Справа № 826/70/16
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2018-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 вересня 2018 року № 826/70/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у склад судді Григоровича П.О, розглянув у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доДержавної фіскальної служби України
треті особи про Головне управління ДФС у м. Києві Державна податкова інспекція у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві визнання протиправними дій, скасування рішення, поновлення на роботі
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі також - позивач або ОСОБА_1) з позовною заявою (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) до Державної фіскальної служби України (далі також - відповідач або ДФС України), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головного управління ДФС у м. Києві (далі також - третя особа 1 або ГУ ДФС у м. Києві), Державної податкової інспекції у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві (даті також - третя особа 2 або ДПІ у Святошинському районі), в якій просить:

1. Визнати протиправними дії Державної фіскальної служби України щодо видання Наказу від 26.10.2015 № 978-о.

2. Зобов'язати Державну фіскальну службу України скасувати Наказ від 26.10.2015 №978-о та поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Державної податкової інспекції у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві.

3. Стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що звільнення позивача із займаної посади відбулось з порушенням відповідачем положень Кодексу законів про працю України, а тому спірний наказ про звільнення є незаконним та таким, що підлягає скасуванню з поновленням позивача на роботі.

Представник відповідача, заперечуючи проти позовної заяви вказав, що оскаржуваний наказ виданий на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством, отже звільнення позивача є законними, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Треті особи, заперечуючи проти позовної заяви, наголосили на її безпідставності та необґрунтованості, вважаючи звільнення позивача законним, просили суд відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, наказом ДФС України від 10.09.2014 № 434-о «Про переведення ОСОБА_1» ОСОБА_1 було поновлено з 22.08.2010 на посаді заступника начальника ДПІ у Святошинському районі.

Як вбачається з доповідної записки від 11.09.2015 № 220/26-24-20-01-09 начальника координаційно-моніторингового управління ДПІ у Святошинському районі І.В. Лукянчук, поданої на ім'я в.о. начальника ДПІ у Святошинському районі Кушнарьової Ю.В., співробітники управління на протязі з 9:30 неодноразово намагалися підписати у ОСОБА_1 документи (висновок щодо перерахування коштів по єдиному внеску), але так як ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці (кімната 305) висновок не був підписаний, у зв'язку з чим для запобігання несвоєчасного виконання роботи координаційно-моніторингове управління просило взяти до уваги вищезазначене та прийняти необхідні міри.

Разом з тим, з пояснень першого заступника ДПІ у Святошинському районі Кушнарьової Ю.В. вбачається, що 11.09.2015 з 9-00 години до 9-30 години ОСОБА_1 була присутня в приміщенні ДПІ на четвертому поверсі у приймальній (каб. 404). Зазначене пояснює відсутність ОСОБА_1 на робочому місці в кімнаті 305.

Тож, 11.09.2015 у приміщенні ДПІ у Святошинському районі, у складі: в. о. начальника відділу персоналу Колихан Л.М., заступника голови з реорганізації ДПІ у Святошинському районі Міндоходів у м. Києві Лук'янчук І.В., в. о. заступника начальника управління - начальника відділу правового супроводження перевірок юридичного управління Швеця І.В., члена комісії з реорганізації ДПІ у Святошинському районі ГУ Міндоходів у м. Києві начальника відділу фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку Зеленової Т.Л., працівника кабінету № 305 головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів Гуріної Т.М. було складено акт про те, що заступник начальника ДПІ у Святошинському районі ГУ Міндоходів у м. Києві ОСОБА_1 з 09 години 30 хвилин до 16 години 45 хвилин 11.09.2015 була відсутня на робочому місці в приміщенні ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві (вул. Верховинна, 9, фактична адреса вул. Котельникова,14).

Відсутність ОСОБА_1 11.09.2015 з 09 години 30 хвилин до 16 години 45 хвилин на робочому місці підтверджується поясненнями головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів Гуріної Т.М., в.о. начальника відділу персоналу Колихан Л.М., начальника координаційно-моніторингового управління Лук'янчук І.В. Також, у доповідній записці від 14.09.2015 № 57/26-57-04-37 зазначено, що 11.09.2015 ОСОБА_1, повідомивши секретаря керівника інспекції, що її викликають до ГУ ДФС у м. Києві, покинула приміщення інспекції о 9 годині 30 хвилин і до кінця робочого дня, саме до 16 годин 45 хвилин, ОСОБА_1 на робочому місці не з'являлась, про що був складений акт відсутності на робочому місці.

Згідно з поясненнями головного спеціаліста загального сектору відділу інфраструктури ОСОБА_8, 11.09.2015 у приймальню зайшла ОСОБА_1 та просилася на прийом до Кушнарьової Ю.В., про що вона була повідомлена, але у неї були працівники підпорядкованих їй управлінь, і вона попросила зачекати. ОСОБА_1 зачекавши хвилин 20-25 повідомила, що більше чекати не може, бо поспішає в ГУ ДФС у м. Києві. Більше у приміщенні ДПІ у Святошинському районі 11.09.2015 ОСОБА_1 не поверталась і у приймальню не заходила.

Разом з тим, як вбачається з доповідної записки ОСОБА_1 від 11.09.2015 вона не мала можливості вільного проходу в приміщення ДПІ у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві у зв'язку зі заблокуванням її картки (перепрошиту картку отримала лише 14.09.2015), а також у зв'язку з тим, що кабінет, де знаходиться її робоче місце, зайнятий працівниками підрозділу інспекції. Неможливість вільного проходу 11.09.2015 ОСОБА_1 у приміщення ДПІ у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві підтверджується свідченнями осіб, що містяться в матеріалах справи (зокрема, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13). Окрім того, як вбачається з наданих позивачем доказів, нею 11.09.2015 підписувались, зокрема, наступні документи: реєстр висновків про повернення надміру або помилково сплачених коштів єдиного внеску; висновки № 5364-20 та № 5369-20 від 11.09.2015, що вказує на її перебування на робочому місці 11.09.2015.

В той же час, у приміщенні ДПІ у Святошинському районі 14.09.2015, у складі: в. о. начальника відділу персоналу Колихан Л.М., заступника голови з реорганізації ДПІ у Святошинському районі Міндоходів у м. Києві Лук'янчук І.В., заступника начальника управління начальника відділу правового супроводження перевірок юридичного управління Швеця І.В., члена комісії з реорганізації ДПІ у Святошинському районі ГУ Міндоходів у м. Києві начальника відділу фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку Зеленової Т.Л., працівника кабінету № 305 головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів Гуріної Т.М., у присутності в.о. начальника ДПІ у Святошинському районі Кушнарьової Ю.В., заступників начальника ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві Ванюк Ю.М., Гергі Д.С., було складено акт про те, що 14.09.2015 заступник начальника ДПІ у Святошинському районі ГУ Міндоходів у м. Києві ОСОБА_1 після ознайомлення її з актом про відсутність на робочому місці 11.09.2015 відмовилася від проставляння підпису та надання письмових пояснень щодо відсутності на робочому місці.

Відповідно до табелю обліку використання робочого часу за червень 2015 року, складеного працівником кадрової служби 23.06.2015, ОСОБА_1 у період з 16.06.2015 по 30.06.2015 була протабельована «НЗ» (неявка з нез'ясованих причин). Після подання листків непрацездатності, до зазначеного табеля працівником кадрової служби 29.09.2015 були внесення відповідні зміни та протабельовано ОСОБА_1 у період з 18.06.2015 по 30.06.2015 - «ТН» (тимчасова непрацездатність). Аналогічно, згідно з даними табелів обліку використання робочого часу за липень-вересень 2015 року: ОСОБА_1 у період з 01.07.2015 по 15.07.2015 протабельована - «ТН» (тимчасова непрацездатність); у період з 16.07.2015 по 31.07.2015 протабельована - «В» (відпустка); у період з 03.08.2015 по 10.09.2015 протабельована - «ТН» (тимчасова непрацездатність) та 11.09.2015 - НЗ» (неявка з нез'ясованих причин). Згідно з даними розрахункових листів за червень-вересень 2015 року нарахування заробітної плати ОСОБА_1 здійснено відповідно до наведених даних табелів обліку використання робочого часу.

Додатково, як вбачається з матеріалів справи, відповідач направляв на адресу позивача лист від 03.09.2015 № 10015/Ш/26-57-05-41 з проханням терміново надати документальне підтвердження щодо відсутності на робочому місці з 16.06.2015 по 15.07.2015, а також причини відсутності на робочому місці починаючи з 01.08.2015. В той же час, акти про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці у зазначені дати відповідачем не складалися.

Не погоджуючись з наведеними обставинами, ОСОБА_1 зверталась до начальника ГУ ДФС у м. Києві Демченко Л.Д. з проханням провести службову перевірку щодо фактів фальсифікації та перевищення службових обов'язків при встановлені відсутності її на робочому місці 16.06.2015 та 17.06.2015, наголошуючи, що була на роботі, виконувала посадові обов'язки та підписувала документацію.

На виконання доручення начальника Головного управління ДФС у м. Києві Демченко Людмили Дмитрівни від 20.10.2015 № 23595/7/26-15-04-03 було проведено тематичну перевірку ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві стосовно фактів, викладених у зверненні заступника начальника ДПІ у Святошинському районі ГУ Міндоходів у м. Києві ОСОБА_1, за результатами якої встановлено, враховуючи пояснення ОСОБА_1, що заступник начальника ДПІ у Святошинському районі ОСОБА_1 була відсутня з 09 год. 30 хв. до 16 год. 45 хв. 11.09.2015 на робочому місці у приміщенні ДПІ (вул. Верховинна, буд. 9, фактична адреса вул. Котельникова, буд. 14).

На підставі акта про результати тематичної перевірки ДПІ у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві з окремих питань від 21.10.2015 № 6441/8, викладених обставин та документального підтвердження відсутності на робочому місці, встановлено вчинення заступником начальника ДПІ у Святошинському районі ОСОБА_1 прогулу без поважних причин 11.09.2015.

На підставі зазначеного, Головним управлінням Міндоходів у м. Києві було ініційовано питання застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із займаної посади - заступника начальника ДПІ у Святошинському районі за відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин.

Наказом Міндоходів і зборів України від 26.10.2015 № 978-о «Про звільнення ОСОБА_1» ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника ДПІ у Святошинському районі за прогул (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин відповідно до пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України. Про винесення зазначеного наказу позивача було повідомлено листом від 27.10.2015 № 13841/Ш/26-57-04-17.

Вважаючи такий наказ відповідача протиправним, а звільнення незаконним, позивач звернувся до суду з даним позовом про його скасування та поновлення на роботі.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуваннях усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини регулює Кодекс законів про працю України (далі також - КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За приписами пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Під відсутністю на роботі слід розуміти перебування працівника без поважних причин поза територією підприємства, з яким він перебуває у трудових відносинах, або поза територією об'єкта, де він відповідно до трудових обов'язків має виконувати роботу, а не відсутність працівника на своєму робочому місці.

Разом з тим, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника (частина перша статті 1471 КЗпП України).

При цьому, згідно діючого на момент виникнення спірних правовідносин Закону України «Про державну службу» передбачалось, що до службовців, крім дисциплінарних стягнень, передбачених чинним законодавством про працю України, могли застосовуватися такі заходи дисциплінарного впливу: попередження про неповну службову відповідність; затримка до одного року у присвоєнні чергового рангу або у призначенні на вищу посаду.

Відповідно до частини першої статті 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

У той же час, судом встановлено, що акт про відсутність позивача 11.09.2015 на робочому місці складено того ж дня 11.09.2015, отже дисциплінарне стягнення мало бути накладено на позивача не пізніше 11.10.2015. Проте, всупереч положень частини першої статті 148 КЗпП України, до позивача було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі займаної посади лише 26.10.2015. Зазначене свідчить про протиправність дій відповідача по прийняттю спірного наказу.

Більше того, за приписами частин першої, третьої статті 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Таким чином, частина третя статті 149 КЗпП України надає право власникові вибирати вид стягнення, але зобов'язує його враховувати при цьому цілу низку факторів: 1) ступінь тяжкості вчиненого проступку, який включає форму вини, хоча лише до вини і не зводиться; 2) заподіяну порушенням шкоду; 3) обставини, за яких вчинено проступок; 4) попередню роботу працівника.

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що окрім того, що дисциплінарне стягнення може бути накладено тільки у разі встановлення факту дійсного вчинення дисциплінарного проступку та вини державного службовця, вид обраного дисциплінарного стягнення має відповідати ступеню тяжкості вчиненого позивачем проступку і заподіяну ним шкоду.

Суд, дослідивши документи, складені відносно позивача в ході дисциплінарного провадження та обрання виду дисциплінарного стягнення, не встановив виконання відповідачем положень частини третьої статті 149 КЗпП України. Зокрема, відсутні дані щодо об'єктивного врахування відповідачем пояснень позивача щодо факту дійсного вчинення дисциплінарного проступку та вини позивача, тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, а також попередню роботу працівника.

Окрім наведеного, відповідно до статті 72, частини першої статті 73, частини першої статті 75, частини першої статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Оцінивши в сукупності, через призму положень статей 72-77 Кодексу адміністративного судочинства України, обставин справи та подані сторонами докази, суд дійшов висновку про те, що відповідачем не доведено дійсного факту відсутності позивача на робочому місці 11.09.2015 без поважних причин, оскільки твердження відповідача спростовуються наданими позивачем протилежними поясненнями та документами.

Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що звільнення працівника з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до частини першої, пунктів 2, 3 частини другої, частини третьої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій.

У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Зважаючи на вищенаведене в сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо видання спірного наказу. Відповідно, такий спірний наказ, як акт індивідуальної дії, є протиправним.

Разом з тим, суд дійшов висновку, що вимога позивача про зобов'язання відповідача скасувати спірний наказ є некоректною, оскільки скасування протиправного акту індивідуальної дії належить саме до повноважень суду.

За приписами частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Таким чином, враховуючи, що судом встановлено незаконність звільнення позивача, для відновлення порушених прав, протиправний спірний акт індивідуальної дії підлягає скасуванню судом.

Згідно зі статтею 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено (постанова Верховного Суду України від 28.10.2014).

Таким чином, враховуючи встановлення судом факту незаконного звільнення позивача 26.10.2015 зі займаної до такого звільнення посади, спірний наказ про звільнення підлягає скасуванню, а позивач - поновленню на відповідній посаді з 27.10.2015.

Також, виходячи з наведених норм та встановлених обставин, позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27.10.2015 по день ухвалення судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі також - Порядок).

За приписами пункту 32 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 № 21-395а13, в якій зазначено, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Відповідно до пункту 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

З наявної в матеріалах справи довідки ДПІ у Святошинському районі про середню заробітну плату (дохід), середньоденна заробітна плата позивача становить 91,25 грн.

Відповідно до визначених Міністерством соціальної політики України норм тривалості робочого часу у 2015-2018 роках, загальна кількість робочих днів за період з 27.10.2015 по 11.09.2018 склала 720 днів.

Виходячи з наведених величин, судом здійснено розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 27.10.2015 по 11.09.2018, розмір якого становить 65 700 грн., що підлягає стягненню на користь позивача.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не виконав обов'язок щодо доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Державної фіскальної служби України щодо видання наказу від 26.10.2015 № 978-о.

3. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 26.10.2015 № 978-о.

4. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Державної податкової інспекції у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві з 27.10.2015.

5. Стягнути з Державної фіскальної служби України ( ідентифікаційний код 39292197, адреса: 04053, м.Київ, ЛЬВІВСЬКА ПЛОЩА, будинок 8) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 27.10.2015 по 11.09.2018 в сумі 65 700 грн. (шістдесят п'ять тисяч сімсот гривень).

6. Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Державної податкової інспекції у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

7. В іншій частині відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя П.О. Григорович