Справа № 802/1247/18-а
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2018-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/1247/18-а

Головуючий у 1-й інстанції: Чернюк А.Ю.

Суддя-доповідач: Курко О. П.

11 вересня 2018 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Совгири Д. І. Драчук Т. О. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Хлистун С.В.,

представника відповідача: Чуй В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26 червня 2018 року (м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради про зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в травні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради про зобов'язання вчинити дії.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 26 червня 2018 року позов задоволено, а саме: зобов'язано Департамент соціальної політики Вінницької міської ради провести нарахування та виплатити ОСОБА_3 допомогу при народженні ІНФОРМАЦІЯ_1 року дитини - ОСОБА_4 у розмірі встановленому законодавством України на час народження дитини.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Так, в апеляційній скарзі відповідач зазначив, що спірні правовідносини врегульовані Законом України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" та Порядком призначення та виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 27.12.2001 р. № 1751. Зокрема, відповідно до ч. 7 ст. 11 вказаного Закону визначено, що допомога при народженні дитини призначається лише за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджуються свідоцтвом про народження. Проте, за призначенням допомоги при народженні дитини позивач звернулася лише 13.05.2016 року. Відтак позивач пропустила встановлений Законом України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" дванадцятимісячний строк з дня народження дитини для призначення відповідної допомоги. Крім того, відповідач вказав, що поновлення вказаного строку чинним законодавством України не передбачено. Таким чином, апелянт вважає свої дії правомірними та просить задовольнити апеляційну скаргу та відмовити у задоволенні позову.

Позивач в судове засідання не з'явилась. Разом з тим 10 вересня 2018 року на адресу суду через канцелярію надійшло клопотання позивача про розгляд справи в порядку письмового провадження. Враховуючи положення частини 3 статті 194 КАС України, де вказано, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності, суд вирішив провести розгляд справи за відсутності позивача.

В судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав в повному обсязі та за обставин викладених в ній просив суд задовольнити її, а рішення суду першої інстанції - скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року у ОСОБА_3 на території Арабської республіки Єгипет (м. Манінат Наср) народилась дитина - ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини (а.с. 15).

Відповідно до довідки №6163/536-25 від 22.06.2015 року ОСОБА_4 зареєстрований громадянином України (а.с.14).

13.05.2016 року позивач звернулась до управління соціального захисту населення (Правобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради із заявою про отримання одноразової державної допомоги при народженні дитини.

Листом управління соціального захисту населення (Правобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської від 16.05.2016 року № Ф-08-43069 позивачу у призначенні допомоги при народженні дитини відмовлено, з підстав пропуску дванадцятимісячного строку звернення з відповідною заявою (а.с. 13).

Крім того, відповідно до довідки від 17.05.2017 року № НОМЕР_1 ОСОБА_3 є внутрішньо переміщеною особою (а.с. 21).

Згідно довідки від 17.05.2017 року № НОМЕР_2 ОСОБА_4 є внутрішньо переміщеною особою (а.с. 22).

Вважаючи відмову управління соціального захисту населення (Правобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради про призначення допомоги при народженні дитини протиправною, позивач звернулась з позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до висновку про поважність пропуску строку звернення позивача до управління соціального захисту населення (Правобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради із заявою про отримання одноразової державної допомоги при народженні дитини. Суд першої інстанції наголосив, що допомога при народженні дитини за своєю правовою природою є допомогою самій дитині, а не її батькам, а тому не можна позбавити дитину благ, гарантованих їй державою. В конкретному випадку неможливість своєчасного звернення до органу, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини, призвело до порушення інтересів саме дитини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми", право на отримання допомоги при народженні дитини надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України "Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб", для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Частиною 3 ст. 7 Закону України "Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб" встановлено, що громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Згідно ст. 14 Закону України "Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб", внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Так, відповідно до ст. 11 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми", допомога при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини та за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 року в ОСОБА_3 на території Арабської республіки Єгипет (м. Манінат Наср) народилась дитина - ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини. Відповідно до довідки №6163/536-25 від 22.06.2015 року ОСОБА_4 зареєстрований громадянином України.

Відтак, позивач відповідно до Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" має право на звернення для отримання допомоги при народженні дитини.

13.05.2016 року позивач звернулась до управління соціального захисту населення (Правобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради із заявою про отримання одноразової державної допомоги при народженні дитини.

Листом управління соціального захисту населення (Правобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської від 16.05.2016 року № Ф-08-43069 позивачу у призначенні допомоги при народженні дитини відмовлено, з підстав пропуску дванадцятимісячного строку звернення з відповідною заявою.

Однак, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, що строк звернення позивача із заявою про призначення допомоги при народженні дитини пропущено з поважних причин, з огляду на наступне.

Зокрема, ІНФОРМАЦІЯ_1 року в ОСОБА_3 на території Арабської республіки Єгипет (м. Манінат Наср) народилась дитина - ОСОБА_4.

Для отримання дозволу на виїзд на територію України необхідні затрати певного часу.

Після прибуття до України позивачу разом з її сім'єю довелося переїхати з окупованої Російською Федерацією частини України, а саме з Автономної Республіки Крим, спочатку до м. Вишневе, Київської області, згодом до с. нова Гребля, Калинівського району, Вінницької області (а.с.27-28).

Ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що "Кожен має право на справедливий ... розгляд його ... незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру ...". "Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження".

Утверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави. Зазначені вимоги до держави викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі, яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року, відповідно до якої держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, фактично вимога позивача є формою реалізації конституційного права громадян на соціальний захист.

Правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на отримання допомоги при народженні дитини основані на принципі юридичної визначеності. Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як свідчить позиція Європейського Суду у справі Yvonne van Duym v. Ноme Оffісе (Саsе 41/74 van Duym v. Ноme Оffісе) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в цьому випадку це надання щорічної грошової допомоги дітям війни, держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не спростовано поважність причин пропуску строку звернення позивача до відповідача із заявою про отримання одноразової державної допомоги при народженні дитини. При цьому, суд наголошує, що позивач була позбавлена можливості звернутися із відповідною заявою з поважних причин, які не залежали від її волі.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про поважність пропуску строку звернення позивача до управління соціального захисту населення (Правобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради із заявою про отримання одноразової державної допомоги при народженні дитини.

При цьому, допомога при народженні дитини за своєю правовою природою є допомогою самій дитині, а не її батькам, а тому не можна позбавити дитину благ, гарантованих їй державою. В конкретному випадку неможливість своєчасного звернення до органу, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини, призвело до порушення інтересів саме дитини.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26 червня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 12 вересня 2018 року.

Головуючий Курко О. П.

Судді Совгира Д. І. Драчук Т. О.