Справа № 2а-4077/12/2670
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2018-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

04 вересня 2018 року

Київ

справа №2а-4077/12/2670

касаційне провадження №К/9901/2617/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.,

розглянув у судовому засіданні без повідомлення сторін касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.05.2012 (суддя Добрянська Я.І.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10.04.2014 (головуючий суддя - Бистрик Г.М., судді: Карпушова О.В., Оксененко О.М.) у справі №2а-4077/12/2670 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ремонтно-будівельний комплекс» до Державної податкової інспекції у Печерському районі міста Києва про скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ремонтно-будівельний комплекс» звернулося до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі міста Києва про скасування податкового повідомлення-рішення від 06.03.2012 № про визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 364793грн., в тому числі: 315509грн. основного платежу та 49284грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Окружний адміністративний суд м. Києва постановою від 08.05.2012 позовні вимоги задовольнив.

Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 10.04.2014 залишив постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.05.2012 без змін.

Державна податкова інспекція у Печерському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві звернулася до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просить постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.05.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10.04.2014 скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема, пункту 187.1 статті 187, пунктів 201.4, 201.6 статті 201 Податкового кодексу України.

При цьому наголошує на тому, що судовими інстанціями не повно з'ясовано обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Переглядаючи оскаржені судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи на підставі встановлених фактичних обставин у справі правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що Державною податковою інспекцією у Печерському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з питань правильності обчислення податкових зобов'язань та податкового кредиту за червень-серпень 2011 року, за результатами якої складено акт від 22.02.2012 №78/23-5/23702578.

Перевіркою встановлено порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «Ремонтно-будівельний комплекс» пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 201.6 статті 201 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у зв'язку з неправомірним включенням до складу податкового кредиту податку на додану вартість за операціями з придбання у Товариства з обмеженою відповідальністю «КУРАНТ» підрядних будівельних робіт.

Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач посилався на те, що операції позивача з Товариством з обмеженою відповідальністю «КУРАНТ» не мають реального характеру з огляду на неперебування вказаної юридичної особи за адресою місцезнаходження. Крім того, наголошував на неможливості здійснення господарської діяльності контрагентом позивача у зв'язку з відсутністю інформації про наявність складських приміщень, автомобільного чи іншого транспорту, устаткування, загальна чисельність працівників складає -1.

На підставі висновків перевірки контролюючим органом 06.03.2012 прийнято податкове повідомлення-рішення № про визначення грошового зобов'язання з податку на прибуток в загальній сумі 364793грн., в тому числі: 315509грн. основного платежу та 49284грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що господарські операції позивача з контрагентом мали реальний характер та підтвердженні належними первинними бухгалтерськими документами.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформленими з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

За наведених законодавчих положень, умовами реалізації права платника на податковий кредит є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) та наявність первинних документів (зокрема, податкових накладних), оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства.

При цьому, наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

Доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту.

Разом з тим, реальність спірних господарських операцій позивача з Товариством з обмеженою відповідальністю «КУРАНТ» підтверджується належними первинними документами, які за своєю формою та змістом відповідають вимогам податкового законодавства, зокрема, договорами про виконання робіт від 15.03.2011 №1, від 02.08.2010 №2, від 04.05.2011 №3, від 23.05.2011 №4, податковими накладними, довідками про вартість виконаних робіт (форма КБ-3), актами приймання виконаних підрядних робіт (форма КБ-2в), платіжними дорученнями.

Судами встановлено, що придбання робіт пов'язане з господарською діяльністю позивача, а саме: Товариством з обмеженою відповідальністю «КУРАНТ» як субпідрядником виконано, зокрема, внутрішні штукатурні роботи, малярні роботи, облицювальні роботи стін плиткою та роботи по влаштуванню підлоги з плитки місць загального користування у відповідності до умов договору та інше на житлових та нежитлових об'єктах (житлово-офісний комплекс, приміщеннях соціально-побутового призначення та паркінг, житловий будинок, дитячий садочок).

В подальшому прийняті від Товариства з обмеженою відповідальністю «КУРАНТ» роботи позивач як генпідрядник передав замовникам в порядку виконання договірних зобов'язань, що підтверджується договором від 05.03.2010 № 103 на виконання штукатурних робіт, з додатковими угодами, довідками про вартість виконаних робіт (форма КБ-3), актами приймання виконаних підрядних робіт (форма КБ-2в), договором поставки від 05.03.2010 № 104, з додатковими угодами та відповідними видатковими накладними, актами про зарахування зустрічних однорідних вимог, актами здачі-приймання робіт, відповідними податковими накладними та банківськими виписками.

Досліджені в процесі розгляду справи первинні документи розкривають зміст господарських операцій, підтверджують рух активів позивача, зміни у власному капіталі підприємства та отримання ним реального результату в процесі господарської діяльності з Товариством з обмеженою відповідальністю «КУРАНТ».

Контрагент позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «КУРАНТ» на момент вчинення спірних господарських операцій було зареєстроване платником податку на додану вартість, згідно з інформацією Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не перебувало у процесі припинення Вказаним контрагентом задекларовано податкові зобов'язання в розрізі правовідносин з позивачем.

При цьому, суд звертає увагу, що податковий орган ні в акті перевірки, ні під час розгляду справи судами не посилався на наявність кримінальних справ стосовно контрагента позивача чи на заперечення ним здійснення господарської діяльності. Матеріали справи не містять доказів проведення позивачем господарських операцій з підприємствами, які мають фіктивний статус та здійснюють нелегальну діяльність.

Посилання податкового органу на неможливість здійснення господарської діяльності з огляду на відсутність достатньої кількості трудових ресурсів спростовуються внесеними змінами до акта перевірки контрагента позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «КУРАНТ» від 14.12.2011 № 1604/23-3/24081782 та листом від 28.12.2011 № 17422/10/23-3-11, згідно з якими у зв'язку з допущенням технічної помилки щодо кількості зайнятих на підприємстві працівників у акті внесено відповідні виправлення, відповідно до яких чисельність працюючих у період з червня по серпень 2011 року з урахуванням залучених на підставі цивільно-правових договорів складала від 4 до 16 осіб.

Враховуючи викладене, за встановлених обставин, висновок судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позовних вимог є правильним.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів не спростовують і не дають підстав вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи та правильно застосували норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 341, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.05.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10.04.2014 у справі №2а-4077/12/2670 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду Т.М.Шипуліна Л.І.Бившева В.В.Хохуляк