Справа № 274/2515/17
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2018-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Справа № 274/2515/17
ПОСТАНОВА
іменем України

"04" вересня 2018 р. м. Житомир

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Капустинського М.М.
суддів: Моніча Б.С.
Охрімчук І.Г.,

за участю секретаря Шведюк М.М.,

позивача, представників сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від "20" лютого 2018 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій неправомірними та стягнення коштів , -

суддя в 1-й інстанції - Замега О.В.,
час ухвалення рішення - не зазначено,
місце ухвалення рішення - м.Бердичів,
дата складання повного тексту рішення - не зазначено,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20 лютого 2018 р. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним рішення комісії Міністерства оборони України з питань, пов"язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 17.02.2017 року за № 16 про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 . Зобов`язано Міністерство оборони України прийняти рішення в порядку передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013 року та виплатити ОСОБА_1 як інваліду ІІІ групи, одноразової грошової допомоги відповідно до "Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" з врахуванням ст.ст.9,16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 150 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.
Вважаючи, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права, Міністерство оборони України звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить судове рішення скасувати та прийняти нове рішення у задоволенні позову відмовити. Вважає, що лист Департаменту фінансів Міністерства оборони України не можна розцінювати як рішення Міністерства оборони України про результати розгляду заяви позивача. Тобто, комісія Міністерства оборони України не розглядала по суті документи позивача, оскільки вони до неї не направлялись.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дослідивши докази, зібрані в матеріалах справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення скарги з огляду на наступне.
Встановлено, що відповідно до копії постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2016, встановлено, що Луцик в.М. в період з 22.12.1983р. до 31.10.1985р. проходив військову службу на території Республіки Афганістан та приймав участь у бойових діях. Отримані ОСОБА_1 поранення (контузія) та захворювання пов"язані з виконанням обов"язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Враховуючи те, що відповідно до вимог статті 78 КАС України не підлягають доказуванню при вирішенні даної справи, тому твердження відповідача про те, що ОСОБА_1 не подано документ про обставини поранення є безпідставними, оскільки ці доводи спростовані вищевказаним рішенням суду.
Крім того, засіданням комісії Міністерства оборони України від 17.02.2017р. ОСОБА_1 відмовлено з тих підстав, що він проходив службу у внутрішніх військах МВС України, тому виплати мають здійснюватись Міністерством внутрішніх справи України (а.с. 9).
Позивача було призвано на строкову службу наказом Міністра оборони колишнього СРСР та перебував на військовому обліку у відповідному РВК МО України, причинний зв`язок поранення, отриманого позивачем під час виконання обов`язків військової служби в період перебування в Афганістані - встановлено військово-лікарською комісією Міністерства оборони України.
Оскільки позивач проходив службу саме у Збройних Силах СРСР, які на той час були підпорядковані та знаходились на фінансовому забезпеченні МО СРСР то в силу ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і Порядку №975 - обов`язок щодо призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому IІI групи інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, покладений саме на МО України.
Так, відповідно до статей 1, 2 Угоди між державами-учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей, яка набула чинності для України 14 лютого 1992 року (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та винесення цієї постанови), встановлено, що за військовослужбовцями, особами, які звільнились з військової служби і проживають на території держав-учасниць Співдружності, а також членами їхніх сімей зберігаються права і пільги, встановлені раніше законами та іншими нормативними актами колишнього Союзу РСР. Односторонні обмеження зазначених прав і пільг військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей не допускаються.
Держави Співдружності своїм законодавством встановлюють і забезпечують всю повноту політичних, соціально-економічних та особистих прав і свобод військовослужбовцям, особам, звільненим з військової служби, та членам їхніх сімей відповідно до норм міжнародного права і положень цієї Угоди.
Статтею 4 зазначеної Угоди передбачено, що держави-учасниці Співдружності беруть на себе зобов`язання у 1992 році розробити і прийняти взаємопогоджені законодавчі акти про соціальний захист військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей.
Законом України від 07 червня 2001 №2495-ІІІ ратифіковано Протокол до Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14 лютого 1992 року.
Відповідно до статті 1 цього Протоколу на громадян, які проходили військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР та які переведені (зараховані) на військову службу в збройні сили, інші війська, інші військові формування та органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, при їх переїзді на постійне місце проживання з однієї Держави Співдружності до іншої поширюються права та пільги, гарантії та компенсації, встановлені законодавством та іншими нормативними правовими актами для військовослужбовців Держави Співдружності, обраної для постійного проживання.
Дослідивши зміст положень ст.1 та 2 Угоди між державами-учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей та ст.1 Протоколу, ратифікованого Законом України від 07 червня 2001 №2495-ІІІ, колегія суддів приходить до висновку, що права і пільги встановлені законодавством зберігаються не тільки за військовослужбовцями, які переведені (зараховані) на військову службу в збройні сили, інші війська, інші військові формування та органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, при їх переїзді на постійне місце проживання з однієї Держави Співдружності до іншої (ст.1 Протоколу) але і за військовослужбовцями, що були звільненими з військової служби (ст. 1 названої Угоди), до числа яких належить позивач.
Так, вищезазначеними міждержавними Угодами не встановлено порядку отримання та виплати одноразової грошової допомоги, проте, вказаними актами гарантується кожному військовослужбовцю, який проходив військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР, право на отримання пільг, гарантій та компенсацій на території тієї Держави Співдружності, на якій він проживає.
Відтак, громадяни України мають право, гарантоване Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю внаслідок захворювань, які пов`язані із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справа № 816/978/16, від 19.06.2018року у справі №333/2340/17 (2-а/333/132/17).
З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач є громадянином України, отримав інвалідність внаслідок поранення, ЗЧМТ, контузії, травми хребта, захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а.с.16).
За таких обставин ствердження відповідача про те, що витрати, пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги позивачу мають здійснюватись Міністерством внутрішніх справи України є безпідставними.
Отже, висновки, викладені в рішенні Комісії МО України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги від 17.02.2017р. № 16 є такими, що суперечать вимогам закону, а тому вимоги позивача є обґрунтованими.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу як інваліду війни ІІІ групи, повинна бути призначена і виплачена одноразова грошова допомога відповідно до ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013р., у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення йому ІІІ групи інвалідності.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційних скарг, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 1 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991р. №2011-XII (далі - Закон України №2011-ХІІ) передбачено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Згідно з ч.2 ст.16 Закону №2011-ХІІ встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких призначається і виплачується одноразова грошова допомога, зокрема, за п. 4:
- встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб" від 03.11.2006р. №328-V, який набрав чинності 01.01.2007р., статтю 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" викладено в новій редакції, зокрема, частиною другою цієї статті передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Застосування статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", пов`язується не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому інвалідності внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби.
Аналогічний правовий висновок у спорі цієї ж категорії вже був висловлений Верховним Судом України у постановах від 18.11.2014р. справа №21-446а14 та від 21.04.2015р. справа № 21-135а15.
Відповідно до частини 6, 9 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.
Призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (п.12 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975).
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не впливають на правильність прийнятого судового рішення. Рішення прийнято судом першої інстанції з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від "20" лютого 2018 р. без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя М.М. Капустинський

судді: Б.С. Моніч

І.Г. Охрімчук

Повне судове рішення складено "05" вересня 2018 р.