Справа № 819/301/18
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2018-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2018 рокуЛьвів№ 876/4767/18

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Довгополова О.М.,

з участю секретаря судового засідання Дідик Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2018 року (прийняте у м. Тернополі суддею Мандзієм О.П.) в адміністративній справі № 819/301/18 за позовом ОСОБА_2 до Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області про визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Тернопільського окружного адміністративного суду із вказаним позовом, у якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просила:

- визнати протиправною відмову Тернопільського об?єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області (далі - Тернопільське ОУПФУ) у переведенні її на пенсію відповідно до статті 37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993 «Про державну службу» (далі - Закон № 3723-ХІІ);

- зобов?язати Тернопільське ОУПФУ перевести її на пенсію відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ з 24 жовтня 2017 року.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що період проходження нею служби в податкових органах 23 роки 4 місяці та 15 днів має зараховуватися до стажу державної служби, що дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2018 року, прийнятим у спрощеному провадженні, позов задоволено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржило Тернопільське ОУПФУ, яке вважає рішення суду першої інстанції прийнятим за неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права. Тому просило скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що періоди роботи позивача з 02.01.1995 по 31.01.1997 та з 30.07.2013 по 31.12.2013 підлягають зарахуванню до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців. Стаж державної служби становить 2 роки 6 місяців та 2 дні. Інші періоди роботи посадових осіб в органах державної податкової служби на посадах, в період перебування на яких були присвоєнні персональні чи спеціальні звання, не зараховуються до стажу роботи на посадах, віднесених до категорії посад державної служби, визначених статтею 25 Закону № 3723-XII.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач проти вимог скаржника заперечила, оскільки вважає, що рішення Тернопільського окружного адміністративного суду прийняте з дотриманням матеріального та процесуального права.

Вказала на безпідставність посилання відповідача на приписи пункту 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу» № 889-VIII від 10.12.2015 (далі - Закон № 889-VIII) та розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.09.1997 № 503-р «Про віднесення посад працівників місцевих державних податкових адміністрацій до відповідних категорій посад державних службовців», оскільки зазначені нормативні акти регулюють правовий статус працівників, які не мали спеціальних звань, та не змінювали правового статусу посадових осіб податкових органів, яким такі звання присвоєно.

Крім того, вважає безпідставним посилання відповідача на положення пункту 4 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 та статті 46 Закону № 889-VIII при обчисленні стажу, який дає право на пенсію відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ, оскільки спірним є період роботи позивача до набрання чинності Законом № 889-VIII, а отже відповідно до пункту 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII стаж державної служби за період роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

А посилання відповідача на положення постанови Кабінету Міністрів України № 229 від 25.03.2016 та статті 46 Закону № 889-VIII вважає помилковими, оскільки згідно з частиною вісімнадцятою статті 37 Закону № 3723-XII період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та /або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У період з 11.06.1990 по 22.04.2016 ОСОБА_2 безперервно працювала на різних посадах в органах державної податкової служби: у Державній податковій інспекції МФ УРСР по Тернопільській області, Державній податковій адміністрації в Тернопільській області, Державній податковій службі у Тернопільській області, Головному управління Міндоходів у Тернопільській області, Головному управлінні Державної фіскальної служби у Тернопільській області. Присягу державного службовця прийняла 13.01.1995. За період роботи в органах податкової служби 01.02.1997 їй присвоєно персональне звання «інспектор податкової служби І рангу», 16.02.2001 - спеціальне звання «радник податкової служби 3 рангу», 01.01.2014 - спеціальне звання «радник податкової та митної справи ІІІ рангу». ОСОБА_2 звільнена з роботи у зв?язку зі зміною організаційної структури та скороченням штату, на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) 22.04.2016. Такі відомості встановлені судом із записів трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 (а.с. 20 - 24) та не спростовуються відповідачем.

Позивачу призначено пенсію за віком з 04.05.2016 , що підтверджується довідкою Тернопільського ОУПФУ за № 716/02 від 05.02.2018 (а.с. 14).

Надалі позивач звернулася до Тернопільського ОУПФУ із письмовою заявою про переведення її на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

Листом № 21/05 від 02.01.2018 Тернопільське ОУПФУ відмовило їй у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» та не зарахувало до стажу державної служби, що дає право на отримання пенсії державного службовця, періоди її роботи в органах державної податкової служби Тернопільської області з 11.06.1990 по 01.01.1995, з 01.02.1997 по 29.07.2013 та з 01.01.2014 по 22.04.2016, оскільки періоди роботи посадових осіб в органах державної податкової служби на посадах, в період перебування на яких були присвоєнні персональні чи спеціальні звання - не зараховуються до стажу роботи на посадах, віднесених до категорії посад державної служби, визначених статтею 25 Закону № 3723-XII. Зарахуванню до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців підлягає період з 02.01.1995 по 31.01.1997 та з 30.07.2013 по 31.12.2013. Стаж державної служби становить 2 роки 6 місяців 2 дні.

Не зарахований стаж роботи позивача на посадах в органах державної податкової служби становить 23 роки 4 місяці 15 днів (з 11.06.1990 по 01.01.1995, з 01.02.1997 по 29.07.2013 та з 01.01.2014 по 22.04.2016 )

Не погодившись з таким рішенням суб?єкта владних повноважень, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції обгрунтовував його тим, що періоди роботи позивача з 11.06.1990 по 01.01.1995, з 01.02.1997 по 29.07.2013 та з 01.01.2014 по 22.04.2016 на посадах в органах державної податкової служби відповідач неправомірно не врахував до стажу роботи на посадах державної служби.

З огляду на зарахований стаж роботи 2 роки 6 місяці 2 дні на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, у сукупності стаж державної служби позивача становить більше 25 років 10 місяців, тобто вона має необхідний 20-річний стаж для переведення її на пенсію відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Законом № 889-VIII, який набув чинності 01.05.2016, визначено право на пенсійне забезпечення державних службовців.

Згідно із пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII втратив чинність Закон України «Про державну службу» № 3723-XII від 16.12.1993, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу. Цими пунктами передбачено право державних службовців на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII.

Зокрема, пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII встановлено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону № 3723-XII на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Згідно із частиною вісімнадцятою статті 37 Закону № 3723-XII період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та /або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

У статті 25 Закону № 3723-XII встановлено категорії посад державних службовців.

Як видно з вищенаведеної правової норми, посади, на яких працював позивач і час роботи на яких просить зарахувати йому до стажу державної служби, у переліку посад, визначеному статтею 25 Закону № 3723-XII відсутні.

Разом з тим, стаж на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначається не лише статтею 25 цього Закону, але й актами Кабінету Міністрів України.

Так, згідно із пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII, стаж державної служби за період роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, встановлених на той час законодавством.

Постановою Кабінету Міністрів України № 283 від 03.05.1994 затверджено Порядок обчислення стажу державної служби (діяв до набрання чинності Законом № 889-VIII), яким визначено посади і ранги, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби.

Відповідно до абзацу третього пункту 2 цього Порядку до стажу державної служби зараховується, зокрема, робота керівних працівників і спеціалістів в апараті державної податкової та контрольно-ревізійної служби.

Спеціальним законом, що визначав статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності у період роботи позивача на відповідних посадах, був Закон України від 04.12.1990 № 509-XII «Про державну податкову службу в Україні» (далі - Закон № 509-XII), а з 12.08.2012 - Податковий кодекс України (далі - ПК України).

Згідно із частиною першою статті 4 Закону № 509-XII державна податкова служба, якій за змістом частини другої цієї статті підпорядковані державні податкові інспекції в областях, районах, містах і районах у міста, є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує здійснення контролю за дотриманням податкового законодавства, правильністю обчислення, повнотою і своєчасністю сплати до бюджетів податків, зборів та інших платежів і неподаткових доходів і внесків до державних цільових фондів, встановлених законодавством України.

Посадовою особою органу державної податкової служби може бути особа, яка має освіту за фахом та відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Міністерством фінансів України. Посадові особи органів державної податкової служби підлягають атестації, після якої таким особам присвоюються спеціальні звання (частини перша, четверта статті 15 Закону № 509-XII).

Цією ж нормою установлено умови, за яких особи не можуть бути службовцями податкових органів, які кореспондують вимогам статтей 5, 12 Закону № 3723-ХІІ щодо обмежень пов'язаних із прийняттям на державну службу та її проходженням.

Статтею 6 Закону № 509-XII було встановлено, що видатки на утримання органів державної податкової служби визначаються Кабінетом Міністрів України і фінансуються з державного бюджету.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що посадові особи державної податкової служби, яким за наслідками атестації присвоєно спеціальні звання, які обіймають посади в державних органах для виконання завдань і функцій держави (зокрема, у сфері податкової політики), одержують заробітну плату за рахунок державного бюджету, - перебувають на державній службі та є державними службовцями.

Приписами абзаців першого - другого пункту 344.1 статті 344 ПК України передбачено, що пенсійне забезпечення посадових осіб контролюючих органів, крім діючих у них підрозділів податкової міліції, здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу». Період роботи зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєнні звання) у контролюючих органах зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22.10.2013 у справі № 21-340а13.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу».

Таким чином, на час звернення до відповідача із заявою про переведення із пенсії за вислугу років на пенсію державного службовця позивач мала необхідний стаж (вислугу років) державного службовця, що підтверджується матеріалами справи, а тому відмова пенсійного органу у переведенні її на пенсію державного службовця є протиправною.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2018 року в адміністративній справі № 819/301/18 - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
О. М. Довгополов
Постанова складена у повному обсязі 11 вересня 2018 року.