Справа № 826/13624/17
Суддя: Карпушова О.В.
Дата ухвалення: 2018-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Кузьменко А.І., Маруліна Л.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Кобаля М.І., Кузьменка В.В., секретар судового засідання Харитонова Х.Б., за участі позивача ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5, представника відповідачів Серги Я.М., перекладача Овчаренка Р.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах Громадянина Афганістану ОСОБА_4 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 квітня 2018 р. у справі за адміністративним позовом Громадянина Афганістану ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві, Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування наказу і рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

24.10.2017р. громадянин Афганістану ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Головного Управління Державної міграційної служби України в місті Києві (надалі - відповідач-1, ГУ ДМС України в м. Києві), Державної міграційної служби України (надалі - відповідач-2, ДМС України) з позовними вимогами про визнання неправомірним та скасування наказу ГУ ДМС України в м. Києві №143 від 05.04.2017 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту громадянина Афганістану ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України №61-17 від 15.08.2017 про відхилення скарги на наказ ГУ ДМС України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; про зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Афганістану ОСОБА_4 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач не може повернутися до Афганістану через загальне насильство в країні, крім того, країна знаходиться в стані військового конфлікту, в ній дуже небезпечно, тому через страх за власне життя він не може туди повернутися. Крім того, позивач зазначив, що відповідачем не прийнято до уваги інформацію щодо ситуацію в цій державі, де в умовах внутрішнього збройного конфлікту систематично порушуються права людини.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.04.2018 р. у задоволені позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволені позовних вимог дійшов висновку про відсутність у позивача об'єктивного елементу обґрунтованості побоювань щодо існування загрози його життю, безпеці чи свободі на Батьківщині, а звернення до органів ДМС мало на меті лише легалізацію перебування позивача на території України.

Адвокат ОСОБА_8, який діє в інтересах громадянина Афганістану ОСОБА_4, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.04.2018 р., як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Крім того, апелянт зазначив, що відмовивши у прийнятті документів відповідач фактично відмовив у доступі до процедури, що є порушенням всіх підписаних та ратифікованих Україною міжнародних нормативно-правових норм.

30.07.2018р. відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що спірне рішення прийнято з дотримання норм чинного законодавства.

В судовому засіданні позивач, за участю перекладача Овчаренка Р.К., та представника позивача, підтримали доводи апеляційної скарги, представник відповідачів заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, з його слів є громадянином Ісламської Республіки Афганістан, його прізвище ОСОБА_4, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 р. в провінції Кабул Ісламської Республіки Афганістан.

Позивач з жовтня 2016 року знаходиться на території України нелегально та без будь-яких документів, потравив до України з Афганістану на автомобілі з невідомої йому держави та не відомим йому шляхом.

В листопаді 2016 року позивач звернувся до органів міграційної служби України в місті Ужгород із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, але пізніше відмовився від проходження процедури, написавши відповідну заяву про припинення розгляду його заяви.

З 28.12.2016р. до 28.02.2017р. позивач перебував у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства які незаконно перебувають на Україні, що підтверджено відповідною довідкою (а.с.45).

02.03.2017 р. позивач разом з сім'єю намагався незаконно перетнути кордон України та потрапити до Євросоюзу, був затриманий прикордонним нарядом відділу прикордонної служби «Ужгород», та притягнутий до адміністративної відповідальності, що підтверджено постановою № 197190 від 02.03.2017р. (а.с.46).

При повторному намаганні перетнути кордон з Угорщиною позивач був повторно затриманний і повернутий до України.

16.03.2017р. позивач звернувся до ГУ ДМС України в м. Києві із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка була складена позивачем особисто та рідною йому мовою, і переклад цієї заяви підписаний особисто позивачем та перекладачем (а.с.30-32).

У вказаній заяві-анкеті позивач (особисто) зазначив, що не може повернутися до Афганістану через загальне насильство, так як його країна знаходиться в стані військового конфлікту, в Афганістані, а саме в м. Кабул, звідки позивач походить, наразі дуже небезпечно, тому він не може через страх за власне життя туди повернутися і інформація країни походження підтверджує це.

В то же день, 16.03.2017р., позивач за участю перекладача заповнив та підписав анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, в якій зазначив причину виїзду з країни походження, а саме не може повернутися до Афганістану через загальне насильство, так як його країна знаходиться в стані військового конфлікту, в Афганістані, а саме в м. Кабул, звідки позивач походить, наразі дуже небезпечно, тому він не може через страх за власне життя туди повернутися і інформація країни походження підтверджує це (а.с.35).

В цей же день відповідачем 1 оформлено реєстраційний листок на особу яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту (а.с.40).

22.03.2016р. з позивачем була проведена співбесіда, в ході якої позивач пояснив, що в країні його походження через постійні військові та збройні конфлікти виникла ситуація, яка унеможливлює його подальше там існування (а.с.101).

05.04.2017 головним спеціалістом відповідача 1 складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через необґрунтованість заяви та відсутність умов, зазначений у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» (а.с.106).

В той же день начальником ГУ ДМС України в м.Києві, на підставі ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» було прийнято наказ № 143 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської Республіки Афганістану ОСОБА_4 (а.с.114) та 06.04.2017р. винесено повідомлення № 60 про відмову в оформленні документів, яке було надіслано позивачу на його адресу (а.с. 115).

Вказані обставини підтверджені відповідними доказами і не є спірними.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявності у ній і додатково поданими доказами, і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1,2, 3 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Частиною 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі Закон № 3671) визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671 визначені поняття:

біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 5 Закону № 3671 встановлений порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зокрема, частиною 2 статті 5 Закону № 3671 визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов'язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частиною 4 статті 5 Закону № 3671 передбачено, що особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 6 цієї ж статті встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Стаття 6 Закону № 3671 передбачає умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Стаття 7 вказаного Закону визначає порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Стаття 8 цього Закону встановлює порядок попереднього розгляду заяв.

Частиною 1 цієї статті встановлено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. У разі подання законним представником дитини, розлученої із сім'єю, заяви про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без попереднього розгляду заяви.

Відповідно до частини 2 цієї статті за бажанням заявника участь у попередньому розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, бере адвокат. Призначення адвоката для надання правової допомоги заявникові здійснюється в установленому порядку.

Частиною 3 тієї ж статті передбачено, що під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов'язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.

Згідно частин 4 та 5 рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

Частиною 6 статті 8 Закону № 3671 встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до частини 7 статті 8 Закону № 3671 у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Матеріалами справи підтверджено факт того, що позивач незаконно перетнув державний кордон України, проте заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яку він подав до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, була залишена без розгляду, оскільки позивач відмовився від проходження процедури, написавши відповідну заяву про припинення розгляду його заяви.

Позивач двічі намагався незаконно перетнути кордон України з державою Євросоюзу.

Лише після затримання на кордоні позивач 16.03.2017р. повторно звернувся до ГУ ДМС України в м. Києві із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши причину - не може повернутися до Афганістану через загальне насильство та військовий конфлікт в Афганістані, страх за власне життя.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем доведено правомірність прийнятого ним рішення, з чим погоджується суд апеляційної інстанції. Спірне рішення є правомірним, оскільки заява позивача від 16.03.2017р. є очевидно необґрунтованою, у заявника відсутні умови надання йому статусу, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Матеріалами справи підтверджено дотримання відповідачем процедури проведення з позивачем попереднього розгляду заяви, співбесіда проводилась за участю перекладача, підписувалась позивачем особисто. Спірне рішення прийнято в межах повноважень та у спосіб визначений Законом, відповідно до положень ст.8 Закону № 3671.

Крім того, причину подання позивачем заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд апеляційної інстанції уточнив в ході слухання справи.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми закону, встановлені та підтверджені належними та допустимими доказами обставини, пояснення позивача, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність у позивача об'єктивного елементу обґрунтованості побоювань щодо існування загрози його життю, безпеці чи свободі на Батьківщині, а звернення до органів ДМС мало на меті лише легалізацію перебування позивача на території України. Факт того, що позивач намагався двічі перетнути кордон України з державою Євросоюзу підтверджує його небажання саме в Україні отримати статус біженця чи особи яка потребує додаткового захисту.

З огляду на вказане всі аргументи апелянта не заслуговують уваги, оскільки вони не спростовують вірних висновків суду першої інстанції і не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Стаття 77 КАС України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для його скасування.

Повний текст постанови виготовлено 10.09.2018 р.

Керуючись статтями 308, 309, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах Громадянина Афганістану ОСОБА_4 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 квітня 2018 р. - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 квітня 2018 р. у справі за адміністративним позовом Громадянина Афганістану ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві, Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування наказу і рішення, зобов'язання вчинити дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

М.І. Кобаль

В.В. Кузьменко