Справа № 826/12670/17
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2018-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 вересня 2018 року № 826/12670/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Кармазіна О.А., суддів Катющенка В.П. та Скочок Т.О. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до 1. Державної міграційної служби України
2. Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області
про визнання протиправним та скасування наказу в частині, визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії ,-
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) з позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач 1) та Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі по тексту - відповідач 2), в якому просить:

1) визнати протиправним та скасувати наказ відповідача 1 від 30.08.2016 року №218 в частині визнання недійсним (анулювання) бланку паспорту громадянина України НОМЕР_1;

2) зобов'язати відповідача 1 проінформувати Адміністрацію Державної прикордонної служби України, Службу безпеки України, Українське бюро Інтерполу, Міністерство внутрішніх справ України та Національний банк України про визнання протиправним та скасування наказу Державної міграційної служби України від 30.08.2016 року №218 в частині визнання недійсним (анулювання) бланку паспорту громадянина України НОМЕР_1;

3) визнати протиправними дії відповідача 2 та дії відповідача 1 щодо визнання недійсним паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 від 28.01.2014 року та щодо інформування Адміністрації Державної прикордонної служби України і Українського бюро Інтерполу про визнання паспорту недійсним;

4) визнати протиправними дії відповідача 2 та дії відповідача 1 щодо визнання недійсним паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_3 від 13.03.2012 року та щодо інформування Адміністрації Державної прикордонної служби України і Українського бюро Інтерполу про визнання паспорту недійсним;

5) зобов'язати відповідача 2 належним чином повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України та Українське бюро Інтерполу про дійсність паспортів громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 від 28.01.2014 року та НОМЕР_3 від 13.03.2012 року.

Позивач зазначає, що є громадянином України, документований паспортом, виданим Залізничним РВ Сімферопольського МУ ГУ МВС України в АР Крим 01.03.2012. Позивач також зазначає про наявність двох закордонних паспортів громадянина України для виїзду за кордон.

Позивач зазначає, що в результаті отримання листа ДМСУ від 13.06.2017, йому стало відомо про прийняття ДМСУ 30.08.2016 наказу № 218, яким визнано недійсними (анульовано) бланки паспортів, у тому числі позивача. Позивач зазначає, що наказ мотивований недопущенням незаконного використання бланків паспортів України, штампів, які залишились в територіальних органах та підрозділах ГУ ДМС України в АР Крим на момент анексії РФ території АР Крим.

Позивач вважає оскаржуваний наказ незаконним. Звертає у позові увагу на те, що паспорт видано ще 01.03.2012, тобто ще задовго до вказаних вище подій. У подальшому, як зазначається на стор. 2 позову, заявник неодноразово використовував цей паспорт для посвідчення своєї особи. Факт його оформлення відповідним державним органом, а також отримання та використання підтверджується листом ГУ ДМС України в Харківській області від 15.06.2017 за № 03/5-13399. Визнавши недійсним (анулювавши) у протиправний, на думку позивача, спосіб оформлений на ім'я позивача паспорт громадянина України, відповідач-1 також проінформував про наведене державні органи.

Однак, як зазначає позивач, Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» не передбачено можливості та процедури визнання ДМСУ недійсними (анулювання) оформлених та виданих паспортів. Визнаючи недійсним паспорт позивача, як зазначається у позові, відповідач не навів жодного посилання на нормативно-правовий акт.

У той же час, як зазначає позивач, чинне законодавство передбачає підстави та взагалі іншу процедуру визнання недійсним вже оформленого та виданого особі паспорта громадянина України. В контексті наведеного позивач посилається на наказ МВС України від 13.04.2012 № 320 «Про затвердження Порядку оформлення та видачі паспорта громадянина України» (далі - Порядок № 320). Однак, як вважає позивач, жодної з наведених у п. 10.4. Порядку № 320 підстав для визнання недійсним паспорту позивача не має.

Окрім того, отримавши лист відповідача-1 від 13.06.2017, позивачу також стало відомо, що відповідно до висновків службового розслідування підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон, проведеної ГУ ДМС України в Харківській області, 18.10.2016 та 02.08.2016 паспорта позивача для виїзду за кордон, видані на ім'я позивача, визнані недійсними та такими, що підлягають знищенню у встановленому порядку, причиною чого стало визнання недійсним паспорта громадянина України та відсутністю документального підтвердження належності позивача до громадянства України. У зв'язку з цим, також проінформовано відповідні державні орган.

При цьому, як зазначає позивач, про наведені обставини позивача не інформували до 13.06.2017.

Позивач зазначає, що на той час була чинною постанова КМ України від 07.05.2014 № 152, пунктом 55 якого передбачено визнання недійсними закордонних паспортів. Разом з цим, як вважає позивач, зазначені у п. 55 Порядку підстави відносно позивача відсутні.

Враховуючи викладене у позові у сукупності позивач вважає вказані дії та рішення протиправними та просить задовольнити позов.

Відповідач-1 (ДМСУ) проти позову заперечив. Посилаючись на п. 9 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою КМ України від 20.08.2014 № 360, п. 5.1., п/п. 33 п. 4 Інструкції про порядок виготовлення, зберігання, обліку, передачі та знищення бланків документів суворого обліку та суворої звітності в ДМС, затвердженої наказом від 18.07.2012 № 153, Закон України «Про громадянство», Указ Президента України від 27.03.2001 № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», відповідач-1 вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим.

Зокрема, ДМСУ посилається на те, що відсутній Указ Президента України про прийняття ОСОБА_1 до громадянства України відповідно до ст. 9 Закону України «Про громадянство».

Зазначається також, що позивач, на думку відповідача, начебто набув громадянство України у спрощеному порядку за територіальним походженням відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство», на підставі довідки про реєстрацію особи громадянином України, виданої ГУДМС України в АР Крим.

Однак, як зазначає ДМСУ, вказане суперечить вимогам як радянського законодавства, так і законодавства України, оскільки відповідно до законодавства колишнього СРСР іноземці та особи без громадянства могли отримати прописку лише після отримання дозволу на постійне проживання, штампи прописки вносилися до посвідки на постійне проживання. Іноземці, які перебували в країнах колишнього СРСР з метою навчання чи роботи реєструвалися за національними паспортами на період навчання чи роботи.

При цьому, процедура набуття українського громадянства за територіальним походженням стосується громадян - вихідців з колишніх радянських республік, набуття громадянства України особами - вихідцями з країн далекого зарубіжжя відбувається шляхом прийняття їх до громадянства України (шляхом натуралізації) указом Президента України.

Відповідач-1 також зазначає, що відповідно до вказаної частини статті 8 вищезгаданого закону, громадянство може набути особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24.08.1991 року на території України.

Натомість, як зазначає ДМСУ, інформація щодо народження або проживання батьків позивача, або вказаних вище осіб, до 24.08.1991 на території України відсутня.

ДМСУ зазначає, що відповідно до інформації Служби безпеки України на території АР Крим було організовано канал незаконної легалізації іноземців та осіб без громадянства з використанням фальшивих документів.

Ураховуючи те, що рішення про прийняття позивача до громадянства України не приймалося, на думку ДМСУ вбачається, що паспорт громадянина України, а також паспорт для виїзду за кордон використовується позивачем за відсутності законних підстав.

ДМСУ наголошує, що системний аналіз наведених вище норм надає підстави стверджувати, що правовою підставою для видачі паспорту громадянина України та паспорту громадянина України для виїзду за кордон є набуття громадянства України у порядку, визначеному чинним законодавством, а підставою для визнання бланків зазначених паспортів недійсними (анульованими) - їх видача з порушенням вимог чинного законодавства.

Враховуючи вищевикладене, а також положення ст. 7 Закону України «Про основи національної безпеки України», відповідно до положень якої однією із загроз національній безпеці України у воєнній сфері та сфері безпеки державного кордону України є нелегальна міграція, ДМС України видано наказ від 30.08.2016 № 218.

Відповідач-1, на підтвердження своїх доводів, також посилається на те, що позивач народився 12.10.1952 р. у місті Бейрут, Ліван, палестинець за національністю. За перевіркою, здійсненою територіальними органами ДМС, позивач на території із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звертався, статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не отримував. Клопотань щодо продовження строку перебування в Україні, надання дозволу на імміграцію, оформлення посвідки на постійне або тимчасове проживання не подавав. Нібито 01.03.2012 отримав паспорт громадянина України, на підставі довідки про реєстрацію громадянином України. ДМСУ наголошує, що паспорт громадянина України позивач отримав 01.03.2012 не перебуваючи на території України, що додатково підтверджує неможливість проходження ним законодавчо встановленої процедури прийняття до громадянства України та документування паспортом громадянина України. Відповідач-1 також додає, що 11.03.2012 позивач вперше прибув на територію України та виїхав з України 23.03.2012 на підставі туристичної візи за проїзним документом НОМЕР_4 палестинця ліванського зразка, що за твердженням ДМСУ підтверджується листами Адміністрації Державної прикордонної служби, СБУ та МЗС. На території України позивач перебував протягом 12 днів.

Отже, як вважає ДМСУ, спірний наказ є правомірним.

Відповідач-2 (ГУ ДМСУ в Харківській області) також заперечило проти задоволення позову. Відносно видачі закордонного паспорту ГУ ДМСУ зазначило, що на момент подачі 12.03.2012 заяви про видачу закордонного паспорту, надані документи відповідали встановленому переліку. У зв'язку з чим було прийнято рішення про видачу закордонного паспорту.

Окрім того, 27.01.2014 позивач також звернувся із заявою про видачу закордонного паспорту. 27.02.2014 прийнято рішення про видачу закордонного паспорту. Паспорт отримано 28.04.2014 громадянином ОСОБА_2 за довіреністю.

В обох випадках для оформлення закордонних паспортів було надано паспорт громадянина України серії НОМЕР_1, виданий 01.03.2012 Залізничним РВ Сімферопольського МУ ГУ МВС України в АР Крим.

Відповідач-2 зазначає, що вивченням довідки про реєстрацію особи громадянином України встановлено, що, нібито, згідно з рішенням ВГІРФО ГУ МВС України в АР Крим від 01.03.2012 позивач набув громадянство на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України від 18.01.2001 «Про громадянство України» (за територіальним походженням).

Однак, як зазначає ГУ ДМСУ позивач народився в 1952 році в м. Бейрут, Ліван. Інформація щодо проживання ОСОБА_1 та його батьків до 24.08.1991 року на території України - відсутня.

З урахуванням викладеного у відзиві від 10.01.2018, Відповідач-2 вважає, що набуття позивачем громадянства України за територіальним походженням ніяким чином не підтверджується. У зв'язку з відсутністю документального підтвердження належності позивача до громадянства України, вважати ОСОБА_1 громадянином України неможливо.

За результатами службового розслідування, висновками від 27.07.2016 та від 04.10.2016 визнано недійсними та такими, що підлягають знищенню вищезгадані паспорти.

Відтак, ГУ ДМСУ просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Ухвалою судді від 27.10.2017 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у складі колегії суддів.

У судовому засіданні 17.01.2018 на підставі ч. 3 ст. 194 КАС України ухвалено про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи, дослідивши пояснення учасників справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, зокрема, відносно обставин отримання позивачем паспорту громадянина України, паспортів для виїзду за кордон, а також відносно обставин, пов'язаних із цим, судом встановлено наступне.

До матеріалів справи надано фотокопію паспорту громадянина України НОМЕР_1, який виданий на ім'я ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 Місце народження - місто Бейрут, Ліван. Видача паспорту оформлена 01.03.2012 Залізничним РВ Сімферопольського МУ ГУ МВС України в АР Крим. Згідно відмітки у паспорті місце проживання зареєстровано з 01.03.2012 - АДРЕСА_1. Знято з реєстрації згідно відмітки у паспорті - 02.10.2012. Згідно відміток у паспорті позивачу було оформлено два закордонних паспорти: НОМЕР_3 (13.03.2012) та НОМЕР_2 (28.01.2014).

Паспорт громадянина України виданий позивачу на підставі заяви позивача та вищезгаданої довідки про реєстрацію особи громадянином України від 01.03.2012, яка залучена до матеріалів справи. У цій довідці зазначено, що позивач набув громадянство України 01.03.2012 на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство». Довідка видана для отримання паспорту громадянина України.

Паспорт громадянина України був виданий позивачу на підставі, зокрема, його заяви, в якій позивач просив видати паспорт у зв'язку з набуттям громадянства. У заяві міститься відмітка та посилання на вищезгадану довідку.

З довідки ГУ ДМСУ в АР Крим від 30.01.2014 вбачається, що позивач був зареєстрований у м. Сімферополь та знятий з реєстрації 02.10.2012 за закінченням терміну дії договору.

Листом від 13.06.2017 № 6-3495/3-17 ДМСУ повідомила адвоката ОСОБА_3 про визнання недійсним (анулювання) бланку паспорта серії НОМЕР_1, а також про визнання недійсними бланків закордонних паспортів на ім'я позивача НОМЕР_3 та НОМЕР_2.

Листом від 15.06.2017 № 03-5-13399 ГУ ДМСУ в Харківській області також повідомило адвоката ОСОБА_3 про визнання недійсними та такими, що підлягають знищенню, бланків закордонних паспортів на ім'я позивача НОМЕР_3 та НОМЕР_2.

Так, 30.08.2016 ДМСУ прийнято наказ № 218, відповідно до якого, враховуючи тимчасову окупацію АР Крим та враховуючи положення ст. 7 Закону України «Про основи національної безпеки України», визнано недійсними (анульованими) бланки паспортів громадянина України, зокрема, НОМЕР_1, який був оформлений на ім'я позивача.

Що стосується закордонних паспортів на ім'я позивача, слід зазначити, що в контексті наведеного до матеріалів справи залучено копію затвердженого Висновку від 27.07.2016 № 118/2016 службового розслідування підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі також - Висновок № 118/2016)

Серед іншого, у Висновку № 118/2016 зазначається про надання для отримання закордонного паспорту - копії вищезгаданого паспорту серії НОМЕР_1; копії довідки № 10/3-78 про реєстрацію особи громадянином України, виданої 01.03.2012 ВГІРФО ГУ МВС України в АР Крим. Зазначається у висновку, що 27.02.2014 керівництвом ГУ ДМСУ прийнято рішення про видачу позивачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2. Також зазначається, що позивач документований 01.03.2012 вищезгаданим паспортом громадянина України серії НОМЕР_1. У висновку зазначається, що вивченням довідки про реєстрацію громадянином України встановлено, шо, нібито, згідно з рішенням ВГІРФО ГУ МВС України в АР Крим від 01.03.2012 позивач набув громадянство України на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство» (за територіальним походженням). Довідка видана до паспорта НОМЕР_4 від 05.06.2010, виданого «властями Лівану для палестинських біженців» та є підставою для оформлення документа, що підтверджує громадянство України - у графі зазначено «паспорта». Довідка містить підпис, прізвище та ініціали - С.В.Бабчишин, начальник відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України в АР Крим.

Також у Висновку № 118/2016 зазначається, що з копії довідки вбачається, що визначення належності до громадянства України здійснено відносно іноземного громадянина. Інформації про народження або постійне проживання його батьків до 24.08.1991 на території, яка стала територією України, немає.

У Висновку № 118/2016 в цілому наведене правове обґрунтування, зазначене у відзиві на позов.

Зазначено, що у зв'язку з відсутністю документального підтвердження належності ОСОБА_1 до громадянства України, вважати його громадянином України не має підстав.

Враховуючи викладене, у Висновку № 118/2016 зазначено, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2, відповідно до п/п. 8 п. 55 Порядку, затвердженого постановою КМ України від 07.05.2014 № 152, вважати недійсним та таким, що підлягає знищенню. Вирішено також проінформувати Адміністрацію ДПСУ про визнання паспортів такими, що оформлені з порушенням вимог чинного законодавства України, а також Українське бюро Інтерполу.

Окрім того, ГУ ДМСУ в Харківській області також складено Висновок від 04.10.2016 р. за № 199/2016 службового розслідування підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3. У довідці наведена частина аналогічних обставин, що і у вищенаведеному Висновку. Зроблено аналогічні висновки щодо визнання недійсним закордонного паспорту та необхідності його знищення.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України "Про громадянство України" від 18.01.2001 №2235-III (далі - Закон № 2235-III), "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20.11.2012 №5492-VI (далі - Закон №5492-VI), Постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України" від 25.03.2015 №302 (далі - Постанова №302), Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 №215 (далі - Порядок №215), Порядком оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 13.04.2012 №320 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02 липня 2012 року за №1089/21401) (далі - Порядок №320), Інструкцією про порядок виготовлення, зберігання, обліку, передачі та знищення бланків документів суворого обліку та суворої звітності в ДМС України, затвердженою наказом Державної міграційної служби України від 18.07.2012 №153 (далі - Інструкція № 153).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №360, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Основними завданнями ДМС, серед іншого, є реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України визначає Закон України "Про громадянство України" № 2235-III від 18.01.2001 року (далі - Закон № 2235-III).

Відповідно до ст. 3 Закону № 2235-III громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Згідно частини першої статті 8 Закону №2235-III особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов'язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов'язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов'язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.

Частиною 1 статті 9 Закону №2235-III передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 22 Закону №2235-III Президент України, зокрема, приймає рішення і видає укази відповідно до Конституції України і цього Закону про прийняття до громадянства України і про припинення громадянства України.

У пункті 4 частини першої статті 24 зазначеного Закону визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, здійснює повноваження щодо: прийняття рішень про оформлення набуття громадянства України особами з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4-10 статті 6 цього Закону.

Пунктами 92-94 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року №215 (далі - Порядок №215), передбачено, що органи міграційної служби приймають рішення про оформлення набуття громадянства України, зокрема за народженням; за територіальним походженням; внаслідок поновлення у громадянстві; внаслідок усиновлення; внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров'я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім'ю або передачі на виховання в сім'ю патронатного вихователя; внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; у зв'язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

До повноважень органів міграційної служби також належить скасування прийнятих ними рішень про оформлення набуття громадянства України у випадках, передбачених статтею 21 Закону, відповідно до якої рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 8 та 10 цього Закону шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

Згідно положень пунктів 114, 115 Порядку №215 рішення Президента України про прийняття особи до громадянства України або припинення громадянства України надсилається ДМС, яка через свої територіальні органи та підрозділи вживає заходів щодо документування осіб.

Згідно з пункту 1 статті 5 Закону № 2235-III документами, що підтверджують громадянство України, є, зокрема, паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Аналогічні правові норми закріплені і у Порядку, затвердженому постановою КМ України від 25.03.2015 №302 №302.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону №5492-VI суспільні відносини, пов'язані із збиранням, накопиченням, захистом, зберіганням, обліком, використанням і поширенням інформації Єдиного державного демографічного реєстру (далі - Реєстр), оформленням, видачею, обміном, переоформленням, продовженням строку дії, пересиланням, вилученням, поверненням державі, визнанням недійсними та знищенням передбачених цим Законом документів, регулюються Конституцією України, міжнародними договорами України, цим та іншими законами України, а також прийнятими на їх виконання нормативно-правовими актами у сферах, де використовуються відповідні документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи.

У пункті 1 частини першої статті 13 Закону №5492-VI визначено, що паспорт громадянина України та паспорт громадянина України для виїзду за кордон є одними із документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, оформлення якого передбачається цим Законом із застосуванням Єдиного державного демографічного реєстру.

Пунктом 10.4 Порядку №320 передбачено, що погашаються, уважаються недійсними та знищуються паспорти: які обмінюються у зв'язку зі зміною (переміною) прізвища, імені та по батькові; у разі встановлення розбіжностей у записах (невідповідність записів, зроблених у паспорті, записам в інших документах); у разі непридатності паспорта для користування (пошкодження з різних причин, утрата фотокартки); осіб, громадянство України яких припинено; знайдені, замість яких видано нові; померлих громадян; зіпсовані під час заповнення; оформлені з порушенням вимог чинного законодавства України; не отримані власником протягом року.

Відповідно до п. 5.1. Інструкції № 153 недійсними бланками вважаються зіпсовані (при виготовлені документа), анульовані (дія не відбулася), дефектні (відсутність або пошкодження захисної сітки, друкованого тексту, водяних знаків, серій або номерів на бланках, наявність дубльованих номерів тощо), відсутні (що виявлено при відкритті пачки) та викрадені.

Системний аналіз наведених правових норм надає підстави стверджувати, що правовою підставою для видачі паспорту громадянина України та паспорту громадянина України для виїзду за кордон є набуття особою громадянства України у порядку, визначеному чинним законодавством, а підставою для визнання бланків зазначених паспортів недійсними (анулювання) - їх видача з порушенням вимог чинного законодавства.

Разом з тим, колегією суддів встановлено, що Указ Президента України про прийняття позивача до громадянства України не приймався, інші підстави вважати його громадянином України відсутні.

В порядку виконання обов'язку, визначеного ч. 1 ст. 77 КАС України, позивачем не доведено існування обставин, передбачених ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство», зокрема, що його народження або постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, або ж наявності таких обставин відносно, наприклад, батьків позивача, наявність яких (обставин, передбачених ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство») могла б зумовлювати законне набуття позивачем громадянства України в порядку, встановленому Законом.

В порядку виконання вимог ч. 1 ст. 77 КАС України позивачем не надано суду жодних належних і допустимих, у розумінні статті 70 КАС України, доказів, які б підтверджували факт набуття позивачем громадянства України у порядку, визначеному законодавством.

В контексті наведеного та у сукупності з іншими встановленими обставинами, судом також враховуються обставини, повідомлені Службою безпеки України (Департаментом захисту національної державності) у листі від 12.01.2018 № 5/2/1-602 («Стосовно ОСОБА_1»), в якому зазначається, що за наявними даними, мешканець Об'єднаних Арабських Еміратів ОСОБА_1, 1952 р.н., уродженець Бейрут (Ліван), палестинець за національністю, 01.03.2012 документований вищезгаданим паспортом громадянина України, а також надалі документований закордонними паспортами. Звертається увага, що ОСОБА_1 не міг звернутися до підрозділу громадянства та набути громадянство нашої держави, оскільки він вперше прибув на територію України 11.03.2012 рейсом Стамбул-Харків та залишив її 23.03.2012 у зворотному напрямку. При перетині кордону України в обох напрямках він для підтвердження своєї особи використовував проїзний документ палестинця ліванського зразку НОМЕР_4 (дійсний з 06.06.2010 до 06.06.2015). Вказаний проїзний документ містив короткострокову візу (одноразова, туризм), видану Посольством України в ОАЕ. Вказана віза була оформлена на підставі туристичного ваучера № 195060, ТОВ «Профінтур ФПУ». При оформленні в'їзних документів ОСОБА_1 підтвердив співробітникам дипломатичної установи туристичну мету відвідування України, зазначивши, що постійно проживає та працює в м. Абу Дабі (ОАЕ), а впродовж останніх трьох років він не оформляв будь-яких інших в'їзних документів для відвідування нашої держави. Про постійне проживання останнього в ОАЕ, згідно зазначеної інформації, також свідчить той факт, що його проїзний документ НОМЕР_4 виданий дипломатичною установою Лівану в м. Абу Дабі.

В контексті доводів представника позивача відносно того, що вказана копія листа не засвідчена належним чином (а.с. 95), слід зазначити, що копія вказаного доказу (а.с. 77) засвідчена головним спеціалістом юридичного управління ДМСУ Борбуц І.В., яка є представником ДМСУ у даній справі та повноваження якої підтверджуються довіреністю від 02.01.2018, копія якої, засвідчена судом, залучена до матеріалів справи (а.с.86).

Слід додати, що відповідно до інформації, наведеній у листах Державної прикордонної служби України від 10.11.2017 № 0.64-37571/0/15-17 та від 21.11.2017 № 55/2099, що протягом 2012 - 2013 років позивач в'їжджав/виїжджав на/з території України: 11.03.2012 / 23.03.2012; 27.11.2012 (в'їзд) - 30.11.2012 - (в'їзд); 17.03.2013 / 22.03.2013; 26.01.2014 / 28.01.2014.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У колегії суддів відсутні обґрунтовані сумніви щодо достовірності вказаної вище інформації, наданої СБУ та ДПСУ. В порядку ч. ч. 6 ст. 94, ч. 3 ст. 180, позивачем не доведено наявності обґрунтованих сумнівів щодо достовірності вищенаведеної інформації.

Відтак, наведене свідчить про те, що паспорт громадянина України на ім'я позивача було виготовлено і оформлено видачу 01.03.2012, тобто раніше, ніж позивач фактично прибув на територію України. В порядку виконання обов'язку, визначеного ч. 1 ст. 77 КАС України позивач не довів перебування в Україні станом на дату підписання заяви про видачу паспорта громадянина України, його оформлення та видачі.

В контексті наведеного та в порядку вимог ч. 1 ст. 77 КАС України позивачем до матеріалів справи не надано інших паспортних документів для виїзду/виїзду за кордон, в яких би були наявні відмітки про перетинання позивачем кордону України на дату видачі паспорту, чи інших документів на підтвердження заявлених обставин в контексті положень ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство».

Отже, позивачем не було доведено обставин щодо набуття ним громадянства України у порядку, визначеному законодавством (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України»), на які він посилається у своїй позовній заяві, і тим самим не виконано обов'язку, покладеного на нього ч. 2 ст. 77 КАС України, що у свою чергу виключає можливість оформлення паспорту громадянина України та свідчить про відсутність підстав для документування позивача паспортом громадянина України, бланк якого визнано недійсним (анульованим) спірним наказом. Враховуючи викладене, у суду відсутні підстави для визнання оскаржуваного наказу у відповідній частині протиправним, оскільки відповідачем-1 у даному випадку виконано покладені на нього функції, зазначені вище, та, відповідно, відсутні підстави для його скасування.

Слід додати, що набуття громадянства України в установленому Законом України «Про громадянство» порядку є передумовою для отримання не тільки паспорта громадянина України, який у даному випадку був отриманий за відсутності обставин набуття позивачем громадянства України, тобто незаконно, а й паспортів громадянина України для виїзду за кордон. Враховуючи незаконність отримання позивачем паспорту громадянина України, відсутні підстави для висновку про законність отримання позивачем паспортів громадянина України для виїзду за кордон, що є похідним від набуття громадянства України, яке позивачем набуто не було. Відповідно у суду відсутні підстави для висновку про протиправність оскаржуваних дій та висновків відповідача-2, оскільки у даному випадку цей відповідач виконав покладені на нього функції та обов'язки, зазначені вище.

Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави для задоволення позову в частині визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення, дій та висновків відповідачів, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у цій частині. Що стосується інших позовних вимог про зобов'язання відповідачів вчинити певні дії, ці вимоги є похідними від вищезазначених та, відповідно, у зв'язку з відмовою у задоволенні позову щодо останніх, не підлягаю задоволенню і похідні вимоги.

Відтак, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного та керуючись положеннями статтями ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, ст. ст. 241 - 246, 250, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (04210, АДРЕСА_2) - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 КАС України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України з урахуванням положень п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Головуючий суддя О.А. Кармазін

Судді В.П. Катющенко

Т.О. Скочок