Справа № 808/2093/18
Суддя: Прасов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2018-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

10 вересня 2018 року о/об 09 год. 14 хв.Справа № 808/2093/18 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Прасова О.О. при секретарі Агаєві Р.А., розглянувши у місті Запоріжжі за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (69000, АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_1)

до Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» (69600, м.Запоріжжя, вул.Перша ливарна, буд.36; )

про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі позивач або ОСОБА_1В.) звернулася до суду з позовом до Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» (надалі відповідач або ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»), в якому позивач просить суд: 1) накази начальника Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» №18/ОС/СТ-18 від 07.03.2018 та №46/ОС-18 від 14.03.2018 про звільнення позивача з Державної кримінально-виконавчої служби України визнати протиправними та скасувати; 2) поновити позивача на вищевказаній посаді начальника відділу по контролю за виконанням судових рішень Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» з моменту його звільнення; 3) стягнути з відповідача Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу по момент постановлення рішення судом.

В адміністративному позові (а.с.59-68) зазначено, що ОСОБА_1, проходила службу в державній установі Державної кримінально-виконавчої служби України з 01.02.2013 на різних посадах і останньою посадою, яку займала в Державній установі «Запорізький слідчий ізолятор» до звільнення була посада начальника відділу по контролю за виконанням судових рішень та станом на 14.03.2018 мала спеціальне звання «майор внутрішньої служби». 18.12.2017, близько 16 год. 40 хв., під час контрольної перевірки осіб, які утримуються в камері №122 установи внутрішнього поста №7 четвертого режимного корпусу, встановлено, що ув'язнений ОСОБА_2, який утримувався у вказаній камері і щодо якого судом був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, внаслідок неналежного виконання своїх службових обов'язків рядом працівників відповідача при звільненні з установи під заставу іншої особи - ув'язненого ОСОБА_3, який перебував в одній камері разом з ОСОБА_2, останній видав себе за ОСОБА_3, і безперешкодно пройшовши шість постів, в т.ч. пункт прийому та відправки засуджених і ув'язнених, покинув установу «Запорізький слідчий ізолятор» через КПП по пропуску людей, саме як ув'язнений ОСОБА_3, якого повинні були звільнити під заставу. Під час проведення таких дій по звільненню особи з установи «Запорізький слідчий ізолятор», певні, конкретно визначені працівники установи повинні діяти відповідно до своїх посадових обов'язків та нормативно-розпорядчих документів і, серед іншого, зобов'язані повідомити відділ по контролю за виконанням судових рішень про звільнення ув'язненого для його ідентифікації та прийняття участі у звільненні ув'язненого. Одним із обов'язків, передбачених посадовою інструкцією позивача є «контроль за прийняттям та звільненням засуджених та ув'язнених що перебувають в установі». 12.12.2017 до позивача звернулась її підлегла (фахівець відділу ОСОБА_4), яка повідомила, що згідно ухвали суду за ув'язненого ОСОБА_5 внесена застава, а тому він підлягає звільненню. Крім іншого, у обов'язки позивача входить перевірка факту винесення судом відповідної ухвали та внесення грошових коштів за ув'язненого, а також отримання підтвердження із Судової державної адміністрації про внесення коштів. Після перевірки внесення коштів за ув'язненого та отримання підтвердження із Судової державної адміністрації, ОСОБА_4 подала позивачу на перевірку та затвердження наступні документи - Форму «Б», яка є довідкою про звільнення особи та документом, що посвідчує його особу в двох екземплярах та особову справу ОСОБА_3 Перевіривши наявність законних підстав для звільнення ОСОБА_5 - квитанції про сплату застави, підтвердження із судової адміністрації, ували суду про застосування застави стосовно ОСОБА_5 та звіривши його фотокартку на формі «Б» з фотокарткою, яка вклеюється в анкету новоприбулої особи, що заводиться при прибутті цієї особи в ізолятор і міститься в особовій справі, позивач поставила свій підпис на формі «Б» та віднесла вищевказані документи на перевірку та затвердження начальнику установи. Після затвердження форми «Б» начальником установи, ОСОБА_4 віднесла особову справу в чергову частину ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» після чого віддала її черговому помічнику капітану внутрішньої служби ОСОБА_6 для проведення процесу підготовки до звільнення ув'язненого ОСОБА_5 Вказаний процес звільнення ув'язненого, який на законних підставах звільняється з ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» проводиться у відповідності до вимог відповідно до «Інструкції із забезпечення режиму, охорони і нагляду за особами, які тримаються у слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України», яка затверджена 17.03.2015 наказом Міністерства юстиції України №21/5ДСК. Приблизно о 17:00 годин позивачу стало відомо, що черговий помічник начальника СІЗО ОСОБА_6 без повідомлення позивача, як начальника відділу по контролю за виконанням судових рішень, про намір звільнити ув'язненого ОСОБА_5, без залучення співробітників цього відділу, діючи усупереч вимог посадової інструкції не призупинив процес звільнення ОСОБА_5 у зв'язку з відсутністю при цьому відділу по контролю за виконанням судових рішень ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», що він зобов'язаний був зробити, а так само, не доповів керівництву установи про свої наміри звільнити того ув'язненого, якого необхідно звільнити - ОСОБА_5, а звільнив іншу особу - ОСОБА_2 Такі твердження позивача про неправомірність дій чергового помічника начальника СІЗО ОСОБА_6 випливають з того, що відповідно до «Інструкції із забезпечення режиму, охорони і нагляду за особами, які тримаються у слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України», черговий помічник начальника СІЗО звільняє ув'язнених чи засуджених, тільки в присутності працівника (фахівця, спеціаліста) відділу по контролю за виконанням судових рішень та після виконання цим працівником певних дій, спрямованих на повну та точну ідентифікацію звільняємої особи, і тільки після цього черговий помічник начальника СІЗО дає команду черговому по КПП по пропуску людей на пропуск через КПП звільняємої з установи особи. Робочий день в установі затверджений наказом начальника СІЗО і починається о 08:00 та закінчується о 17-00 з понеділка по четвер, а в п'ятницю - з 08-00 по 15-45. 12.12.2017 всі співробітники відділу по контролю за виконанням судових рішень, в тому числі і позивач впродовж робочого часу перебували на території установи. У вказаний день та час, ані позивач, ані його підлеглі, про чергову стадію процесу звільнення та початок самого фактичного моменту звільнення до перетину вищевказаною особою КПП по пропуску людей не повідомлені. Чому черговий помічник начальника СІЗО не повідомив позивача, як начальника відділу чи будь-кого з фахівців про початок самого фактичного моменту звільнення до перетину вищевказаною особою КПП по пропуску людей та процес звільнення позивачу не відомо. Черговий по КПП по пропуску людей, яка безпосередньо проводить пропуск звільняємої особи через КПП, тобто відчиняє замок дверей, також не повідомив ані позивача, ані працівників відділу по контролю за виконанням судових рішень про звільнення вищевказаної особи, хоча зобов'язаний був це зробити. Однак, при всьому цьому, черговий помічник начальника СІЗО та чатова КПП самостійно, невідомим чином ідентифікували особу звільняємого та самостійно його звільнили через КПП. Внаслідок неправомірних дій інших осіб позивач був позбавлений будь-якої можливості виконати свій обов'язок в частині ідентифікації звільняємої особи та здійснення контролю за звільненням як особисто, так і підлеглими працівниками. З цього приводу, внаслідок фактичної втечі ОСОБА_2, який видав себе за іншу особу, а певні працівники установи допустилися порушень чинного законодавства, відповідно до наказу №369/ОД-17 від 19.12.2017 відповідачем призначено та проведено службове розслідування, за наслідками якого 26.12.2017 складений висновок №739, який тоді ж був затверджений начальником установи. За результатами службової перевірки факту втечі ув'язненого ОСОБА_2, наказом начальника установи №116/ОС/СТ-17 від 26.12.2017, численний ряд працівників установи «Запорізький слідчий ізолятор», притягнуті до різних видів дисциплінарної відповідальності. На момент проведення службового розслідування з 26.12.2017 по 15.01.2018, а потім - з 16.01.2018 по 25.01.2018 позивач знаходився вдома, оскільки хворів, підтвердженням чого є листок непрацездатності, який після свого одужання він здав відповідачеві. У подальшому позивач знаходився у відпустці за 2017 рік, підтвердженням чого є рапорт про надання відпустки та відповідний наказ. Пунктами 7 та 8 цього ж наказу №116/ОС/СТ-17 від 26.12.2017 начальник установи вирішив, що питання щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за начебто допущене порушення вимог п.3 глави 3 розділу V «Інструкції із забезпечення режиму, охорони і нагляду за особами, які тримаються у слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України», буде вирішене після виходу позивача на службу та продовжено службове розслідування в частині з'ясування обставин та ступеню вини позивача за начебто допущені порушення вимог чинного законодавства. Вказані обставини підтверджуються наказом начальника установи №369/ОД-17 від 19.12.2017 висновком №739 від 26.12.2017 та наказом начальника установи №116/ОС/СТ-17 від 26.12.2017. Після виходу ОСОБА_1 на службу 07.03.2018, начальник установи 07.03.2018 видав наказ №18/ОС/СТ-18, в якому фактично перерахував причини втечі ОСОБА_2 та осіб, які були ним зазначені у наказі №116/ОС/СТ-17 від 26.12.2017 і які, на думку начальника установи, винні в цій втечі. При цьому, вказаним наказом начальник установи вирішив звільнити позивача з Державної кримінально-виконавчої служби України за начебто допущені ним порушення вимог п.12 глави 3 розділу V «Інструкції із забезпечення режиму, охорони і нагляду за особами, які тримаються у слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України», за начебто слабкий контроль за діями підлеглих і незабезпечення присутності працівника відділу по контролю за виконанням судових рішень під час звільнення з-під варти. Позивач наполягає, що відсутні як суб'єктивна, так і об'єктивна сторона проступку, а так само - причинно-наслідковий зв'язок між його діями чи бездіяльністю та негативними наслідками, що настали для відповідача. Позивач вважає, що відповідачем не доведено, що з сторони позивача мало місце невиконання або неналежне виконання службових обов'язків, покладених на ОСОБА_1 відповідно до приписів посадової інструкції чи нормативних актів, не доведена її вина в тому, що інша службова особа відповідача, яка не є підлеглою позивача, в порушення норм та правил відпустила з установи іншу, чим необхідно було, особу. Відповідачем не доведено, що позивач свідомо бажала чи свідомо допускала настання несприятливих для роботодавця наслідків. В подальшому, 14.03.2018 начальником установи виданий ще один наказ №46/ОС-18, який має назву «Про особовий склад» за яким, згідно Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», Закону України «Про Національну поліцію України», КЗпП України ОСОБА_1 знову звільнено за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію України» у зв'язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України з 14.03.2018. Як зазначено в наказі №46/ОС-18 від 14.03.2018, підставою для звільнення позивача, послужили матеріали службового розслідування. Однак, як вважає позивач, і наказ начальника ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» №18/ОС/СТ-18 від 07.03.2018, і наказ №46/ОС-18 від 14.03.2018 в частині звільнення ОСОБА_1 з Державної кримінально-виконавчої служби України є незаконними, підлягають визнанню протиправними та скасуванню, а позивач - поновленню на посаді начальника відділу по контролю за виконанням судових рішень ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», а на користь позивача з відповідача має бути стягнута середня заробітна плата за весь час вимушеного прогулу.

Позивач підтримав позовні вимоги.

Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву (а.с.78-79), в якому зазначено, що позивач стверджує, що його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності наказом №116/ОС/СТ-17 від 26.12.2017, а саме пунктами 7 та 8 цього наказу, проте якщо уважно ознайомитись з копією вище зазначеного наказу, то вказані в позовній заяві позивачем порушення вимог п.3 глави 3 розділу V «Інструкції із забезпечення режиму, охорони і нагляду за особами, які тримаються у слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України» не мають до позивача відношення, адже відповідно вище зазначеного наказу позивача притягнуто до відповідальності за порушення п.12 глави 5 розділу VI «Інструкції із забезпечення режиму, охорони і нагляду за особами, які тримаються у слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України», про це зазначено і в наказі №116/ОС/СТ-17 від 26.12.2017 і у наказі №18/ОС/СТ-18 від 07.03.2018. Твердження позивача про те, що його звільнено двома наказами теж хибні, адже наказ №18/ОС/СТ-18 від 07.03.2018 це фактично службова перевірка після виходу на службу, що зазначалось в наказі №116/ОС/СТ-17 від 26.12.2017 у пункті 8 цього наказу, а як результат проведеної службової перевірки це наказ №46/ОС-18 від 14.03.2018 яким звільнено позивача. Доводи позивача щодо застосування до нього крайнього заходу дисциплінарного стягнення цілком законні, оскільки його дії чи бездіяльність призвели до втечі засудженого, а наслідки цього могли закінчитись небезпекою для життя і здоров'я громадян України. Згідно з п.5.10 «Інструкції про роботу відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень установ виконання покарань та слідчих ізоляторів», затвердженого 08.06.2012 наказом Міністерства юстиції України №847/5, працівниками відділу контролю за виконанням судових рішень установ виконання покарань та слідчих ізоляторів при звільненні проводиться ідентифікація особи за фотокарткою, особливими прикметами або шляхом порівнювання наданих нею відповідей з даними, що знаходяться в її особовій справі. При виникненні підозри в правильності встановлення особи проводиться її дактилоскопіювання. З метою дотримання законності з питань звільнення з установ та слідчих ізоляторів засуджених осіб та взятих під варту, забезпечити комісійне звільнення осіб на КПП установи за присутності начальника відділу контролю за виконанням судових рішень та ЧПНСІ, з обов'язковою відео фіксацією на відеокамері КПП процесу звільнення. Жодним нормативним актом не передбачено те, що ЧПНСІ повинен повідомляти відділ контролю за виконанням судових рішень про момент звільнення ув'язненого, а виходячи з вище зазначеної інструкції працівники відділу контролю за виконанням судових рішень від початку процесу звільнення ув'язненого повинні бути присутні при його виході за межі охороняємої території слідчого ізолятора.

Відповідач проти позову заперечував.

Розглянувши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд зясував наступне.

У наданому до суду тексті Наказу начальника ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» арештного дому №116/ОС/СТ-17 від 26.12.2017 «Про притягнення персоналу ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» до відповідальності» зазначено наступне: «… 18.12.2017 близько 16 год. 40 хв. під час контрольної перевірки осіб, які утримуються у камері №122 внутрішнього поста №7 четвертого корпусу ЧПНСІ старшим лейтенантом внутрішньої служби ОСОБА_7 та заступником начальника СІЗО з режиму і охорони та оперативної роботи ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» підполковником внутрішньої ОСОБА_8 було виявлено відсутність у даній камері увязненого ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, котрий видав себе за ув'язненого ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, був звільнений з-під варти під заставу через КПП по пропуску людей. … Вище вказана подія стала можливим внаслідок не виконання вимог «Інструкції із забезпечення режиму, охорони і нагляду за особами, які тримаються у слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби Україні», затвердженої наказом Міністерства юстиції України №21/5 від 17.03.2015, а саме - слабкого контролю за діями підлеглих в частині забезпечення присутності працівника відділу по контролю за виконанням судових рішень під час звільнення з-під варти, з боку начальника відділу по контролю за виконанням судових майора внутрішньої служби ОСОБА_1 … Даний випадок став можливим внаслідок … Слабкого контролю за діями підлеглих в частині не забезпечення ВКВСР під час звільнення з-під варти ув'язненого ОСОБА_3 майором внутрішньої служби ОСОБА_1, начальником відділу по контролю за виконаним судових рішень. … Враховуючи вищевикладене, НАКАЗУЮ: … 7.За порушення вимог пункту 12 глави 5 розділу VI «Інструкції із забезпечення режиму, охорони і нагляду за особами, які тримаються у слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України №21/5 від 17.03.2015, та слабкого контролю за діями підлеглих в частині не забезпечення присутності працівника відділу по контролю за виконанням судових рішень під час звільнення з-під варти, заслуговує на притягнення до дисциплінарної відповідальності майор внутрішньої служби ОСОБА_1, начальник відділу по контролю за виконанням судових рішень, але у зв'язку із знаходженням її на лікарняному листі, вирішити питання про притягнення до відповідальності після виходу на службу. ...» (а.с.27-31).

Аналогічні за змістом відомості зазначені й у Висновку №739 службової перевірки по факту допущення грубих порушень при виконанні своїх службових обовязків персоналом ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», що призвели до скоєння втечі з-під варти 18.12.2017 увязненим ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, затвердженому 26.12.2017 начальником СІЗО начальником арештного дому (а.с.13-23).

До суду надано Наказ начальника ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» арештного дому №18/ОС/СТ-18 від 07.03.2018 «Про притягнення персоналу ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» до відповідальності», в якому при мотивації, аналогічній Наказу начальника ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» арештного дому №116/ОС/СТ-17 від 26.12.2017, зазначено: «… НАКАЗУЮ: 1.За порушення вимог пункту 12 глави 5 розділу VI «Інструкції із забезпечення режиму, охорони і нагляду за особами, які тримаються у слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України» затвердженої наказом Міністерства юстиції України №21/5 від 17.03.2015, та слабкого контролю за діями підлеглих в частині не забезпечення присутності працівника відділу по контролю за виконанням судових рішень під час звільнення з-під варти майора внутрішньої служби ОСОБА_1, начальника відділу по контролю за виконанням судових рішень звільнити з Державної кримінально-виконавчої служби України. …» (а.с.32-34).

У дослідженому Наказі начальника ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» арештного дому №46/ОС-18 від 14.03.2018 «Про особовий склад» зазначено наступне: «… Згідно до Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», Закону України «Про Національну поліцію України», згідно Кодексу Законів «Про працю України» 1.ЗВІЛЬНИТИ: за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України): - майора внутрішньої служби ОСОБА_1 (М-193387), начальника відділу по контролю за виконанням судових рішень державної установи «Запорізький слідчий ізолятор», 14 березня 2018 року. Вислуга років складає: у календарному обчисленні 15 (п'ятнадцять) років 05 (п'ять) місяців 20 (двадцять) днів, у пільговому обчисленні 17 (сімнадцять) років 02 (два) місяці 04 (чотири) дні. Невикористана відпустка за 2018 рік складає 8 діб. Підстава: матеріали службового розслідування. …» (а.с.35).

Судом досліджено: Послужний список ОСОБА_1, документи, з питань проходження нею служби та ті, що характеризують особу позивача (а.с.36-43).

Позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з вище викладеного та через наступне.

У ч.7 ст.20 Закону України №3352-XII від 30.06.1993 «Про попереднє ув'язнення» зазначено, що начальник установи попереднього ув'язнення зобов'язаний звільнити з-під варти підозрюваного, обвинуваченого після внесення застави, визначеної слідчим суддею, судом в ухвалі про застосування до такої особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Після отримання документа, що підтверджує внесення застави, та його перевірки начальник установи попереднього ув'язнення зобов'язаний негайно звільнити з-під варти особу та повідомити про це усно і письмово слідчого, прокурора та слідчого суддю, а якщо застава внесена під час судового провадження, - прокурора та суд. Перевірка документа, що підтверджує внесення застави, не може тривати більше одного робочого дня.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України №3352-XII від 30.06.1993 «Про попереднє ув'язнення» режим у місцях попереднього ув'язнення, тобто порядок і умови тримання осіб, взятих під варту, та нагляду за ними з метою забезпечення попереднього ув'язнення, встановлюється цим Законом та іншими нормативними актами.

До персоналу місць попереднього ув'язнення належать особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України та військовослужбовці Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, а також особи, які працюють в цих установах за трудовими угодами (ч.1 ст.21 Закону України №3352-XII від 30.06.1993 «Про попереднє ув'язнення»).

Як передбачено ч.2 ст.21 Закону України №3352-XII від 30.06.1993 «Про попереднє ув'язнення», працівники місць попереднього ув'язнення в межах повноважень, наданих цим Законом та іншими законодавчими актами, самостійно приймають рішення і несуть за свої протиправні дії або бездіяльність дисциплінарну чи кримінальну відповідальність, у тому числі за невиконання або неналежне виконання обов'язків, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, порушення прав осіб, взятих під варту.

Відповідно до абз.1-3 ч.8 ст.14 Закону України №2713-IV від 23.06.2005 «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На спеціалістів Державної кримінально-виконавчої служби України, які не мають спеціальних звань, поширюється дія Закону України "Про державну службу". Віднесення посад цих спеціалістів до відповідних категорій посад державних службовців проводиться Кабінетом ОСОБА_10 України. На осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України поширюються вимоги та обмеження, встановлені Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції".

Згідно з ч.1 ст.18 Закону України №2713-IV від 23.06.2005 «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» посадові та службові особи органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів зобов'язані: (…) 6) забезпечувати правопорядок, додержання вимог режиму, правил внутрішнього розпорядку в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах і на прилеглих до них територіях та вимагати від засуджених і осіб, узятих під варту, інших осіб виконання ними обов'язків, установлених законом; (…) 10) запобігати вчиненню кримінальних правопорушень та дисциплінарних проступків в органах і установах виконання покарань та слідчих ізоляторах; приймати і реєструвати заяви та повідомлення про кримінальні правопорушення і події, своєчасно приймати щодо них рішення; (…) 12) виявляти, припиняти кримінальні правопорушення, вчинені в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах, брати участь в їх розкритті у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України; (…).

Вказані вимоги поширюються і на ОСОБА_1, як посадову особу слідчого ізолятору.

Відповідно до ч.5 ст.23 Закону України №2713-IV від 23.06.2005 «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом ОСОБА_10 України.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом (ч.2 ст.19 Закону України «Про Національну поліцію»).

Службова дисципліна дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету ОСОБА_10 України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України (ч.1 ст.1 «Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України», затвердженого 22.02.2006 Законом України №3460-IV (надалі «Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України»)).

Дисциплінарний проступок невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни (ст.2 «Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України»).

Відповідно до ч.1 ст.5 «Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України» за вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Згідно з ч.2 ст.5 «Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України» особи рядового і начальницького складу, яких в установленому законодавством порядку притягнуто до адміністративної, кримінальної або матеріальної відповідальності, водночас можуть нести і дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Як зазначено у ч.1 ст.7 «Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України», службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; (…).

Відповідно до ч.1 ст.8 «Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України» начальник несе персональну відповідальність за стан службової дисципліни і повинен постійно його контролювати. Начальник зобов'язаний бути прикладом у дотриманні законності, службової дисципліни, бездоганному виконанні вимог Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів, наказів, норм моралі, професійної та службової етики, розвивати і підтримувати в підлеглих свідоме ставлення до виконання службових обов'язків, честь і гідність, заохочувати розумну ініціативу, самостійність, старанність у службі, уміло застосовувати заходи дисциплінарного впливу.

З урахуванням наявних у Висновку №739 службової перевірки по факту допущення грубих порушень при виконанні своїх службових обовязків персоналом ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», що призвели до скоєння втечі з-під варти 18.12.2017 увязненим ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, затвердженому 26.12.2017 начальником СІЗО начальником арештного дому, недоліків та прорахунків у роботі ОСОБА_1, як начальник відділу по контролю за виконанням судових рішень Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор», відповідно до ч.1 ст.8 «Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України» повинна нести персональну відповідальність.

З метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування (ч.1 ст.14 «Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України»).

Як передбачено п.4 Розділу VI «Порядку проведення службових розслідувань у Державній кримінально-виконавчій службі України», затвердженої 12.03.2015 наказом Міністерства юстиції України №356/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.03.2015 за №295/26740, особа рядового чи начальницького складу, стосовно якої проводиться службове розслідування, має право: отримувати інформацію про підстави проведення службового розслідування; брати участь у службовому розслідуванні, у тому числі давати усні чи письмові пояснення, робити заяви, подавати виконавцю (голові, членам комісії), який (які) проводить (ять) службове розслідування, документи, які мають значення для проведення службового розслідування; висловлювати письмові зауваження щодо обєктивності та повноти проведення службового розслідування, дій або бездіяльності службової особи (осіб), яка (і) його проводить (ять); відмовлятися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сімї чи близьких родичів, коло яких визначено законодавством України; за письмовим зверненням ознайомлюватися з висновком службового розслідування, а також iз матеріалами, зібраними в процесі його проведення, у частині, яка її стосується, крім випадків, визначених законодавством України; оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки і в порядку, що визначені законодавством України.

Позивачем документально не доведено бажання прийняти активну участь в обєктивному висвітленні її службової діяльності, висловлювання письмових зауважень щодо обєктивності та повноти проведення службового розслідування.

У суду відсутні зауваження щодо змісту вказаного Висновку №739 та порядку проведення службового розслідування.

Після ознайомлення з Наказом №46/ОС-18 від 14.03.2018 ОСОБА_1 не висловила зауважень щодо посилання відповідача на «Дисциплінарний статут Національної поліції України», як неіснуючого документу.

Доказів впливу вказаної описки на зміст документу і наслідки його реалізації (як то: помилка у нарахуванні спеціального стажу, зменшення кількості днів невикористаної відпустки, коштів, які підлягають виплаті при звільненні) позивач до суду не надав.

Надаючи правову оцінку порушенням нормативних документів, викладеним як у зазначених Висновку №739, так і у Наказах №116/ОС/СТ-17 від 26.12.2017, №18/ОС/СТ-18 від 07.03.2018, які стали підставами до звільнення ОСОБА_1, суд бере до уваги те, що у п.5.7-п.5.10 Розділу V «Інструкції про роботу відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень установ виконання покарань та слідчих ізоляторів», затвердженої 08.06.2012 Наказом Міністерства юстиції України №847/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14.06.2012 за №957/21269, зазначено: «5.7. Засудженим (особам, які тримаються під вартою), яких звільняють з установи (СІЗО), видається довідка про звільнення (додаток 9). Заповнення довідки про звільнення здійснюється розбірливо, чітко, без підчисток та виправлень. 5.8. На довідку про звільнення наклеюється фотокартка розміром 3,5 х 4,5 см. 5.9. Довідку про звільнення підписують начальник установи (СІЗО) та начальник підрозділу установи (СІЗО) або особи, які виконують їх обовязки. На фотокартку засудженого (особи, яка тримається під вартою) проставляється гербова печатка установи (СІЗО). 5.10. При звільненні проводиться ідентифікація особи за фотокарткою, особливими прикметами або шляхом порівнювання наданих нею відповідей з даними, що знаходяться в її особовій справі. При виникненні підозри в правильності встановлення особи проводиться її дактилоскопіювання, встановлюється дактилоформула, яка звіряється з даними дактилоскопічної карти».

Судом вивчено викладене у Витягу з Наказу Міністерства юстиції України від 17.03.2015 за №21/5ДСК «Про затвердження Інструкції із забезпечення режиму, охорони і нагляду за особами, які тримаються у слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України» (а.с.91-92).

Судом досліджено копію Довідки про звільнення, за якою звільнено ОСОБА_2 замість ОСОБА_3, підписану ОСОБА_1 (а.с.95).

Виходячи з власних пояснень ОСОБА_1, викладених нею у позові події відбувались таким чином: «… 12 грудня 2017 року до мене звернулась моя підлегла (фахівець відділу ОСОБА_4), яка повідомила, що згідно ухвали суду за ув'язненого ОСОБА_5 внесена застава, а тому він підлягає звільненню. Крім іншого, в мої обов'язки входить перевірка факту винесення судом відповідної ухвали та внесення грошових коштів за ув'язненого, а також отримання підтвердження із Судової державної адміністрації про внесення коштів. Після перевірки внесення коштів за ув'язненого та отримання підтвердження із Судової державної адміністрації, ОСОБА_4 подала мені на перевірку та затвердження наступні документи - Форму «Б», яка є довідкою про звільнення особи та документом, що посвідчує його особу в двох екземплярах та особову справу ОСОБА_3 Перевіривши наявність законних підстав для звільнення ОСОБА_5 - квитанції про сплату застави, підтвердження із судової адміністрації, ували суду про застосування застави стосовно ОСОБА_5 та звіривши його фотокартку на формі «Б» з фотокарткою, яка вклеюється в анкету новоприбулої особи, що заводиться при прибутті цієї особи в ізолятор і міститься в особовій справі, я поставила свій підпис на формі «Б» та віднесла вищевказані документи на перевірку та затвердження начальнику установи. Після затвердження форми «Б» начальником установи, ОСОБА_4 віднесла особову справу в чергову частину ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» після чого віддала її черговому помічнику капітану внутрішньої служби ОСОБА_6 для проведення процесу підготовки до звільнення ув'язненого ОСОБА_5 …».

В який спосіб ОСОБА_1, як начальник відділу по контролю за виконанням судових рішень Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор», здійснювала контроль за ідентифікацією ОСОБА_5 при звільненні та діями її підлеглої ОСОБА_4, позивач ані у позові, ані у власних поясненнях, наданих під час службового розслідування (а.с.26) не зазначив.

Відтак, є очевидним порушення позивачем відомчих нормативних документів, Закону України №2713-IV від 23.06.2005 «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» при звільненні ОСОБА_5, як то і зазначено у Наказах: №116/ОС/СТ-17 від 26.12.2017, №18/ОС/СТ-18 від 07.03.2018, №46/ОС-18 від 14.03.2018.

Надаючи правову оцінку обраному ОСОБА_1 дисциплінарному покаранню суд бере до уваги, що згідно з ст.12 «Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України» на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: 1) усне зауваження; 2) зауваження; 3) догана; 4) сувора догана; 5) попередження про неповну посадову відповідність; 6) звільнення з посади; 7) пониження в спеціальному званні на один ступінь; 8) звільнення з органів внутрішніх справ.

Відповідно до ч.1-ч.2 ст.13 «Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України» Міністрові внутрішніх справ України належить право накладати дисциплінарні стягнення, передбачені цим Статутом, на всіх осіб рядового і начальницького складу. Інші начальники накладають дисциплінарні стягнення в межах прав, наданих їм міністром внутрішніх справ України.

Правом накладання дисциплінарних стягнень користуються тільки прямі начальники (ч.4 ст.13 «Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України»).

При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо (ч.10 ст.14 «Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України»).

На думку суду, з урахуванням викладених як у наведеному Висновку №739, так і у Наказах №116/ОС/СТ-17 від 26.12.2017, №18/ОС/СТ-18 від 07.03.2018 фактичним обставинам втечі з-під варти увязненого ОСОБА_9, відповідачем вірно надано оцінку виконанню ОСОБА_1 своїх службових обовязків.

Відтак, відповідачем при обранні дисциплінарного стягнення додержано критеріїв, встановлених ч.10 ст.14 «Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України», принципу пропорційності обраного ОСОБА_1 покарання тим негативним наслідкам, які зазначені у Наказах: №116/ОС/СТ-17 від 26.12.2017, №18/ОС/СТ-18 від 07.03.2018.

Термін «дискреційне повноваження» відповідно до Рекомендації Комітету ОСОБА_10 Європи №R(80)2, прийнятої 11.03.1980 на 316-му засіданні заступників міністрів означає повноваження, яке надає певний адміністративному органу ступінь свободи під час прийняття рішення, таким чином даючи йому змогу вибрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке буде найбільш прийнятним.

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 14.03.2017 по справі №21-3063а16 висловило правову позицію про те, що: «… суд не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) відповідача поза межами перевірки за критеріями відповідності прийняття ним рішень (вчинення дій), передбаченими частиною третьою статті 2 КАС …».

Суд погоджується з думкою відповідача про те, що обрання ОСОБА_1 виду дисциплінарного заходу є дискреційною функцією (повноваженням) її начальника, відповідно і визначення ступеню суворості покарання покладається саме на субєкта владних повноважень, якому «Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України» надано таке право.

Позивачем нормативно і документально не доведено протиправність Наказів: №116/ОС/СТ-17 від 26.12.2017, №18/ОС/СТ-18 від 07.03.2018, №46/ОС-18 від 14.03.2018.

З урахуванням приписів ч.2 ст.2 КАС України суд оцінивши докази, які є у справі, в їх сукупності приходить до висновку, що Накази: №116/ОС/СТ-17 від 26.12.2017, №18/ОС/СТ-18 від 07.03.2018, №46/ОС-18 від 14.03.2018 прийнято відповідачем обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, розсудливо, а отже є правомірними і не підлягають скасуванню.

У ст.19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч.1 ст.9 КАС України).

Відповідно до ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене вище, позовні вимоги ОСОБА_1 є не обґрунтованими і не підлягають задоволенню. Доводи позивача не приймаються судом до уваги виходячи з вище зазначеного.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи (ч.1 ст.132 КАС України).

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (ч.1 ст.143 КАС України).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.9, 77, 132, 143, 243-246 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили у строк та порядок визначений ст.255 КАС України.

Рішення суду першої інстанції оскаржується у строк та порядок встановлений ст.ст.293, 295, 297 КАС України.

Рішення виготовлено у повному обсязі 10.09.2018.

Суддя О.О. Прасов