від 11.05.2017 року.
До звернення додано нотаріально засвідчену та апостильовану заяву ОСОБА_2 від 11.05.2017 року про поновлення виплати пенсії, яка припинена у звязку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, довіреність та копії посвідчення особи, картки платника податків, посвідчення ветерана праці ОСОБА_2, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, Ізраїль.
Як вбачається з тексту вказаної довіреності, ОСОБА_3 була уповноважена від імені ОСОБА_4 бути її представником, зокрема в органах Пенсійного фонду України та звертатися від її імені щодо захисту її прав на соціальне і пенсійне забезпечення, тобто представником за довіреністю.
Представник відповідача зазначив, що оскільки ОСОБА_3 не є законним представником позивача, то права звернення до Пенсійного фонду України із заявою про поновлення виплатити пенсії ОСОБА_2 у неї немає.
Отже, підсумовуючи наведене, у даному випадку має місце відсутність особистого звернення позивача або його законного представника з заявою та відсутність документів, які б засвідчили місце проживання особи, що є порушенням п. 1.5 та п. 2.9 вищевказаного Порядку.
Представник відповідача зазначив, що у звязку з неналежним зверненням, заяву ОСОБА_3, що діяла на підставі довіреності від 11.05.2017 року від імені ОСОБА_2 було розглянуто відповідачем 29.09.2017 року відповідно до Закону України "Про звернення громадян". Тому, жодного рішення щодо поновлення чи щодо відмови у поновленні виплати пенсії позивачу відповідачем не приймалося.
Отже, підсумовуючи усе наведене, суд зазначає, що позивач самостійно та належним чином не зверталася до органів Пенсійного фонду із заявою про поновлення виплати пенсії за віком відповідно до вимог Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".
Також, суд зазначає, що поновлення нарахування пенсії повинно проводитися з моменту звернення з відповідною заявою, у відповідності до вимог Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".
Таким чином, вимоги позивача щодо поновлення виплати пенсії з 07.10.2009 року не відповідають законодавству, адже представник позивача з відповідною заявою до органів Пенсійного фонду звернувся лише 11.05.2017 року.
Суд зазначає, що попри наявність у позивачки конституційного права особи на виплату пенсії як громадянки, яка виїхала на постійне місце проживання за кордон, суд зважив на те, що документи надані позивачкою для призначення пенсії не відповідають вимогам Порядку.
За обставин недотримання позивачкою встановленого порядку, жодного рішення щодо поновлення чи щодо відмови у поновленні виплати пенсії позивачу відповідачем не приймалося, а вирішення питання про зобов'язання управління ПФУ вчинити певні дії є передчасним.
Тому, враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 725/5885/14-а.
Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.
У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Матеріали справи свідчать, що відповідні критерії відповідачем були дотримані, відтак жодних підстав для задоволення позовних вимог у даній справі немає.
Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог та враховуючи обставини справи, суд дійшов висновку відмовити у задоволенні позову повністю.
Відповідно до ст.139 КАС України судові витрати з сторін не стягуються.
Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 139, 242-246, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
п о с т а н о в и в :
у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Судові витрати стягненню не підлягають.
Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 11 вересня 2018 року.

Суддя В.М. Сакалош