Справа № 826/7717/17
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2018-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

12 вересня 2018 року № 826/7717/17
Окружний адміністративний суд міста Києва, у складі судді Мазур А.С., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу:
за позовом ОСОБА_1

до Головного управління морально-психологічного забезпечення Збройних сил України, військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2

третя особа: Фінансове управління Генерального штабу Збройних сил України

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 із позовом до Головного управління морально-психологічного забезпечення Збройних сил України, військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , третя особа: Фінансове управління Генерального штабу Збройних сил України, в якому просив суд (з урахуванням уточнення позовних вимог): визнати протиправною відмову начальника Головного управління морально-психологічного забезпечення Збройних сил України від 11.05.2017 у зарахуванні ОСОБА_1 періоду навчання в Київському військовому ліцеї ім. Івана Богуна з 17.08.1998 по 20.06.2002 до загальної вислуги років; зобов`язати Голову управління морально-психологічного забезпечення здійснити перерахунок загальної вислуги років ОСОБА_1 , враховуючи до загальної вислуги років період навчання в Київському військовому ліцеї ім. Івана Богуна з 17.08.1998 по 20.06.2002; внести необхідні зміни у графу №12 особової справи ОСОБА_1 щодо включення періоду навчання в Київському військовому ліцеї ім. Івана Богуна з 17.08.1998 по 20.06.2002 до загальної вислуги років; здійснити дії щодо перерахунку усіх видів грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 11.05.2017 по час винесення рішення, враховуючи період навчання у Київському військовому ліцеї ім. Івана Богуна з 17.08.1998 по 20.06.2002 до загальної вислуги років; зобов`язати Фінансове управління генерального штабу Збройних сил України здійснити виплату з усіх видів грошового забезпечення ОСОБА_1 , враховуючи включення періоду навчання з 17.08.1998 по 20.06.2002 до загальної вислуги років, з 11.05.2015 по час винесення судового рішення; визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 у зарахуванні ОСОБА_1 періоду навчання в Київському військовому ліцеї ім. Івана Богуна з 17.08.1998 по 20.06.2002 до загальної вислуги років; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок загальної вислуги років ОСОБА_1 на момент проходження ним військової служби у зазначеній військовій частині за період з 02.12.2015 по 01.02.2017, враховуючи період навчання у Київському військовому ліцеї ім. Івана Богуна з 17.08.1998 по 20.06.2002 до загальної вислуги років; здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 заборгованості з усіх видів грошового забезпечення за період з 02.12.2015 по 01.02.2017, яка виникла внаслідок зарахування до загальної вислуги років періоду навчання в Київському військовому ліцеї ім. Івана Богуна з 17.08.1998 по 20.06.2002; зобов`язати військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок загальної вислуги років ОСОБА_1 на момент проходження ним військової служби у зазначеній військовій частині за період з 27.02.2015 по 02.12.2015, враховуючи період навчання у Київському військовому ліцеї ім.. Івана Богуна з 17.08.1998 по 20.06.2002 до загальної вислуги років; здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 заборгованості з усіх видів грошового забезпечення за період з 02.12.2015 по 01.02.2017, яка виникла внаслідок зарахування до загальної вислуги років періоду навчання в Київському військовому ліцеї ім. Івана Богуна з 17.08.1998 по 20.06.2002.

Ухвалою окружного адміністративного суду міста Києва від 19.06.2017 відкрито провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду.

Позовні вимоги мотивовані тим, що при обчисленні загального строку військової служби відповідачами не було враховано період навчання позивача у Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна, що, в свою чергу, призвело до неправильного обрахунку строку його військової служби, та, як наслідок порушення прав позивача як військовослужбовця. Адже, в розумінні законодавства, яке було чинним на момент його зарахування на навчання до такого ліцею, навчання в ліцеї вважалося початком військової служби.

Головне управління морально-психологічного забезпечення Збройних сил України (далі відповідач 1) проти задоволення позову заперечило у повному обсязі та у відзиві та позовну заяву зазначив, що відповідно до ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не вважається початком проходження військової служби вступ до військового навчального закладу (військового ліцею). Крім того, згідно із положеннями ст. 15 вищевказаного Закону, необхідною умовою прийняття на військову службу є досягнення громадянином України 18 років, в той час, як позивач був зарахований до військового ліцею у неповнолітньому віці. Також, відповідач додатково зазначив, що ліцей є навчальним закладом ІІІ ступеня, а відтак не є військовим навчальним закладом у розумінні Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Військова частина НОМЕР_1 (далі відповідач 2) також заперечила у задоволенні позовних вимог, зазначивши, що навчання позивача у Київському військовому ліцеї ім. Івана Богуна є загальною середньою освітою, оскільки позивач був зарахований до ліцею на посаду ліцеїст у 13 річному віці, а відтак, в силу Закону не міг бути призваний на військову службу.

У відповіді на відзиви, позивач зазначив, що Київський військовий ліцеї ім. Івана Богуна є військовим навчальним закладом, а відтак проходження служби в ліцеї слід враховувати у вислугу років під час призначення та виплати державної пенсії.

У поясненнях третьої особи зазначено, що редакція ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992, на яку посилається позивач, є нечинною станом на сьогодні, а відтак не може застосуватися у тій редакції, яка діяла станом на момент навчання позивача.

У судовому засіданні, що відбулося 12.07.2018, суд на підставі ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України перейшов до розгляду адміністративної справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, дослідивши заперечення відповідачів, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є майором, перебуває на посаді начальника Головного управління морально-психологічного забезпечення Збройних сил України.

З 17.08.1998 по 21.06.2002 навчався в Київському військовому ліцеї ім. Івана Богуна на посаді ліцеїста, про що отримав атестат про повну загальну середню освіту.

У подальшому з 10.07.2003 по 24.06.2006 був курсантом Васильківського коледжу Національного авіаційного університету. Згідно довідки №354/1127 від 20.03.2017 на військову службу поступив добровільно з 10.07.2003.

11.05.2017 позивач звернувся до начальника відділу військово-патріотичного виховання управління інформаційно-пропагандистського забезпечення Головного управління морально-психологічного забезпечення Збройних сил України із рапортом, в якому просив зарахувати до вислуги років час навчання у Київському військовому ліцеї ім. Івана Богуна та перерахувати надбавку за вислугу років і винагороду за тривалість безперервної військової служби.

11.05.2017 резолюцією начальника відділу військово-патріотичного виховання управління інформаційно-пропагандистського забезпечення Головного управління морально-психологічного забезпечення Збройних сил України було відмовлено позивачу у задоволенні його рапорту з підстав невідповідності викладених вимог чинному законодавству.

Позивач, вважаючи, що відповідачем допущено звуження його прав як військовослужбовця, звернувся із вказаним позовом до суду.

Розглядаючи адміністративну справу по суті, суд встановив наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні засади проходження в Україні військової служби та правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України визначають Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 N 2232-XII (далі - Закон N 2232-XII).

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Видами такої служби згідно із ч. 4 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ є: строкова військова служба; військова служба за контрактом осіб рядового, сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Згідно з статтею 24 Закону України «Про загальний військовий обов`язок та військову службу» (в редакції від 25.03.1992) початком перебування на військовій службі вважався, зокрема, й день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, для допризовників, призовників і військовозобов`язаних. Однак, суд зазначає, що Закон № 2232-XII, у редакції від 25.03.1992 дійсно діяв станом на момент зарахування позивача до ліцею, проте, станом на момент виникнення спірних відносин вказана редакція втратила свою чинність.

Крім того, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 18.06.1999 N766-XIV, який набрав чинності 31.07.1999, було внесено зміни до ст. 24 Закону №2232-XII та викладено статтю 24 у новій редакції якою передбачено, що початком проходження військової служби вважається: день відправлення у військову частину з обласного збірного пункту - для громадян, призваних на строкову військову службу; день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації; день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних; день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Тобто, з вищевказаного вбачається, що стаття 24 у новій редакції цього Закону, вже не пов`язує початок перебування на військовій службі з днем прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею).

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ст. 24 Закону №2232-XII громадяни України, які виявили бажання вступити до вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів, можуть проходити попередню підготовку в загальноосвітніх навчальних закладах, військових ліцеях, ліцеях з посиленою військово-фізичною підготовкою, у військових оркестрах, навчальних закладах громадських організацій, на підготовчих курсах при вищих військових навчальних закладах або військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів.

Аналіз вказаної норми Закону свідчить, що навчання у військовому ліцеї є лише підготовкою до вступу у вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів.

Так, відповідно до положень Закону України «Про загальну середню освіту» від 13.05.99 N 651-XIV, ліцей (ліцей-інтернат) - навчальний заклад III ступеня з профільним навчанням та допрофесійною підготовкою (може надавати освітні послуги II ступеня, починаючи з 8 класу).

Положенням про військові ліцеї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 визначено, що військовий ліцей є загальноосвітнім навчальним закладом III ступеня з військово-професійною спрямованістю навчання та допрофесійної підготовки, що передбачає проведення поглибленої допризовної та посиленої фізичної підготовки і виховання у юнаків готовності до військової служби.

Згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 N 490, Київський військовий ліцей імені Івана Богуна створено на базі Київського суворовського військового училища з метою якісної підготовки кандидатів для вступу до військових навчальних закладів, надання державної допомоги у вихованні дітей-сиріт, дітей з багатодітних сімей, а також дітей учасників бойових дій та учасників ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи.

З вищевказаного слідує, що період навчання позивача з 17.08.1998 по 20.06.2002 у Київському військовому ліцеї є лише підготовкою останнього до вступу на військову службу і не може вважатися безпосередньо військовою службою.

За змістом ст. 2 Закону №2232-ХІІ, необхідною умовою прийняття на військову службу є, зокрема, досягнення громадянином України відповідного віку, передбаченого статтею 15 та 20 цього Закону.

Суд враховує, що за правилами ст. 15 ч. 1 Закону України «Про загальний військовий обов`язок та військову службу» для статусу військовослужбовця необхідно досягнення 18-річного віку, в той час, як вбачається із матеріалів справи, позивачу станом на момент його зарахування до військового ліцею було лише 13 років, тобто, він був неповнолітньою особою, яка в силу Закону не могла бути призваною на військову службу, а відтак, вказаний позивачем період навчання у ліцеї не може бути зарахований у загальний строк військової служби.

Також, варто зазначити, що питання про включення до загального військового стажу терміну навчання у суворівських (нахімовському) училищах, військових ліцеях та ліцеях із посиленою військово-фізичною підготовкою, неодноразово розглядалось Верховним Судом України, який у своїх рішеннях підкреслив, що навчання у таких закладах не слід вважати проходженням військової служби (справи № 21-41а11, № 21-129а11, № 21-358а11).

При цьому Верховний Суд України виходив з того, що за змістом частини 4 статті 2 та частини 1 статті 24 Закону України «Про загальний військовий обов`язок та військову службу» навчання у військовому ліцеї не зараховується до вислуги років для призначення пенсії військовослужбовця, так як на момент призначення такої пенсії, норма Закону про зарахування до стажу військової служби навчання в ліцеї, не діє.

Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку, що виключення законодавцем положення про те, що початком перебування на військовій службі є день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею) не може бути розцінено, як звуження соціально-правових гарантій військовослужбовців та відповідно не створює обов`язку для держави здійснювати зарахування навчання у військових ліцеях до загального строку військової служби без належних правових підстав.

У рішенні від 26.12.2011 №20-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Отже, суд вважає обґрунтованими відмови відповідачів, щодо зарахування позивачу до загального строку військової служби навчання у Київському військовому ліцеї ім. Івана Богуна, оскільки навчання в такому учбовому закладі не може вважатися проходженням військової служби, згідно з переліком її видів, що закріплений у частині четвертій статті 2 цього Закону.

Крім того, ст. 2 Закону №2232-ХІІ встановлено вичерпний перелік видів військової служби, в якому такого виду військової служби, як навчання у ліцеях з посиленою військово-фізичною підготовкою, не міститься.

Враховуючи вищезазначене та приписи чинного законодавства судом не встановлено правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 19,77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.С. Мазур