Справа № 804/4346/18
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2018-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2018 року Справа № 804/4346/18

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський комбінат харчових концентратів" про стягнення 860000,00 грн., -

ВСТАНОВИВ:

11.06.2018р. Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося з адміністративним позовом до Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський комбінат харчових концентратів" та просить стягнути з відповідача на користь держави в особі Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 860 000,00 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач не виконав нормативу щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, встановлений ч. 1 ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", не забезпечив працевлаштування інвалідів у кількості 10 осіб та не сплатив адміністративно-господарські санкції за не працевлаштування інваліда у розмірі 860 000,00 грн. Несплата відповідачем адміністративно-господарських санкцій до Фонду завдає значної шкоди державним інтересам, не дозволяє в повній мірі створити інвалідам необхідні умови, які дають можливість вести повноцінний спосіб життя у зв'язку з чим, позивач просить стягнути зазначену суму боргу з відповідача у судовому порядку.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.06.2018р. було відкрито провадження у даній справі та зобов'язано відповідача надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву (а.с. 2).

Представник відповідача 04.07.2018р. надав до канцелярії суду письмовий відзив на позов, в якому просив у задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що наказом по підприємству від 29.12.2016р. №487-к був визначений норматив робочих місць на 2017 рік, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю на підприємстві в кількості 21 особи та у 2017р. на підприємстві було створено 21 просте робоче місце для працевлаштування осіб з інвалідністю. Також, представник відповідача у відзиві зазначає, що атестацію звичайних робочих місць осіб з інвалідністю на підприємстві провела комісія, яка створена і постійно діяла згідно з наказом від 29.12.2016р. №488-к "Про призначення членів постійно діючої комісії для атестації робочих місць осіб з інвалідністю на 2017 рік" в складі представників підприємства та профкому. Комісія висновками від 20.01.2017р. здійснила атестацію 21 робочого місця, а саме: комірник готової продукції - 1 місце, оператор лінії - 1 місце, інженер-технолог - 1 місце, прибиральник виробничих приміщень - 5 місць, прибиральник службових приміщень - 5 місць, прибиральник території - 5 місць, технік-лаборант - 1 місце, слюсар-ремонтник - 1 місце, грузчик - 1 місце. Про наявність вакантних робочих місць підприємство сповіщало Лівобережний центр зайнятості м. Дніпро при подачі щомісячної звітності за формою №3-ПН в січні-грудні 2017р. з проханням направляти осіб з інвалідністю для працевлаштування на атестовані місця. Крім того, відповідачем було направлено запит в центр зайнятості, на який було отримано відповідь від 16.02.2018р. №577 в якому було підтверджено факт здачі підприємством щомісячних звітів за формою 3-ПН в 2017р., з заявками працевлаштування 15 осіб з інвалідністю щомісячно. У січні 2018р. відповідачем був підготовлений та зданий позивачу звіт про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю (форма №10-ПІ). Також, представник відповідача зазначив, що з боку підприємства було вжито додаткових заходів щодо інформування про створення робочих місць для осіб з інвалідністю та з проханням направляти таких осіб для працевлаштування, зокрема направлено лист №655/21-14 від 19.10.2017р. до Управління праці та соціального захисту населення Самарського району, направлено лист №656/21-14 від 19.10.2017р. до Дніпропетровського відділення Фонду соціального захисту інвалідів, а також було розміщено оголошення про запрошення на роботу осіб з інвалідністю в міській газеті "Робота+зарплата" №41 від 23.05.2017р., №42 від 25.05.2017р., №58 від 20.07.2017р., №59 від 25.07.2017р., №69 від 29.08.2017р., №70 від 31.08.2017р., №77 від 26.09.2017р. та міській газеті "Робота в кишені" №22 від 29.05.2017р., №30 від 24.07.2017р., №36 від 04.09.2017р., №40 від 02.1.2017р. Представник відповідача вважає, що підприємством було вжито усіх заходів, передбачених Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та відповідач систематично повідомляв центр зайнятості про наявність вакантних посад для працевлаштування інвалідів, тому вважає, що підстави для задоволення позову відсутні.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 17 Закон України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

Згідно частини третьої статті 18 Закон України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" передбачено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 19 вказаного Закону встановлено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Згідно зі статтею 20 Закон України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Статтею 1 Закону України "Про реабілітацію інвалідів в Україні" визначено, що робоче місце інваліда - місце або виробнича ділянка постійного або тимчасового знаходження особи у процесі трудової діяльності на підприємствах, в установах і організаціях; спеціальне робоче місце інваліда - окреме робоче місце або ділянка виробничої площі, яка потребує додаткових заходів з організації праці особи з урахуванням її індивідуальних функціональних можливостей, обумовлених інвалідністю, шляхом пристосування основного і додаткового устаткування, технічного обладнання тощо.

Абзацом 3 пункту 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 №70 передбачено, що інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платника страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Міністерством праці України за погодженням з Держкомстатом.

Аналіз вищевказаних положень дає підстави для висновку про те, що нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні на підприємства покладено обов'язок по забезпеченню певної кількості місць для працевлаштування інвалідів, що не супроводжується обов'язком пошуку інвалідів для працевлаштування на створені ним робочі місця. Такий обов'язок покладено на органи працевлаштування, перелічені в частині першій статті 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 02.05.2018р. у справі №804/8007/16 (адміністративне провадження №К/9901/32032/18, номер в ЄДРСР 73736954).

Так, із наданих документів судом встановлено, що на виконання вищенаведених вимог на підприємстві відповідача було створено 21 робоче місце для працевлаштування інвалідів, здійснено атестацію робочих місць для працевлаштування інвалідів, що підтверджується копіями документів, наявних у матеріалах справи (а.с. 20-31).

Також, згідно наданих суду копій звітів Форми № 3-ПН, затверджених наказом Міністерства соціальної політики України №316 від 31.05.2013р. відповідачем протягом січня - грудня 2017 року до центру зайнятості подавалася Інформація про попит на робочу силу (вакансії) та інформація про актуальні вакансії, зі змісту яких вбачається, що на підприємстві відповідача для працевлаштування інвалідів було створено 15 робочих місць для інвалідів з детальним описом їх характеристик, на які можливе працевлаштування інвалідів, тобто були наявні робочі місце для працевлаштування інвалідів (а.с. 32-80).

18.01.2018р. відповідачем було подано Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2017 рік до Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів за формою №10-ПІ, затвердженою наказом Мінпраці України від 10.02.2007р. №42, в якому відповідачем самостійно зазначено про те, що на підприємстві відповідача у 2017 році середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу становила 469 особи, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів - 19 осіб, фонд оплати праці штатних працівників 40334,00 тис. грн., середньорічна заробітна плата штатного працівника 86000,00 грн., сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів не зазначена (а.с. 6).

Згідно наявного в матеріалах справи розрахунку суми позову, складеного посадовою особою позивача, адміністративно-господарська санкція за не зайняті 10 робочих місць для працевлаштування інвалідів складає 860000,00 грн. (а.с. 5).

З нарахуванням позивачем вказаних адміністративно-господарських санкцій суд не погоджується та вважає зазначений позов необґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення ( ч. 2 ст. 218 ГК України).

Тобто, з наведених норм чинного законодавства України видно, що відповідач несе господарсько-правову відповідальність у вигляді застосування до останнього адміністративно-господарських санкцій саме у разі вчинення правопорушення у сфері господарювання, а невід'ємним елементом правопорушення є наявність вини відповідача та причинний зв'язок між правопорушенням та його наслідками у вигляді не працевлаштування інвалідів і лише у разі, якщо відповідачем не було вжито усіх залежних заходів для недопущення господарського правопорушення.

З наведених вище документів вбачається, що відповідач не вчиняв правопорушення у сфері господарювання щодо соціального захисту прав та законних інтересів інвалідів, навпаки, створив на підприємстві 21 робоче місце для працевлаштування інвалідів з січня по грудень 2017р., подавав до центру зайнятості звіти щодо наявності вакантних місць для інвалідів протягом 2017 року, проте державною службою зайнятості не здійснювалось направлення інвалідів на роботу відповідача, а отже, суд приходить до висновку про відсутність вини відповідача у вчиненні ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Позивач не надав суду жодних доказів щодо наявності у діях відповідача вини у не створенні ним робочих місць для працевлаштування інвалідів або відмови відповідачем особам з інвалідністю у працевлаштуванні.

За таких обставин, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій за наведеним розрахунком є безпідставними та такими, що суперечать нормам чинного законодавства України, оскільки вина у вчиненні відповідачем правопорушення щодо не створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та не зайняття робочих місць інвалідами згідно наданих документів не встановлена, а відповідно до норм Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" на відповідача покладено лише обов'язок щодо виділення та створення робочих місць для працевлаштування інвалідів. Пошук та направлення інвалідів на підприємство відповідача покладено на державні органи центру зайнятості відповідно до ст.18-1 вказаного Закону.

Тобто, з наведених норм чинного законодавства вбачається, що відповідальність за працевлаштування інвалідів несуть у рівній мірі як органи державної служби зайнятості, так і підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю.

Враховуючи відсутність вини відповідача у вчиненні правопорушення щодо не створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та не зайняття робочих місць інвалідами у 2017 році у адміністративного суду відсутні і підстави для задоволення позову.

У зв'язку з перебуванням судді Конєвої С.О. у відрядженні з 13.08.2018р. по 31.08.2018р. дана адміністративна справа вирішується 03.09.2018р. у відповідності до вимог ст.ст. 241, 243 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст. ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський комбінат харчових концентратів" про стягнення 860 000,00 грн. - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення (у разі розгляду справи у порядку письмового провадження) відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу УІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва