Справа № 0640/4416/18
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2018-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

(про відмову у забезпеченні позову)

12 вересня 2018 року м. Житомир справа № 0640/4416/18

категорія 6.1

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Черняхович І.Е., розглянувши заяву про забезпечення позову в адміністративній справі за позовом Фізичної особи-підприємеця ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради, Комунального підприємства "Інспекція з благоустрою міста Житомира" Житомирської міської ради про визнання протиправними та скасування приписів,

встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Виконавчого комітету Житомирської міської ради та до Комунального підприємства "Інспекція з благоустрою м. Житомира" Житомирської міської ради, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати видані 30.08.2018 Виконавчим комітетом Житомирської міської ради приписи № 511/6, №511/7, № 511/39, №511/40, № 511/41, якими зобовязано усунути порушення благоустрою міста Житомира шляхом демонтажу самовільно розміщених тимчасових споруд за адресою: м. Житомир, вул. Хлібна, 19, відповідно до пунктів 6, 7, 39, 40, 41 Додатку до рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 15.06.2016 №511 "Про демонтаж тимчасових споруд", протягом 1 (одного) календарного дня від дати припису;

- визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 15.06.2016 № 511 "Про демонтаж тимчасових споруд" в частині тимчасових споруд, визначених пунктами 6, 7, 39, 40, 41 Додатку.

Одночасно з позовною заявою фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1В.) було подано заяву про забезпечення позову, в якій остання просила суд застосувати заходи забезпечення позову, шляхом заборони Виконавчому комітету Житомирської міської ради та його уповноваженим особам, а також Комунальному підприємству "Інспекція з благоустрою м. Житомира" Житомирської міської ради вчиняти будь-які дії, які стосуються виконання демонтажу тимчасових споруд та обладнання відповідно до пунктів 6, 7, 39, 40, 41 Додатку до рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 15.06.2016 №511 "Про демонтаж тимчасових споруд".

В обґрунтування заяви зазначено, що винесеними відносно фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 приписами Виконавчого комітету Житомирської міської ради № 511/6, №511/7, № 511/39, №511/40, № 511/41 від 30.08.2018 було встановлено самовільне розміщення для здійснення підприємницької діяльності тимчасових споруд за адресою: м. Житомир, вул. Хлібна, 19, що є порушенням пунктів 7.10.1, 11.2 Правил благоустрою, забезпечення чистоти, порядку і дотримання тиші у м.Житомирі (підстава: пункти 6, 7, 39, 40, 41 Додатку до рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 15.06.2016 №511 "Про демонтаж тимчасових споруд"), а також запропоновано власнику тимчасових споруд усунути вищезазначене порушення, шляхом демонтажу самовільно розміщеної тимчасової споруди протягом одного календарного дня від дати припису. Крім того, в приписах власника тимчасових споруд було попереджено, що у випадку не здійснення ним демонтажу самостійно, тимчасові споруди будуть демонтовані в примусовому порядку з відшкодуванням за рахунок власника витрат (користувача) по демонтажу, перевезенню та зберіганню майна.

В свою чергу ФОП ОСОБА_2 вважає, що дії, повязані з демонтажем тимчасової споруди (кіоску) за адресою: м. Житомир, вул. Хлібна, 19, є незаконними, оскільки кіоск розміщено на підставі чинної дозвільної документації, виданої в установленому порядку. Натомість, у випадку демонтажу тимчасової споруди до винесення рішення за поданим позовом, захист та відновлення її прав, як власника тимчасових споруд стане неможливим. Також, на думку позивача, існує реальна загроза вжиття відповідачами дій, направлених на уникнення виконання рішення суду.

Частиною першою статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Ознайомившись із заявою про забезпечення позову та приєднаними до неї документами, суд при вирішенні питання щодо наявності підстав для забезпечення адміністративного позову виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України, забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду;

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

За правилами ч. 1 ст. 151 КАС України, позов може бути забезпечено: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; встановленням обов'язку відповідача вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Частиною 2 статті 151 КАС України передбачено, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

За змістом приписів частин 4, 5, 6 ст. 154 КАС України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Згідно із п. 17 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 №2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Аналіз наведеної правової норми свідчить на користь висновку, що законодавець встановив наступні підстави для постановляння ухвали про забезпечення позову у справі:

- існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі;

- захист прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; наявні ознаки очевидної протиправності оскаржуваного рішення, дій чи бездіяльності.

Забезпечення адміністративного позову можливе виключно за наявності вищевказаних обставин, які підлягають доведенню позивачем та встановленню судом у разі вжиття таких заходів.

У контексті наведеного суд наголошує, що забезпечення позову - це заходи адміністративного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим. Вони повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову. Значення цього інституту адміністративного процесуального права в тому, що ним захищаються законні інтереси (права) позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли неприйняття заходів може призвести до невиконання судового рішення. Мета забезпечення позову це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричинення значної шкоди заявнику.

Таким чином, заходи забезпечення позову не мають якогось дискримінаційного характеру стосовно будь-якої із сторін у спорі, їх застосування здійснюється в рамках дискреційних повноважень суду і на основі принципів змагальності та процесуального рівноправя сторін.

Відтак, під час вирішення питання про забезпечення позову адміністративний суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення адміністративного суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, має пересвідчитися, зокрема в тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду про задоволення позову. Основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Розглянувши заяву про забезпечення позову та вивчивши надані докази на її підтвердження, суд приходить до висновку про відсутність достатніх та обґрунтованих правових підстав для задоволення вищевказаної заяви, виходячи з наступного.

В поданій ФОП ОСОБА_1 заяві, в якості підстав для забезпечення позову зазначено, що:

- у випадку демонтажу тимчасової споруди до винесення рішення у справі, захист та відновлення прав власника тимчасових споруд стане неможливим;

- існує реальна загроза вжиття відповідачами дій, направлених на уникнення виконання рішення суду.

Разом з тим, суд відмічає, що у заяві про забезпечення позову не доведено та документально не підтверджено існування обставин, які б вказували на очевидну небезпеку заподіянню шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі (в тому числі й тих, що свідчать про наміри чи активні дії відповідачів щодо здійснення примусового демонтажу тимчасової споруди), а також не наведено жодних доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду або захист прав, свобод та інтересів позивача стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

ФОП ОСОБА_1, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, вказує лише на те, що повязані з демонтажем тимчасової споруди (кіоску) дії є незаконними, оскільки представники Комунального підприємства "Інспекція з благоустрою м. Житомира" Житомирської міської ради під час складання приписів дійшла помилкового висновку про існування 5-ти окремих тимчасових споруд, натомість фактично це є єдиним кіоском, який було введено в експлуатацію ще у 2006 році на підставі чинної дозвільної документації, виданої в установленому порядку.

Водночас, у разі забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії щодо демонтажу тимчасових споруд, суд повинен в ухвалі вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності оспорюваних приписів від 30.08.2018 №511/6, №511/7, №511/39, №511/40, № 511/41 та рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 15.06.2016 № 511 "Про демонтаж тимчасових споруд" у відповідності до вищенаведеної постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 2 від 06.03.2008.

Проте, у межах розгляду даної заяви судом не може даватися оцінка протиправності спірних рішень, оскільки встановлення очевидності ознак його протиправності без розгляду справи по суті є неприпустимим.

У контексті наведеного суд відмічає, що вжиття заходів та забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії щодо демонтажу тимчасових споруд, однією з підстав для проведення якого є оскаржувані приписи від 30.08.2018 № 511/6, №511/7, №511/39, №511/40, № 511/41 та рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 15.06.2016 № 511 "Про демонтаж тимчасових споруд", може свідчити про передчасний висновок суду про протиправність спірних рішень відповідачів, що не узгоджується з метою застосування правового інституту забезпечення позову.

Суд наголошує, що забезпечення адміністративного позову є крайнім заходом, вжиття якого можливе виключно за наявності підстав, передбачених ч. 2 ст. 150 КАС України.

Таким чином, заявником не доведено необхідності вжиття заходів забезпечення позову. В той же час, судом також не встановлено будь-яких обставин що можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких він звернувся до суду.

Враховуючи вище викладене, суд не вбачає будь-яких правових підстав, які вказують на необхідність вжиття відповідних заходів забезпечення позову, а тому заява Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 150, 151, 156, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України,

ухвалив:

Відмовити Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 у забезпеченні позову.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом пятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.Е.Черняхович