Справа № 826/9167/17
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2018-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

06 вересня 2018 року №826/9167/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., при секретарі судового засідання Огнивому Д.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення 05.05.2017 №45252-1305,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_2,

На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 06 вересня 2018 року проголошено скорочену (вступну та резолютивну) частини рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини шостої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 05.05.2017 №45252-1305.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1, яке ним, як платником єдиного податку, використовується для здійснення господарської діяльності, а тому відповідно до приписів підпункту 297.1.4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, позивач звільнений від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з земельного податку за вказану земельну ділянку. Позивач також зазначив, що контролюючим органом було невірно обраховану сум у податкового зобов'язання, визначеного спірним податковим повідомленням-рішенням.

Відповідач проти позову заперечував, вказавши, що з моменту набуття права власності на нежиле приміщення (будівлю або споруду) у набувача виникає право (власності чи користування) на земельну ділянку, а з ним і обов'язок сплачувати земельний податок чи орендну плату.

Під час судового розгляду справи, судом оголошувалась перерва в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

Відповідно до пунктів 10 частини першої Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" № 2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 починаючи з 01.04.2013 є платником єдиного податку за ставкою 20%, та займається наступними видами господарської діяльності: діяльність засобів тимчасового розміщення, інші види роздрібної торгівлі поза магазинами, надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, надання інших індивідуальних послуг, що підтверджується копією свідоцтва платника єдиного податку від 13.03.2013 №279188, наявною в матеріалах справи.

ОСОБА_1 відповідно до договорів купівлі-продажу квартири від 03.11.2000 є власником квартири АДРЕСА_2, загальною площею 53.70 кв.м. та квартири АДРЕСА_2, загальною площею 72.60 кв.м.

Згідно із розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 24.09.2001 №1930 відповідні жили приміщення (квартири АДРЕСА_2) переведені у нежилі.

За посиланням позивача, вказані приміщення, належні йому на праві власності використовуються позивачем для провадження власної господарської діяльності.

Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві направлено позивачеві податкове повідомлення-рішення від 05.05.2017 №45252-1305, яким позивачеві нараховано податкове зобов'язання по сплаті земельного податку з фізичних осіб за 2017 рік у сумі 16 014, 95 грн.

ОСОБА_1, вважаючи податкове повідомлення-рішення від 05.05.2017 №45252-1305 протиправним, звернувся до суду з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

За змістом пунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельним податком визнається обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно з пункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Відповідно до пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

У частинах першій та другій статті 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У статті 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 Цивільного кодексу України.

Пунктом 271.1 статті 271 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки (пункт 274.1 статті 274 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Пунктом 286.5 статті 286 цього Кодексу встановлено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому він втратив право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому у нового власника виникло право власності.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Статтею 289 Податкового кодексу України встановлено, що для визначення розміру податку використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Аналіз зазначених норм права дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об'єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов'язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.

Зокрема, в розумінні зазначених норм обов'язок зі сплати земельного податку для фізичної особи-власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правомочностей, як-от: набуття нею статусу суб'єкта господарювання, діяльність якого пов'язана з використанням земельної ділянки або без такого.

У пункті 269.2 статті 269 Податкового кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Так, відповідно до підпункту 4 пункту 297.1. статті 297 Податкового кодексу України, платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів, зокрема, податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Тобто, умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, не встановлена.

Відтак, платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто, з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 27.02.2018 у справі №826/8675/17, від 16.03.2018 у справі №826/171513-а та в постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2018 у справі №826/17360/16.

Згідно з частиною п'ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні приписи містить у собі частина п'ята статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", де зазначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 відповідно до договорів купівлі-продажу квартири від 03.11.2010 також є власником квартири АДРЕСА_2, загальною площею 53.70 кв.м. та квартири АДРЕСА_2, загальною площею 72.60 кв.м.

Разом з тим, розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 24.03.2001 №1930 жилі приміщення квартир №60 та №61, які знаходяться на цокольному поверсі будинку 7 на бульварі Дружби Народів переведено в нежилі.

Так, позивач стверджує, що належні йому на праві власності вказані нежитлові приміщення використовуються ним для провадження господарської діяльності.

Суд зазначає, що посилання позивача на використання приміщень за адресою: АДРЕСА_2 в господарській діяльності, не є підставою для звільнення від сплати земельного податку, оскільки фактично в господарській діяльності використовуються належні позивачу на праві власності нежитлові приміщення, а не сама земельна ділянка.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було надано відзив на позовну заяву з наведеним у ньому розрахунком суми земельного податку за земельні ділянки за адресою: , АДРЕСА_2, копію витягу з технічної документації від 18.11.2005 №727 про нормативно-грошову оцінку частини земельної ділянки, що виданий суб'єкту підприємницької діяльності - фізичні особі ОСОБА_1, місце розташування якої: АДРЕСА_2, кадастровий номер - не встановлено та копію витягу з технічної документації від 18.11.2005 №726 про нормативно-грошову оцінку частини земельної ділянки, що виданий суб'єкту підприємницької діяльності - фізичні особі ОСОБА_1, місце розташування якої: АДРЕСА_2, кадастровий номер №79:083:003.

Дослідивши зазначений відзив та витяг з технічної документації, суд наголошує на наступному.

Так, використані відповідачем показники при розрахунку суми земельного податку, що наведений у відзиві, не співпадають з показниками, зазначеними у наданих контролюючим органом витягах з технічної документації від 18.11.2005 №726 та №727.

Зокрема, у розрахунку податкового зобов'язання, наведеному у відзиві на позовну заяву, зазначено коефіцієнт на функціональне використання землі - 2, 0, у витягах з технічної документації даний коефіцієнт дорівнює 2, 50.

Узагальнюючий локальний коефіцієнт, що застосовано відповідачем - 1,5, у витягах з технічної документації зазначено - 1, 35 та 1, 44, при чому останній (1, 44) містить невідомі виправлення, зроблені від руки, якими закреслено зазначені у витязі значення та наведено інакші, ким робилися дані виправлення та з яких підстав сторонами не пояснено.

Також, не співпадає коефіцієнт індексації грошової оцінки. Як зазначено в розрахунку наведеному у відзиві, відповідачем при застосуванні даного коефіцієнту використовувався лист Держземагенства від 14.01.2015 №6-28-022-215/2-15, однак витяги з технічної документації від 18.11.2005 №726 та №727 в графі «коефіцієнт індексації грошової оцінки» не містять посилань на вказаний відповідачем лист, та як наслідок містять інші показники, аніж ті, що зазначені контролюючим органом.

Аналогічні відмінності містяться і при застосуванні контролюючим органом інших показників для визначення позивачеві грошового зобов'язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» ніж ті, що містяться в наданих витягах з технічної документації.

Різніться і сама грошова оцінка земельної ділянки щодо якої визначено відповідне грошове зобов'язання.

Суд також звертає увагу, що відповідачем при проведенні розрахунку земельного податку застосовано ставку земельного податку в розмірі 1%.

Разом з тим, згідно з пунктом 5.6 рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів в місті Києві" в редакції від 22.12.2016 встановлено, що станом на 2017 рік плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено (крім комунальної власності), встановлюється у розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, за винятком земельних ділянок, ставка податку за які справляється у розмірі, визначеному пунктами 5.3 - 5.5 цього Положення.

Крім того, суд наголошує, що витяг з технічної документації від 18.11.2005 №727 взагалі не містить кадастрового номеру земельної ділянки, нормативно-грошову оцінку якої в ньому наведено.

Також суд звертає увагу, що відповідачем не надано офіційного розрахунку податкового повідомлення-рішення від 05.05.2017 №45252-1305, а лише наведено такий розрахунок податку на землю з фізичних осіб на 2017 рік у відзиві на позовну заяву, при цьому, в судовому засіданні 26.07.2018 від відповідача витребовувався такий розрахунок та пояснення щодо застосування відповідних показників/коефіцієнтів.

Проте відповідач явку свого представника в судове засідання 06.09.2018 не забезпечив, вимог суду не виконав.

Проаналізувавши наведене в сукупності, суд приходить до висновку, що наведений відповідачем у відзиві на позовну заяву розрахунок зі сплати земельного податку не відповідає фактичним обставинам. Правильність цього розрахунку спростовується документами, які були надані самим відповідачем.

Зазначене дає підстави вважати, що контролюючим органом було невірно обраховано визначене позивачеві податкове зобов'язання зі сплати земельного податку. Зворотнього Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві під час розгляду справи не доведено.

Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління".

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд звертає увагу, що позивач є платником земельного податку відповідно до приписів Податкового кодексу України, Земельного кодексу України та матеріалів справи. Проте в межах спірних правовідносин контролюючим органом не доведено та не надано доказів щодо правильності визначення позивачеві суми відповідного податкового зобов'язання.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на недоведення відповідачем правильності визначення позивачеві суми відповідного податкового зобов'язання.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 05.05.2017 №45252-1305.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлено 11.09.2018.

Суддя Літвінова А.В.