Справа № 754/17103/17
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2018-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Бабенка К.А.., Федотова І.В.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 травня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про скасування рішення, зобов'язання утриматись від вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, в якому просив:

- скасувати рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну відносно позивача;

- зобов'язати відповідача не створювати ситуацію, від якої можуть постраждати діти позивача - громадяни України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 травня 2018 року адміністративний позов було задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 26 вересня 2017 року №5; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним вище судовим рішенням, відповідач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позову повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 20 жовтня 2005 року громадянин Киргизстану ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до ВГІРФО Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою №197 щодо надання дозволу на імміграцію в Україну.

17 січня 2006 року старшим інспектором ВГІРФО Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві Алієвою Я.М. складено Рішення (затверджене начальником УГІРФО ГУМВС України в м. Києві Моринцем І.В.), яким пропонувалось Головному управлінню МВС України в м. Києві: надати дозвіл на імміграцію в Україну громадянці Киргизії ОСОБА_10 (дочка позивача); надати дозвіл на імміграцію в Україну ОСОБА_4

Так, 17 січня 2006 року Управлінням у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України в м. Києві видано дозволи на імміграцію в Україну:

1) ОСОБА_10 про те, що їй на підставі п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року №2491-III, (далі - Закон №2491-III), дозволено постійне проживання в Україні;

2) ОСОБА_4 про те, що йому на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону №2491-III дозволено постійне проживання в Україні.

При цьому, 24 березня 2006 року позивачу оформлено посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1

У зв'язку з надходженням до ГУ ДМС України в м. Києві запиту УДМС України в Київській області та Департаменту захисту національної державності СБУ щодо законності надання позивачу дозволу на імміграцію, головним спеціалістом відділу імміграційної роботи Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в м. Києві Стрелюк С.Л., розглянувши матеріали справи №113956 щодо документування ОСОБА_4 посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2, складено Висновок про розгляд матеріалів щодо оформлення дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Киргизстану ОСОБА_4, затверджений 26 вересня 2017 року першим заступником начальника ГУ ДМС України в м. Києві Войналовичем М.В., (далі - Висновок від 26 вересня 2017 року), в якому рекомендовано скасувати дозвіл позивачу на імміграцію в Україну від 17 січня 2006 року, визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню, видану на підставі цього дозволу, посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2.

Так, 26 вересня 2017 року ГУ ДМС України в м. Києві прийнято оскаржуване рішення №5 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, видане ОСОБА_4 про те, що йому на підставі п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону №2491-III скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 26 січня 2004 року.

Вважаючи свої права порушеними, ОСОБА_4 звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, зазначив, що оскаржуване рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну від 26 вересня 2017 року №5 прийнято відповідачем протиправно та підлягає скасуванню.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій ст. 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання. Підставою для видачі посвідки на постійне проживання іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у частині шістнадцятій ст. 4 цього Закону, є відповідний указ Президента України про припинення громадянства України та заяви таких осіб.

Згідно зі ст. 16 цього Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття рішення про припинення громадянства України залишилися постійно проживати на її території, вважаються такими, які постійно проживають в Україні.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства врегульовано Законом України «Про імміграцію».

Так, визначення імміграції міститься у статті 1 вищевказаного Закону та означає прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; імміграційна віза - це позначка у паспортному документі, що засвідчує право іноземця чи особи без громадянства на в'їзд в Україну для постійного проживання;

Квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року;

Дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до п.6 ч. 2, п.3 ч.3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції;

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема, батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти;

Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема, особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Положеннями ст. 11 Закону України «Про імміграцію» закріплено, що особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання.

Ст. 12 Закону України «Про імміграцію» передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983.

Відповідності до п. 21 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

У Висновку від 26 вересня 2017 року, на підставі якого відповідачем прийнято оскаржуване рішення, зазначено, що дозвіл на імміграцію в Україну надається в межах квоти імміграції батькам, чоловікові (дружині) іммігранта та його неповнолітнім дітям. Оскільки донька іноземця є малолітньою, заява в установленому законом порядку не могла бути оформлена, що суперечить вимогам законодавства. А тому, рішення УГІРФО про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Киргизстану ОСОБА_4 прийняте з порушенням вимог ст. 4 та ст. 9 Закону №2491-III, та підлягає скасуванню відповідно до вимог п. 6 ст. 12 Закону №2491-III.

Колегія суддів звертає увагу, що позивачу видано дозвіл на імміграцію в Україну в межах встановленої Кабінетом Міністрів України квоти для батьків іммігранта, а саме, як батьку іммігранта - ОСОБА_10.

З дозволу на імміграцію в Україну, виданого ОСОБА_10 17 січня 2006 року, вбачається, що такий дозвіл видано їй поза квотою імміграції як особі, яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Доказів того, що виданий ОСОБА_10 дозвіл на імміграцію в Україну скасовано, матеріали справи не містять. Тобто ОСОБА_10 є іммігрантом в розумінні Закону №2491-III, а тому дозвіл на імміграцію в Україну, обґрунтовано видано позивачу 17 січня 2006 року в межах квоти для батьків іммігранта.

Жодних інших підстав для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну відповідачем не зазначено, а колегією суддів не встановлено.

Також колегія суддів зауважує, що оскаржуваним рішенням ГУ ДМС України в м. Києві скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 26 січня 2004 року. При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів видання позивачу дозволу на імміграцію в Україну саме 26 січня 2004 року. Водночас, з матеріалів справи, в т.ч. з Висновку від 26 вересня 2017 року, вбачається, що дозвіл на імміграцію в Україну видавався позивачу 17 січня 2006 року.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 травня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Бабенко К.А.

Федотов І.В.

Повний текст постанови виготовлено 07.09.2018.