Справа № 817/2547/14
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2018-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Київ

11 вересня 2018 року

справа №817/2547/14

адміністративне провадження №К/9901/9533/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Ханової Р.Ф.(суддя-доповідач),

суддів: Гончарової І.А., Олендера І.Я.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Рівному Державної податкової служби Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2014 року у складі судді Нор У.М. та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2015 року у складі колегії суддів Кузьменко Л.В., Зарудяна Л.О., Іваненко Т.В. у справі №817/2547/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівненській молодіжний жилий комплекс» до Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,

У С Т А Н О В И В :

У вересні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівненській молодіжний жилий комплекс» (далі - Товариство, позивач у справі, платник податків) звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Рівне Головного управління Міндоходів у Рівненській області (далі - податковий орган, відповідач у справі) про визнання протиправними дій податкового органу щодо проведення перевірки своєчасності сплати узгодженої суми податкового зобов'язання по орендній платі за земельні ділянки державної та комунальної власності, за наслідками яких складено акт від 04 серпня 2014 року №256 та про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення від 12 серпня 2014 року №, яким Товариство зобов'язано сплатити штраф у сумі 6564 грн. 21 коп. за порушення граничного строку сплати грошового зобов'язання з орендної плати юридичних осіб, з мотивів протиправності його прийняття.

05 листопада 2014 року постановою Рівненського окружного адміністративного суду, залишеною без змін 05 лютого 2015 року ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду, позов задоволено повністю, визнано протиправними дії Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області щодо проведення перевірки своєчасності сплати узгодженого податкового зобов'язання по орендній платі за земельні ділянки державної та комунальної власності, за наслідком яких складено акт перевірки №256 від 04 серпня 2014 року, визнане протиправним та скасоване податкове повідомлення - рішення податкового органу від 12 серпня 2014 року №, з мотивів безпідставності його прийняття.

10 травня 2015 року відповідачем подана касаційна скарга, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої та ухвалу суду апеляційної інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволені позовних вимог Товариства відмовити повністю.

Позивачем заперечення на касаційну скаргу податкового органу до Вищого адміністративного суду України та відзив до Верховного Суду не подавались, що не перешкоджає розгляду касаційної скарги по суті.

05 травня 2015 року ухвалою Вищого адміністративного суду України відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою податкового органу, після усунення її недоліків на виконання ухвали цього суду від 11 березня 2015 року та витребувано матеріали справи №817/2547/14 з Рівненського окружного адміністративного суду.

21 травня 2015 року матеріали справи №817/2547/14 надійшли до Вищого адміністративного суду України.

25 січня 2018 року справу №817/2547/14 разом із матеріалами касаційного провадження К/99019533/18 передано до Верховного Суду.

Касаційний розгляд справи здійснюється в попередньому судовому засіданні відповідно до статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону судові рішення відповідають.

Суди попередніх інстанцій установили, що за наслідками проведення податковим органом перевірки Товариства своєчасності сплати узгодженої суми податкового зобов'язання по орендній платі за земельні ділянки державної та комунальної власності, результати якої викладено в акті від 04 серпня 2014 року №256, керівником податкового органу 12 серпня 2014 року прийняте податкове повідомлення - рішення №, яким за порушення граничного строку сплати грошового зобов'язання з орендної плати юридичних осіб в розмірі 32821 грн. 08 коп., визначеного пунктом 287.2 статті 287 Податкового кодексу України, на підставі статті 126 цього кодексу застосований штраф у сумі 6564 грн.

Оцінюючи спірні правовідносини стосовно правомірності проведення податковим органом перевірки, суди попередніх інстанцій висновувалися на аналізі положень статті 75, 79 Податкового кодексу України, встановили, що Товариство не було обізнане, що стосовно нього за наявності відповідних обставин у певний час та у певному місці здійснюватиметься документальна невиїзна позапланова перевірка. Податковим органом не приймалося будь-яке рішення, що оформлене наказом керівника податкового органу, про проведення документальної невиїзної позапланової перевірки Товариства, копія наказу про проведення документальної невиїзної позапланової перевірки не була вручена (надіслана) посадовим особам позивача, відповідачем не було надіслано (вручено) посадовим особам позивача письмове повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки, та дійшли висновку, що податковий орган вийшов за межі наданих йому повноважень і діяв поза межами правового поля.

Суд погоджується з судами попередніх інстанцій про те, що інформація викладена в акті перевірки є доказом одержаним з порушенням закону, судом при вирішенні справи не береться до уваги в силу приписів частини третьої статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції що діяла до 15 грудня 2017 року.

Суд визнає, що перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, недотримання якого унеможливлює прийняття та подальшого використання її результатів.

Доводи податкового органу стосовно самого права здійснювати перевірку є неприйнятними, з огляду на недотримання встановленого Податковим кодексом України порядку реалізації цього права.

Щодо податкового повідомлення-рішення, доводи відповідача полягають у посиланні на право скеровувати сплачені позивачем, як платником податку кошти в порядку черговості виникнення податкового боргу.

Оцінюючи спір у цій частині суди попередніх інстанцій встановили, що порушення позивачем пункту 287.3 статті 287 Податкового кодексу України полягає у затриманні сплати узгодженої суми грошового зобов'язання з орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Сплачені кошти за орендну плату за земельні ділянки державної та комунальної власності за вересень 2013 року податковим органом спрямовано в погашення податкового боргу, що існував у 2009-2010 роках.

Судами попередніх інстанцій вірно зазначено, що на момент обов'язку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання по орендній платі за земельні ділянки державної та комунальної власності, а саме за 2009 - 2010 роки, був чинний Закон України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21 грудня 2000 року №2181-ІІІ (із змінами та доповненнями), підпунктом 7.7 статті 7 якого встановлений (запроваджений) принцип рівності бюджетних інтересів і встановлено, що податковий борг погашається попередньо погашенню податкових зобов'язань, які не є податковим боргом, у порядку календарної черговості його виникнення, а в разі одночасного його виникнення за різними податками, зборами (обов'язковими платежами) - у рівних пропорціях.

В силу приписів підпункту 7.1.1 пункту 7.7 статті 7 вказаного Закону України грошовий платіж є єдиною формою сплати податкових зобов'язань і погашення податкового боргу.

Зі змісту норм Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» та Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року №22, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29 березня 2004 року за №377/89/76 випливає, що право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику. Тому, суми податкових зобов'язань або податкового боргу з урахуванням підпункту 16.5.2 пункту 16.5 статті 16 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» слід вважати сплаченими у день реєстрації банківською установою платіжного документа із зазначеним у ньому призначенням платежу на сплату відповідних податкових зобов'язань або податкового боргу, визначених платником податків.

Законом України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», який був спеціальним законом з питань оподаткування і установлював порядок погашення зобов'язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов'язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків. Крім того, вказаний Закон визначав вичерпний перелік заходів, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу. Серед таких заходів не передбачена зміна призначення платежу, самостійно визначеного платником податків.

За таких обставин самостійне зарахування податковим органом сплачених платником податку сум у рахунок податкового боргу або тих податкових зобов'язань, які не вказані в призначенні платежу під час перерахування платником податків коштів до бюджету, є неправомірним.

Приписами Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» встановлено вичерпний перелік порушень, за які встановлено відповідальність за порушення податкового законодавства і перелік таких порушень не підлягає розширеному тлумаченню. Серед таких порушень відсутнє недотримання порядку погашення податкового боргу та податкових зобов'язань, встановленого пунктом 7.7 статті 7 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

Суд, з огляду на системний аналіз наведених норм погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що при погашенні узгодженої суми податкового зобов'язання по орендній платі за земельні ділянки державної та комунальної власності за 2009-2010 роках податковим законом не передбачено застосування спеціальних заходів відповідальності за порушення платником податків вимог щодо першочергового погашення податкового боргу та виконання податкових зобов'язань у порядку календарної черговості їх виникнення. Зазначений висновок судів попередніх інстанцій узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України наведеною в постанові від 20 червня 2011 року у справі №21-80а11.

Відтак, спрямування податковим органом поточних платежів позивача на погашення податкового боргу в порядку черговості його виникнення в попередніх звітах, до набрання чинності Податковим кодексом України, призводить до викривлення показників задекларованих та сплачених сум у обліковій картці платника податку та, як наслідок, до невірного визначення суми недоїмки станом на 01 січня 2011 року.

Щодо сплати податкового боргу, як складової податкового правопорушення суди попередніх з огляду на аналіз розрахунку штрафних санкцій встановили, що уточнюючі декларації з плати за землю від 22 березня 2013 року, 24 квітня 2014 року розцінювалися податковим органом як сплата податкового боргу з орендної плати, а дата прийняття цих уточнюючих декларацій розцінювалася відповідачем як дата фактичної сплати податкових зобов'язань.

Оцінюючи спір у цій частині суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що такі дії податкового органу суперечать приписам пунктів 1 та 2 статті 50, підпункту 14.1.152, 14.1.175, пункту 14.1 статті 14, статті 87 Податкового кодексу України, зі змісту яких випливає, що податковий борг, про який йдеться в статті 126 Податкового кодексу України може бути погашено коштами та іншим майном (майновими правами) платника податків.

Відтак, подання Товариством у відповідності до вимог стаття 50 Податкового кодексу України, уточнюючих розрахунків, якими зменшено суми самостійно визначених грошових зобов'язань, не є тотожним поняттю «погашення податкового боргу», тобто сплатою боргу зі сплати за землю за рахунок майна платників податків. Подання уточнюючих розрахунків тягне за собою зміну раніше задекларованих податкових зобов'язань, в даному випадку шляхом їх зменшення у зв'язку із виявленою помилкою, і ніяким чином не може бути прирівнено до поняття «погашення податкового боргу», як це зазначено в розрахунку штрафних санкцій.

Щодо розстрочення (відстрочення) сплати податкового боргу на загальну суму 724268,62 грн., Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що аналіз пункту 100.2 статті 100 Податкового кодексу України, вказує на безпідставність здійснення зарахування (сплати) поточних зобов'язань в рахунок погашення податкового боргу сумами сплачених позивачем грошових зобов'язань, розстрочених рішенням податкового органу від 30 вересня 2013 року №10.

Суд визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень, внаслідок чого касаційна скарга податкового органу залишається без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Рівному Державної податкової служби Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області залишити без задоволення.

Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2014 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2015 року у справі №817/2547/14 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р.Ф.Ханова

Судді: І.А.Гончарова

І.Я.Олендер