Справа № 815/2507/18
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2018-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2507/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2018 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Самойлюк Г.П., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою Мельцер ОСОБА_1 (Wainberger St.3/27, Petah Tikva, Israel, 4974232; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (65121, Одеська обл., місто Одеса, вулиця Ільфа і Петрова, будинок 4-А; ) про визнання протиправною бездіяльності щодо непоновлення виплати пенсії за віком, зобовязання провести перерахунок та поновити виплату пенсії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Мельцер ОСОБА_1 до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, в якій позивач просить:

звільнити позивача від сплати судового збору або відстрочити сплату збору до винесення рішення по справі;

поновити строк звернення до адміністративного суду, починаючи з 07.10.2009 р.;

визнати протиправною бездіяльність Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м Одесі щодо непоновлення виплати пенсії за віком позивачу та зобов'язати відповідача провести перерахунок і відновити виплату позивачу довічно пенсії за віком, шляхом призначення пенсії заново, відповідно до норм Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, з урахуванням змін в пенсійному законодавстві, як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни, в розмірі не менше прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок і доплат, передбачених пенсійним законодавством України, на момент поновлення виплати пенсії, на підставі документів, що знаходяться в його пенсійній справі та додатково поданих документів про стаж та заробітну плату, з проведенням перерахунку, індексації пенсії, виплатою компенсації втрати частини доходів, на визначений позивачем банківський рахунок, починаючи з 07.10.2009 р.;

відповідно до п.1 ч.2 ст.371 КАС України допустити негайне виконання рішення суду в повному обсязі заявлених позовних вимог шляхом стягнення всієї суми боргу, починаючи з 07.10.2009 р. по день фактичної виплати;

відповідно до ч.1 ст.372 КАС України покласти обовязок щодо забезпечення виконання рішення на начальника Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі;

відповідно до ч.6 ст. 245, ст. 382 КАС України зобовязати начальника Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м Одесі в 14-ти денний строк надати до суду звіт про виконання судового рішення, зверненого до негайного виконання.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Мельцер ОСОБА_1 є громадянкою України, що виїхала на постійне проживання до Ізраїлю. До 24.08.1992 р. позивач перебувала на пенсійному обліку та отримувала пенсію за віком в Управлінні праці та соціального захисту населення Приморської районної адміністрації м. Одеси, однак виплату пенсії було припинено з 24.08.1992р. внаслідок виїзду на постійне проживання позивача за кордон, чим порушено вимоги ст.ст. 24, 46 Конституції України, що гарантують рівність конституційних прав і свобод громадян перед законом, незалежно від місця проживання, в тому числі право на соціальне забезпечення у старості. Законом України «Про загальнообовязкове пенсійне державне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009р. № 25-рп/2009, право на отримання пенсії не обумовлене постійним проживанням в Україні та укладенням міжнародної угоди про виплату пенсій. Враховуючи, що позивач до виїзду на постійне місце проживання за кордон, мешкала, була зареєстрована та перебувала не пенсійному обліку в м. Одесі, згідно постанови Кабінету Міністрів України № 497 від 11.04.2002р. «Про забезпечення виконання функцій з призначення і виплати пенсій органами Пенсійного фонду» наявні підстави для звернення позивача до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі з вимогою про перерахунок/поновлення виплати пенсії. З урахуванням вимог ст. 44 Законом України «Про загальнообовязкове пенсійне державне страхування» та Порядку № 22-1 позивач 02.04.2018р. звернулась до відповідача через представника за довіреністю із заявою встановленої форми про перерахунок та поновлення пенсії на зазначений позивачем рахунок, починаючи з 07.10.2009р., однак за результатами розгляду вказаної заяви позивачу було відмовлено у поновленні пенсії з тих підстав, що позивач не перебуває на обліку у відповідача, відсутня його архівна справа та не поширенням на неї рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009р. № 25-рп/2009. Зазначене рішення відповідача, на думку позивача, є протиправним та не узгоджується з вимогами ст.ст. 1, 3, 24, 25 Конституції України, ст.2 Протоколу 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч.2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні», Загальної декларації прав людини, практикою Європейського суду з прав людини та інших міжнародних документів.

Ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду Самойлюк Г.П. від 06.06.2018р. відкрито провадження у справі та визначено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 06.07.2018р. призначено проведення розгляду справи в порядку загального позовного провадження зі стадії проведення підготовчого засідання; встановлено відповідачу пятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву; встановлено позивачу пятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив; встановлено відповідачу пятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення; встановлено учасникам справи пятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання заяв з процесуальних питань; призначено підготовче засідання по справі на 28.08.2018 р. о 14 год. 30 хв.

Відповідач в обґрунтування правової позиції зазначив, що позивач виїхала на територію Ізраїлю на постійне місце проживання у 1992р. та з 17.03.1992р. постійно проживає на території зазначеної країни, однак згідно ст. 3 Основ законодавства України про загальнообовязкове державне соціальне страхування право на забезпечення за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням згідно з цими Основами мають застраховані громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні. За приписами п.2 ч.1 ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове пенсійне державне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Крім того, відповідач звернув увагу, що на даний час позивачу виповнилось 82 роки, а заяву подано лише у 2018 р., в звязку з чим визначений ч. 2 ст. 122 КАС України строк звернення до суду з позовною заявою пропущено, а причини його пропуску не є поважними, в звязку з чим просив позов залишити без розгляду.

Ухвалою суду від 28.08.2018 р. підготовче провадження у справі закрито та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 05.09.2018 р. о 09 год. 30 хв.

У судове засідання 05.09.2018 р. учасники справи не зявились, явку представників не забезпечили, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином та завчасно.

В матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та її представника (вх. № ЕП/4435/18 від 13.08.2018р.).

Від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності (вх. № ФП/144/18 від 03.09.2018р).

Згідно ч. 3 ст. 194 КАС України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи наведене, у зв'язку із неприбуттям у судове засідання 05.09.2018 р. всіх учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце судового розгляду, та надання ними клопотань про розгляд справи за їх відсутності, суд дійшов висновку про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі письмовими доказами відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Мельцер ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до довідки ДМС України ГУ ДМС України в Одеській області від 15.02.2018 року є уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_2, раніше була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 (на теперішній час Преображенська) б.74/78 кв.18, в жовтні 1991 року отримала дозвіл для виїзду на постійне проживання до Ізраїлю (а.с.37).

Позивач виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль.

02.04.2018 р. (вх. № 201/м-11) позивач через свого представника звернулася до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі з заявою, в якій просила прийняти у строк до 10 днів рішення про перерахунок та поновлення пенсії за віком, як дитині війни, шляхом її призначення знову, відповідно до норм Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» на підставі документів, які знаходяться у пенсійній справі та додатково наданих про стаж та заробітну плату, з проведенням перерахунку, індексації пенсії з виплатою компенсації втрати частини доходів, на визначений заявником банківський рахунок, починаючи з 07.10.2009р. (а.с. 41-42).

До заяви позивачем додано копії наступних документів: копію свідоцтва про народження, копію свідоцтва про укладення шлюбу від 24.09.1961р.; свідоцтва про зміну прізвища з нотаріально засвідченим перекладом; довідку про реєстраційний номер облікової картки платника податків; трудову книжку, довідку Єдиного державного реєстру, копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон, довідку ДМС про місце проживання в Україні та документування закордонним паспортом, довідку про місце проживання заявника до виїзду за кордон; лист УТСЗН Приморського району м. Одеси від 12.12.2008р.; заяву про перерахунок та поновлення пенсії; копію свідоцтва про народження дочки; диплом про закінчення Одеського інженерно-будівельного інституту; довідки про заробітну плату за період з 1985 по 1990 р.р.; довідку про перетворення/перейменування підприємства; нотаріально посвідчену довіреність щодо представництва інтересів (а.с. 41-43).

13.04.2018 р. (вих. №201/ш-11) відповідач листом повідомив представника позивача про відмову Мельцер ОСОБА_1 у призначенні пенсії (а.с.48-50), зазначивши, що відповідно до постанов Кабінету Міністрів України №1828 від 13.12.2000р. та № 497 від 11.04.2002р., функції призначення та виплати пенсій покладено на органи Пенсійного фонду України, в звязку з чим органам ПФУ від органів праці та соціального захисту населення передано діючі та архівні пенсійні справи, закриті протягом трьох останніх років, а пенсійні справи за попередні роки залишились на зберіганні в органах праці та соціального захисту населення. відповідач акцентує увагу на тому, що позивач не перебувала на обліку в управлінні та не отримувала пенсію, що унеможливлює задоволення вимог позивача про поновлення пенсії. Крім того, відповідач зазначив, що положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» втратили чинність з 07.10.2009 року, тобто від дати прийняття рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009. Відтак, на думку відповідача, рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 поширюється на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07.10.2009р. (а.с. 49-50).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 46 Конституції громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Суд зазначає, що позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянка України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», яким встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Відповідно до приписів ст. 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у ст. 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Таким чином, вимога обов'язкового проживання на території України для призначення пенсії, ні вказаною нормою закону, ні будь-якою іншою нормою права не встановлена.

Згідно ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародні договори між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. №25-рп/2009 положення п.2 ч.1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Згідно матеріалів справи, позивач отримувала пенсію за віком з 28.09.1990р., виплата пенсії їй була призупинена з 24.08.1992р., у звязку з виїздом до Ізраїлю на постійне місце проживання (підстава видачі - архівні особові рахунки по виплаті пенсій за 1991-1992р.р.), що підтверджується копією листа Управління праці та соціального захисту населення Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 12.12.2008р. (вих. № 681/б) (а.с. 39).

При цьому суд не погоджується з позицією відповідача, викладеною у його листі-відмові від 13.04.2018р. №202/ш, про те, що рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 поширюється тільки на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07.10.2009 року, оскільки в даному рішенні КС України порушує питання права на отримання пенсії у старості, а не виїзду за кордон. Повертаючись до спірних правовідносин, суд звертає увагу, що позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення/поновлення пенсії 02.04.2018р., тобто на момент, коли положення п. 2 ч.1 ст.49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" вже були визнані неконституційними.

У відповідності до ч.2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 07.10.2009 р. порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв'язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, або переведення з одного виду пенсії на інший, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений ст. 46 Конституції України.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у рішенні по справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 р., право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п.51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Тобто, з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу УПФ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Таким чином, з цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20.05.2015 у справі № 21-180а15, де визначено, що після прийняття рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 виникли умови для поновлення виплати пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Статтею 44 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із соціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно ч. 5 ст. 45 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод: Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно з статтею 14 Конвенції: Користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях звертає увагу на те, що у випадку, якщо чинне національне законодавство передбачає соціальні виплати, обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство вважається таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод (§41 рішення у справі Pichkurv.Ukraine від 07.02.2014р.; заява № 10441/06).

Таким чином, оскільки Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" повязує право особи на пенсію за віком за умови існування страхового стажу (тобто за умови попередньої сплати нею страхових внесків), суд дійшов висновку про те, що спірні правовідносини підпадають під сферу дії статті 1 Першого протоколу та зачіпають майновий інтерес позивача через існування в нього страхового стажу.

Стосовно строків звернення до суду суд зазначає наступне.

З дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009, тобто з 07.10.2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058-ІV. З цього часу відповідач зобов'язаний відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Проте наявність обов'язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності щодо захисту свого права. Отже, після прийняття та опублікування Рішення № 25-рп/2009 та невідновлення виплати пенсії позивачу, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік строку звернення до суду. Права позивача підлягають захисту в межах шестимісячного строку звернення до суду, а позовні вимоги, заявлені поза межами шестимісячного строку, підлягають залишенню без розгляду.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 08 грудня 2015 року у справах № 21-5440а15 (645/2730/15-а) та 21-5653а15 (216/8987/14-а), від 08 червня 2016 року у справі № 21-174а16, а також у постановах Верховного Суду від 20.02.2018р. у справі № 757/12134/14-а (№ К/9901/5941/18), від 27 лютого 2018 року у справі № 523/5348/17 (К/9901/247/17), від 08 травня 2018 року у справі № 201/8846/16-а(2-а/201/943/2016) (К/9901/20484/18) та від 12 червня 2018 року у справі №577/50/17-а (К/9901/15661/18), від 17 серпня 2018 року у справі №667/1514/16-а (№К/9901/20803/18).

Згідно з ч.2 ст. 99 КАС України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

В свою чергу, відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Позивач просила визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновити пропущений строк звернення до суду, починаючи з 07.10.2009р.

При вирішенні спору суд враховує, що у постанові Верховного Суду від 24.04.2018 р. у справі №646/6250/17 (адміністративне провадження №К/9901/2128/18) висловлено правову позицію, згідно якої зважаючи на те, що пенсія за своєю правовою природою є єдиним джерелом існування пенсіонера, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Першого протоколу до Конвенції), суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми КАС України (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду першої інстанції із позовом) та при визначені права позивача на звернення до адміністративного суду керуватися строками, визначеними в інших законах, зокрема, законах України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». Такий висновок зроблено, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії; нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Системний аналіз даної статті дає підстави дійти до висновку, що у ній містяться два строкових обмеження стосовно виплат пенсії за минулий час: три роки - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з власної вини; без обмеження строку - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з вини відповідного суб'єкта владних повноважень.

Відтак, встановлення факту, що непоновлення нарахування та виплати пенсії позивачу є протиправною дією/бездіяльністю суб'єкта владних повноважень Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі можливе при вирішенні справи по суті.

Дослідивши надану позивачем заяву про поновлення строку звернення до суду, суд не встановив поважних причин, які перешкоджали зверненню позивача з 07.10.2009 року до суду у встановлений законом строк з даним позовом, зокрема через представника.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за період з 07.10.2009 р. по 02.04.2018 р. підлягають залишенню без розгляду.

Суд вважає за можливе зобов'язати відповідача поновити виплату пенсії з 02.04.2018 р., тобто з дати звернення представника позивача із заявою.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини та виходячи з системного аналізу норм чинного законодавства, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог Мельцер ОСОБА_1 шляхом визнання протиправною бездіяльності Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі щодо непоновлення Мельцер ОСОБА_1 виплати пенсії за віком з 02.04.2018 р.; зобовязання Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (65121, Одеська обл., місто Одеса, вулиця Ільфа і Петрова, будинок 4-А; ) поновити Мельцер ОСОБА_1 (Wainberger St.3/27, Petah Tikva, Israel, 4974232; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) виплату пенсії за віком шляхом призначення пенсії заново відповідно до норм Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни, на підставі Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, на визначений позивачем банківський рахунок, починаючи з 02.04.2018р.

Щодо позовних вимог про зобовязання провести поновлення та виплату пенсії з проведенням індексації та компенсації втрати частини доходів, суд дійшов висновку щодо відмови в їх задоволенні з таких підстав.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про індексацію грошових доходів населення, індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Згідно зі ст. 2 цього Закону, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії.

Згідно зі ст. 46 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми не отриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії; нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Зокрема, як встановлено судом, призначення та виплата пенсії за заявою представника позивача, і за результатами розгляду цієї справи в судовому порядку зобовязано відповідача поновити виплату пенсії позивачу з 02.04.2018 року. Отже, до цього часу, нарахування пенсії позивачу не було здійснено, а отже порушення приписів ст. 46 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не допущено, що свідчить про передчасність цих заявлених позовних вимог.

Крім того, позивач просить відповідно до п.1 ч.2 ст.371 КАС України допустити негайне виконання рішення суду в повному обсязі заявлених позовних вимог шляхом стягнення всієї суми боргу, починаючи з 07.10.2009 р. по день фактичної виплати.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.371 КАС України, суд який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні суду звернути до негайного виконання рішення: у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті.

Враховуючи, що в даному випадку судом не ухвалено рішення про стягнення певних сум з відповідача, відсутні підстави для звернення до негайного виконання цього рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст.372 КАС України, у разі необхідності спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні. Так само на відповідних субєктів владних повноважень можуть бути покладені обовязки щодо забезпечення виконання рішення.

Позивач просить покласти обовязки по забезпеченню виконання рішення по справі на начальника Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, однак зазначені вимоги жодним чином позивачем не обґрунтовано. При цьому, суд акцентує увагу на тому, що з метою відновлення порушених прав позивача субєкта владних повноважень - Центральне обєднане управління Пенсійного фонду України судом зобовязано вчинити певні дії.

У частині вимог про зобовязання відповідно до ч.6 ст. 245, ст. 382 КАС України начальника Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м Одесі в 14-ти денний строк надати до суду звіт про виконання судового рішення, зверненого до негайного виконання, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту субєкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника субєкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч.2 ст. 382 КАС України).

Таким чином, приписами наведеної статті КАС України суду надано право, а не обов'язок зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За встановлених у даній справі обставин, не вбачається підстав для зобов'язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв'язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За приписами ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, враховуючи висновки суду про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, відтак, враховуючи, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн., з урахуванням вимог ч. 3 ст. 139 КАС України, суд дійшов висновку про стягнення на користь Мельцер ОСОБА_1 судового збору у розмірі 352,40 грн. (704,80 грн./2) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 139, 205, 242-246, 250, 251, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Мельцер ОСОБА_1 (Wainberger St.3/27, Petah Tikva, Israel, 4974232; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (65121, Одеська обл., місто Одеса, вулиця Ільфа і Петрова, будинок 4-А; ) про визнання протиправною бездіяльності щодо непоновлення виплати пенсії за віком, зобовязання провести перерахунок та поновити виплату пенсії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі щодо непоновлення Мельцер ОСОБА_1 виплати пенсії за віком з 02.04.2018 р.

Зобовязати Центральне обєднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (65121, Одеська обл., місто Одеса, вулиця Ільфа і Петрова, будинок 4-А; ) поновити Мельцер ОСОБА_1 (Wainberger St.3/27, Petah Tikva, Israel, 4974232; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) виплату пенсії за віком шляхом призначення пенсії заново відповідно до норм Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни, на підставі Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, на визначений позивачем банківський рахунок, починаючи з 02.04.2018 р.

Позов в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі та зобовязання вчинити дії за період з 07.10.2009 р. по 02.04.2018 р. залишити без розгляду.

В задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Стягнути з Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (65121, Одеська обл., місто Одеса, вулиця Ільфа і Петрова, будинок 4-А; ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Мельцер ОСОБА_1 (Wainberger St.3/27, Petah Tikva, Israel, 4974232; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 352,40 (триста пятдесят дві гривні 40 коп.).

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Суддя: Г.П. Самойлюк

.