Справа № 826/20258/13-а
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2018-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

05 вересня 2018 року

Київ

справа №826/20258/13-а

адміністративне провадження №К/9901/2599/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді-доповідача: Васильєвої І.А.,

суддів: Пасічник С.С., Юрченко В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29.04.2014 (головуючий суддя: Епель О.В., судді: Губська О.А., Ісаєнко Ю.А.)

у справі № 826/20258/13-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УПІ-МАГІСТРАЛЬ»

до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві

третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «АРИАЛ»

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю УПІ-МАГІСТРАЛЬ» (далі - позивач, ТОВ) звернулося до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Полтаві Полтавської області Державної податкової служби (далі - відповідач, ДПІ), в якому просило: визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення від 09.09.2013 № про збільшення грошового зобов'язання із ПДВ на 67416,00 грн. за основним платежем та на 33708,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.02.2014 у задоволенні позову відмовлено. Висновок суду обґрунтований тим, що подані у судовому процесі на підтвердження правомірності формування сум податкового кредиту документи не відповідають нормам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (Закон № 996-XIV), а документи подані на підтвердження фактичної поставки не дають можливості встановити факт виконання послуги саме тим постачальником, з посиланням на господарські операції з яким позивач сформував суми податкового кредиту. Крім того, відмова у задоволенні позову обґрунтована недоведеністю наявності розумної економічної причини витрат на оплату послуг на користь ТОВ «Ариал».

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.04.2014 постанову суду першої інстанції скасовано, позов задоволено: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ДПІ від 09.09.2013 № .

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову апеляційного суду, посилаючись на порушення судами норм пунктів 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України (далі - ПК України), ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (Закон № 996-XIV). Доводи касаційної скарги в своїй основі дублюють висновки акту перевірки від 16.08.2013 № 507-26-53-22-04-21/36240675. Крім того, ДПІ вказує на невідповідність документів, на підставі яких позивач здійснив зміни у власному податковому обліку, нормам Закону № 996-XIV.

Заперечуючи проти касаційної скарги, позивач просить залишити її без задоволення як безпідставну.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Фактичною підставою для збільшення у податковому обліку позивача грошового зобов'язання із ПДВ та застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) згідно з податковим повідомленням-рішенням, з приводу правомірності якого виник спір, стали висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки від 16.08.2013 № 507-26-53-22-04-21/36240675. Згідно з висновками цього акту позивачем порушені норми пунктів 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198, пунктів 201.1, 201.2, 201.6 ст. 201 ПК України, а саме: завищено податковий кредит за травень 2013 року за господарськими операціями із поставки транспортно-експедиторських послуг від ТОВ «Ариал», які не мали реального характеру, у результаті чого занижено ПДВ на 67416,00 грн. за травень 2013 року. Висновки про відсутність реального характеру поставки послуг від цього постачальника обґрунтовані з посиланням на ознаки фіктивності такого постачальника: відсутність за своїм місцезнаходженням, відсутністю виробничо-складських приміщень, трудових ресурсів; невідповідність документів, виписаних з посиланням на поставку послуг нормам ст.ст. 1 та 9 № 996-XIV.

За наслідками висновків акту перевірки відповідачем стосовно позивача прийняте податкове повідомлення-рішення від 26.02.2013: № про збільшення грошового зобов'язання із податку на прибуток на 79454,00 грн. за основним платежем та на 19863,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); № про збільшення грошового зобов'язання із ПДВ на 104459,00 грн. за основним платежем та на 26114,75 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

У судовому процесі встановлено, що з посиланням на поставку позивачу від ТОВ «Ариал» транспортно-експедиційних послуг, сторони підписали акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), від імені цього постачальника виписані податкові накладні, на підставі яких позивач задекларував суми податкового кредиту у податковій декларації із ПДВ за травень 2013 року.

Згідно з підпунктом «а» пункту 198.1 ст. 198 ПК право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.3 цієї статті встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (підпункт 198.6 цієї статті).

При цьому законодавцем передбачається реальність оподатковуваних операцій та витрат платника податку, достовірність документів податкового обліку.

За змістом наведених норм, право платника податків на збільшення податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання платником податку у інших платників цього податку товарів (послуг), призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям господарської діяльності платника податку; підтвердження податковою накладною, виписаною постачальником - платником податку, митною декларацією (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 ПК) суми нарахованого (сплаченого) податку в ціні придбання товару (послуг).

Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив із реальності господарських операцій із поставки позивачу від ТОВ «Ариал» транспортно-експедиційних послуг. Вказаний висновок зроблений судом з посиланням на документи, надані позивачем на підтвердження фактичного виконання поставки, як-то: акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), податкові накладні. залізничні накладні.

Разом із тим, з такими висновками апеляційного суду не можна погодитися. Так як оцінка доказів судом зроблена без дотримання норм ст. 86 КАС України.

Так, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов протилежного висновку про не підтвердження реального характеру поставки позивачу від ТОВ «Ариал» транспортно-експедиційних послуг. Такі висновки суду зроблені на підставі оцінки доданих позивачем до матеріалів справи вищеперелічених доказів, зокрема: актів виконаних робіт, які не розкривають зміст та обсяг наданої послуги (не дають можливість ідентифікувати яка саме послуга надавалась, не дозволяє перевірити правильність формування цін за послуги, одиниці їх виміру), оскільки містять загальну назву послуги - транспортні послуги; залізничні накладні, в яких відсутні будь-які посилання на ТОВ «Ариал» як експедитора. Ці висновки судом було зроблено із врахуванням відсутності будь-яких інших доказів, які б доводили зв'язок ТОВ «Ариал» до послуг, з посиланням на поставку яких позивачем надані залізничні накладні.

Даючи оцінку вказаним документам, із врахуванням обставин відсутності інформації про наявність у цих постачальників необхідних адміністративно-господарських ресурсів, зокрема: необхідної кількості трудових ресурсів (кваліфікованого персоналу), необхідних для здійснення поставки транспортно-експедиційних послуг, суд першої інстанції, на відміну від апеляційного суду, обґрунтовано оцінив їх як свідчення відсутності фактичної поставки позивачу транспортно-експедиторських послуг від ТОВ «Ариал». Оцінка доказів судом першої інстанції зроблена з дотриманням норм ст. 86 КАС України (у редакції, чинній на дати прийняття рішень судів першої та апеляційної інстанцій).

Відповідно до частини 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина 2 цієї статті).

Вищевказаний висновок суду першої інстанції відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 20.01.2016 у справі за позовом ПАТ «МТС Україна» до Міжрегіонального головного управління Міністерства доходів і зборів України - Центрального офісу з обслуговування великих платників про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень. Згідно з цією правовою позицією надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема про наявність таких обставин:

- неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності;

- відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв'язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів;

- облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій;

- здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку;

- відсутність первинних документів обліку.

Презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об'єктивно відтворюють господарські операції, що є об'єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов'язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом. У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов'язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного (частина 2 ст. 71 КАС України, у редакції, чинній на дати ухвалення оскаржуваних судових рішень та частина 2 ст. 77 КАС України у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII). У разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до встановленого частиною 1 ст. 71 КАС України (частина 1 ст. 77) обов'язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (крім випадків, встановлених статтею 72 (78) цього Кодексу), повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов'язку.

Сам факт наявності у позивача податкових, чи-то видаткових накладних, інших документів з посиланням на поставку товарів (послуг), виписаних від імені постачальника, не є безумовним доказом реальності господарських операцій з ним, якщо інші обставини свідчать про недостовірність інформації в цих документах.

Висновок суду першої інстанції, на відміну від апеляційного суду, при вирішенні спору відповідає вищевказаним позиціям Верховного Суду України, а отже у апеляційного суду не було підстав для скасування постанови суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 352 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись ст. ст. 341, 345, 349 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві задовольнити.

Скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29.04.2014. а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.02.2014 - залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя:І.А. Васильєва
Судді: С.С. Пасічник
В.П. Юрченко