Справа № 0640/3560/18
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2018-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 вересня 2018 року м. Житомир справа № 0640/3560/18
Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Попової О. Г., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання протиправною відмову, зобов'язання затвердити проект землеустрою,
встановив:
ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області із позовом, в якому просить:
- визнати протиправною відмову ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області від 24.05.2018 №Д-4273/0-2985/0/22-18 у затвердженні проекту землеустрою з відведення земельної ділянки площею 8,000 га для ведення фермерського господарства на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області в оренду на 7 років ОСОБА_1;
- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області затвердити проект землеустрою з відведення земельної ділянки площею 8,000 га для ведення фермерського господарства на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області в оренду на 7 років ОСОБА_1.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що неодноразово звертався до відповідача із заявою щодо затвердження проекту землеустрою з відведення ОСОБА_1 земельної ділянки площею 8,000 га в оренду на 7 років для ведення фермерського господарства на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області, однак, відповідач систематично відмовляв ОСОБА_1 у затвердженні вказаного проекту землеустрою із посиланням на наявність недоліків.
За твердження позивача, після чергового усунення зазначених відповідачем недоліків, ОСОБА_1 повторно звернувся до ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області із заявою про затвердження проекту землеустрою з відведення ОСОБА_1 земельної ділянки площею 8,000 га в оренду на 7 років для ведення фермерського господарства на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області.
Вказує, що листом ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області вих. №Д-4273/0-2985/0/22-18 від 24.05.2018 ОСОБА_1 повторно відмовлено у затвердженні вказаного проекту землеустрою із посиланням на наявність недоліків.
На думку позивача, вказана відмова є необґрунтованою, а відповідач умисно та протиправно відмовляє ОСОБА_1 у затвердженні вказаного проекту землеустрою із систематичним посиланням на наявність недоліків, чим порушує гарантовані Конституцією України права та законні інтереси позивача.
Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 09.07.2008 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику (повідомлення) учасників справи.
Відповідач в порядку, визначеному ст.162, ч.1 ст.261 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та у строк, встановлений ухвалою суду від 09.07.2018, надіслав до відділу документального забезпечення суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого зазначав, Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області при наданні позивачу відмови у затвердженні проекту землеустрою, оформленої листом вих. №Д-4273/0-2985/0/22-18 від 24.05.2018 діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. (а.с. 26-31)
Позивач у відповідності до положень ст.163, ч.2 ст.261 КАС України подав до відділу документального забезпечення суду відповідь на відзив від 07.08.2018, відповідно до змісту якого заперечував щодо доводів Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області, викладених у відзиві на позовну заяву. (а.с. 39-41)
Частиною першою статті 163 КАС України встановлено, що у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх визнання або відхилення.
Згідно з ч.2 ст.163 КАС України до відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені частинами другою - четвертою статті 162 цього Кодексу.
Відповідно до ч.3 ст.162 КАС України копія відзиву та доданих до нього документів повинна бути надіслана (надана) іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду.
Пунктом другим частини четвертої статті 162 КАС України визначено, що до відзиву додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.
Позивачем в порушення п.2 ч.4 ст.162, ч.2 ст.163 КАС України до відповіді на відзив не додано документи, що підтверджують надіслання (надання) відповіді на відзив і доданих до неї доказів іншим учасникам справи.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 04.09.2018 відмовлено у задоволенні клопотання позивача про залучення до участі у адміністративній справі №0640/3560/18 Житомирської регіональної філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача.
У відповідності до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Статтею 129-1 Конституції України проголошено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Частиною другою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Положеннями статті 14 КАС України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Частиною четвертою статті 78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Питання надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки були предметом розгляду в адміністративній справі №806/2782/14.
Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 07.11.2014 у адміністративній справі №806/2782/14 позов задоволено.
Визнано протиправними дії ОСОБА_2 управління Держземагенства в Житомирській області щодо відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою з правом передачі в оренду земельних ділянок площею 8,0 га та 14,1 га для ведення фермерського господарства на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області.
Зобовязано Головне управління Держземагенства в Житомирській області розглянути клопотання ОСОБА_1 від 08 квітня 2014 року про надання дозволу на розробку документації із землеустрою з правом передачі в оренду земельних ділянок площею земельних ділянок площею 8,0 га та 14,1 га для ведення фермерського господарства на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області. (а.с. 8-9)
Наказом Головне управління Держземагенства в Житомирській області №6-2587/14/14-СГ від 05.12.2014 надано ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, розташованої на території Житомирського району, за межами населених пунктів Коднянської сільської ради. Орієнтовний розмір земельної ділянки 8,0 га з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства. (а.с. 18)
Відповідно до наявної у матеріалах справи копії висновку державної експертизи землевпорядної документації від 30.11.2015 №256/дгк, затвердженого 30.11.2015 в.о. начальника ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області ОСОБА_4, технічна документація по визначенню нормативної грошової оцінки земельної ділянки, площею 8,0000 га, яка надається в оренду відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим стандартам, нормам і правилам, оцінюється позитивно та погоджується. (а.с.19 та зворот)
ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області вих. №Д-7084/0-4199/6-16 від 25.11.2016 повідомлено позивача, що його заяву відносно затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 8,000 га в оренду для ведення фермерського господарства на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області розглянуто, запропоновано переглянути вимоги в частині бажаного строку оренди та повторно клопотати до ОСОБА_2 управління із заявою про затвердження даної документації із землеустрою, оскільки згідно вимог ст.93 Земельного кодексу України та статті 19 Закону України "Про оренду землі" строк оренди земельних ділянок сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства, особистого селянського господарства не може бути меншим 7 років, а тому з метою передачі земельних ділянок на безконкурентних засадах пропонується укладати договори оренди на строк 7 років, у зв'язку з чим запропоновано переглянути вимоги в частині бажаного строку оренди земельної ділянки та повторно клопотати до ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області із заявою про затвердження даної документації із землеустрою. (а.с. 12)
Питання правомірності наданої ОСОБА_1 відповіді, оформленої листом вих. №Д-7084/0-4199/6-16 від 25.11.2016 були предметом розгляду в адміністративній справі №806/2442/16.
Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 05.12.2016 у адміністративній справі №806/2442/16 позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо порушення строків розгляду питань затвердження документації із землеустрою. В решті позовних вимог відмовлено. Зокрема, судом у адміністративній справі №806/2442/16 встановлено, що заяву ОСОБА_1 від 08.08.2016 року відносно затвердження документації із землеустрою було розглянуто ОСОБА_2 управлінням Держземагенства в Житомирській області 25.11.2016, тобто з порушенням 10-денного строку розгляду, чим порушив права позивача. (а.с. 10-11)
Не погоджуючись із діями відповідача, наголошуючи, що Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області умисно та протиправно відмовляє у затвердженні вказаного проекту землеустрою із систематичним посиланням на наявність недоліків, чим порушує гарантовані Конституцією України права та законні інтереси позивача, ОСОБА_1 звернувся із вказаним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та перевіряючи оскаржувану відмову, оформлену листом ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області вих. №Д-4273/0-2985/0/22-18 від 24.05.2018 на відповідність ч.2 ст.2 КАС України, суд зазначає наступне.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями статті 13 Основного Закону проголошено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Частиною першою статті 3 Земельного кодексу України від 25.10.2001 №2768-III (далі - Земельний кодекс України) визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Згідно з ч.1 ст.22 Земельного кодексу України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.
Відповідно до частини другої статті 22 Земельного кодексу України до земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).
Положеннями частини третьої статті 22 Земельного кодексу України встановлено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.
Частиною другою статті 116 Земельного кодексу України визначено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Повноваження органів виконавчої влади, Верховної ОСОБА_3 Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування визначені статтею 122 Земельного кодексу України.
Так, положеннями статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Верховна ОСОБА_3 Автономної Республіки Крим, обласні, районні ради передають земельні ділянки у власність або у користування з відповідних земель спільної власності територіальних громад для всіх потреб.
Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування врегульовано статтею 123 Земельного кодексу України.
Частиною першою статті 123 Земельного кодексу України встановлено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною ОСОБА_3 Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання).

Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною ОСОБА_3 Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Згідно з ч.2 ст.123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). ОСОБА_3 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч.3 ст.123 Земельного кодексу України забороняється відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, місце розташування об'єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із статтею 151 цього Кодексу.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна ОСОБА_3 Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє ОСОБА_3 Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Умови і строки розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт відповідно до типового договору. Типовий договір на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджується Кабінетом Міністрів України.

Частиною четвертою статті 123 Земельного кодексу України визначено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Згідно з ч.6 ст.123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Відповідно до ч.10 ст.123 Земельного кодексу України рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

Згідно з ч.13 ст.123 Земельного кодексу України підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Зміна типу акціонерного товариства або перетворення акціонерного товариства в інше господарське товариство не є підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою або технічної документації із землеустрою.

Частиною чотирнадцятою статті 123 Земельного кодексу України визначено, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалах справи доказів суд зазначає, що оскаржуваний лист не містить відмови у затвердженні проекту землеустрою, а лише вказує на необхідність усунення недоліків технічної документації із землеустрою.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Статтею п'ятою КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього. Завданням адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Вішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Суд звертає увагу, що відсутність у оскаржуваному листі відмови у затвердженні проекту землеустрою виключає наявність порушення прав та законних інтересів позивача внаслідок такої відмови.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги у вказаній частині є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Водночас, з метою обрання ефективного способу захисту порушеного права та його відновлення в судовому порядку, суд зазначає наступне.

Так, оскаржуваним листом ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області вих. №Д-4273/0-2985/0/22-18 від 24.05.2018 позивачу, у зв'язку із наявними недоліками у поданій документації щодо затвердження проекту землеустрою, запропоновано звернутися до розробника технічної документації та після усунення недоліків повторно клопотати до ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області із заявою про затвердження проекту землеустрою.

Суд наголошує, що в порушення ч.6, ч.10, ч.13 ст. 123 Земельного кодексу України відповідачем за результатами розгляду заяви позивача про затвердження проекту землеустрою не прийнято відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою або про відмову у такому затвердженні.

Так, згідно з ч.6 ст.123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Правовий статус ОСОБА_2 управління Держгеокадастру в області визначено відповідним Положенням, яке затверджене Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 №333 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.10.2016 за № 1391/29521).

У пункті 8 цього Положення передбачено, що Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру. Відповідно до пункту 10 начальник ОСОБА_2 управління підписує накази ОСОБА_2 управління.

Відповідно до Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 12.04.2005 № 34/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 15.05.2013 №883/5), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.04.2005 за №381/10661, наказ, розпорядження, постанова, рішення (далі розпорядчий документ) акт організаційно-розпорядчого характеру чи нормативно-правового змісту, що видається субєктом нормотворення у процесі здійснення ним виконавчо-розпорядчої діяльності з метою виконання покладених на нього завдань та здійснення функцій відповідно до наданої компетенції з основної діяльності, адміністративно-господарських або кадрових питань, прийнятий (виданий) на основі Конституції та інших актів законодавства України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України, та спрямований на їх реалізацію, спрямування регулювання суспільних відносин у сферах державного управління, віднесених до його відання.

Таким чином, рішення про затвердження або про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки оформляється розпорядчим індивідуальним правовим актом - наказом ОСОБА_2 управління Держгеокадастру в області. Відповідно, такі рішення не можуть оформлятися листами у відповідь на клопотання заявника.

Правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №806/2208/17 (адміністративне провадження №К/9901/4400/17), які відповідно до частини п'ятої статті 242 КАС України, статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини принцип верховенства права зобов'язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (справа "Броньовський проти Польщі", заява №31443/96, рішення від 22.06.2004, п.184).

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" суд підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (Беєлер проти Італії, Онер'їлдіз проти Туреччини, Megadat.com S.r.l. проти Молдови, Москаль проти Польщі).

Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії" від 20.05.2010, "Тошкуце та інші проти Румунії" від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер'їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків ("Лелас проти Хорватії").

Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що відповідачем в порушення норм чинного законодавства не прийнято відповідного рішення про затвердження або про відмову у затвердженні проекту землеустрою за результатами розгляду відповідної заяви позивача.

Крім того, відповідно до наявної у матеріалах справи копії висновку державної експертизи землевпорядної документації від 30.11.2015 №256/дгк, затвердженого 30.11.2015 в.о. начальника ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області ОСОБА_4, технічна документація по визначенню нормативної грошової оцінки земельної ділянки, площею 8,0000 га, яка надається в оренду відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим стандартам, нормам і правилам, оцінюється позитивно та погоджується. (а.с.19 та зворот)

Зважаючи на встановлені обставини справи та керуючись повноваженнями, наданими ч.2 ст.9, ч.2 ст.245 КАС України, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо не прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою або рішення про відмову у затвердженні проекту землеустрою за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою з відведення земельної ділянки площею 8,000 га в оренду на 7 років для ведення фермерського господарства на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області.

Щодо позовних вимог зобов'язального характеру, суд зазначає наступне.

Питання щодо затвердження або відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, так само як і передача земельної ділянки у користування у даному випадку належить до дискреційних повноважень ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені у спосіб, обраний позивачем, а тому у задоволенні позову в частині зобов'язання Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області затвердити проект землеустрою з відведення земельної ділянки площею 8,000 га для ведення фермерського господарства на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області в оренду на 7 років ОСОБА_1 слід відмовити.

Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенство права. Принцип верховенства права сформувався як інструмент протидії свавіллю держави, що виявляється в діях її органів як у цілому, так і окремих із них. Верховенство права - це розуміння того, що верховна влада, держава та її посадові особи мають обмежуватися законом.

Обмеження дискреційної влади як складова верховенства права і правової держави вимагає, насамперед, щоб діяльність як держави загалом, так і її органів, включаючи законодавчий, підпорядковувалася утвердженню і забезпеченню прав і свобод людини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб'єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.

ОСОБА_3 Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 по справі №21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Зважаючи на встановлену судом протиправну бездіяльність, застосовуючи механізм захисту права порушеного суб'єктом владних повноважень та його відновлення, керуючись повноваженнями, наданими ч.2 ст.9, ч.2 ст.245 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою з відведення земельної ділянки площею 8,000 га в оренду на 7 років для ведення фермерського господарства на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області та за результатами розгляду прийняти відповідний наказ про затвердження проекту землеустрою або про відмову у затвердженні, з урахуванням положень статті 123 Земельного кодексу України та встановлених обставин справи.

Покладення такого обов'язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб'єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб'єкта та зобов'язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов'язковість ефективного механізму захисту порушеного права.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачем в порушення ч.2 ст.77 КАС України не доведено, а позивачем та наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів спростовано правомірність не прийняття ОСОБА_2 управлінням Держгеокадастру у Житомирській області рішення про затвердження проекту землеустрою або рішення про відмову у затвердженні проекту землеустрою за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою з відведення земельної ділянки площею 8,000 га в оренду на 7 років для ведення фермерського господарства на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Зважаючи на відсутність документально підтверджених судових втрат по сплаті судового збору у даній адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 9, 77, 78, 90, 139, 242-246, 250, 255, 257-262 КАС України, суд,

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 10003. РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області (вул. Довженка, 45, м. Житомир, 10002. ) про визнання протиправною відмову, зобов'язання затвердити проект землеустрою - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо не прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою або рішення про відмову у затвердженні проекту землеустрою за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою з відведення земельної ділянки площею 8,000 га в оренду на 7 років для ведення фермерського господарства на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області.

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою з відведення земельної ділянки площею 8,000 га в оренду на 7 років для ведення фермерського господарства на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області та за результатами розгляду прийняти відповідний наказ про затвердження проекту землеустрою або про відмову у затвердженні, з урахуванням положень статті 123 Земельного кодексу України та встановлених обставин справи.

У решті позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складене: 04 вересня 2018 року.

Головуючий суддя О.Г. Попова