Справа № 802/851/18-а
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2018-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/851/18-а

Головуючий у 1-й інстанції: Комар П.А.

Суддя-доповідач: Біла Л.М.

23 серпня 2018 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Гонтарука В. М. Граб Л.С. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Платаша В.О.,

представника позивача: Максимчука А.І.

представника відповідача: Пенькас В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 03 травня 2018 року (повний текст якого складено 15 травня 2018 року у м. Вінниці) у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАНДЛІТОЇЛ" до Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

у березні 2018 року позивач - ТОВ "ГРАНДЛІТОІЛ" звернулося до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що за результатами документальної позапланової виїзної перевірки з питань достовірності та повноти нарахування податку на додану вартість по взаємовідносинах з ТОВ "Інвест Траст Компані" за період з 01.04.2017 по 31.05.2017 відповідачем протиправно прийнято повідомлення-рішення № від 14.02.2018, яким позивачу донараховано податкове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 182088, 00 грн, оскільки у позивача наявні усі підтверджуючі реальність господарських операцій документи, які вимагає чинне законодавство, а правочини, укладені із контрагентом, є чинними та відповідають вимогам Цивільного кодексу України.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 03 травня 2018 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області форми "В4" № від 14.02.2018. Стягнуто на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАНДЛІТОЇЛ" (22452, Вінницька обл., Калинівський р-н, с. Нова Гребля, вул. Гагаріна, буд. 26, ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 2758, 63 грн. (дві тисячі сімсот п'ятдесят вісім гривень шістдесят три копійки) та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000, 00 (чотири тисячі гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області (21100, м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 7, ).

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи. Так, апелянт вказує на те, що проведений податковим органом аналіз по ланцюгу постачання товару вказує на неможливість придбання насіння соняшнику у контрагентів-постачальників, що зумовлює відсутність продажу товару в подальшому контрагенту-покупцю ТОВ "Інвест Траст Компані", що свідчить про те, що правочини здійснені без мети настання реальних наслідків.

26 липня 2018 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача, в якому останній вказав на безпідставність доводів апеляційної скарги відповідача та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

23 серпня 2018 року до початку розгляду справи представником позивача подано заяву про відшкодування судових витрат у справі, від якої останній відмовився в судовому засіданні.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги та просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, позивач є юридичною особою та зареєстрований платником податків, в тому числі платником податку на додану вартість, що підтверджується статутом, свідоцтвом про державну реєстрацію, довідкою з ЄДРПОУ, свідоцтвом про реєстрацію платника податку на додану вартість, що містяться в матеріалах справи.

Видами господарської діяльності, якими займається позивач, є виробництво олії та тваринних жирів, оптова торгівля молочними продуктами, яйцями, харчовими оліями та жирами, виробництво інших виробів з деревини:, виготовлення виробів з корка, соломки та рослинних матеріалів для плетіння, оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин.

В процесі здійснення вказаних видів господарської діяльності між ТОВ "ГРАНДЛІТОІЛ" та ТОВ "Інвест Траст Компані" укладено договір купівлі-продажу від 14.03.2017 №14/03/17, згідно якого між сторонами склались господарські відносини по купівлі-продажу товарів "соняшнику".

На підставі направлення від 05.01.2018 №5 виданого ГУ ДФС у Вінницькій області та наказу №4525 від 15.01.2018 проведена позапланова виїзна позапланова документальна перевірка ТОВ "ГРАНДЛІТОІЛ" з питань достовірності та повноти нарахування податку на додану вартість по взаємовідносинах з ТОВ "Інвест Траст Компані" за період з 01.04.2017 по 31.05.2017, що відображені у податкових деклараціях з податку на додану вартість за вказаний період.

За результатами перевірки складено Акт №251/1412/40550449 від 24.01.2018, в якому зафіксовані порушення п. 198.1 ст. 198, п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України, а саме у податковій декларації з ПДВ за травень 2017 року завищено від'ємне значення різниці між сумою податкових зобов'язань та податкового кредиту з податку на додану вартість в сумі 182088 грн.

На підставі акту перевірки ГУ ДФС у Вінницькій області винесене податкове повідомлення-рішення № від 14.02.2018, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 182088,00 грн. за основним платежем.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач, як суб'єкт владних повноважень, на якого покладено обов'язок щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення, належними та допустимими доказами не довів обґрунтованість висновків акту перевірки, у зв'язку із чим правочини укладені позивачем з ТОВ "Гранд Інвест Компані" відповідають нормам чинного законодавства України, реальність господарської операції підтверджується первинними бухгалтерськими документами та податковими накладними, які виписані на виконання умов викладених вище договірних відносин, а відтак оскаржуване податкове повідомлення рішення підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. При цьому, юридична відповідальність особи, згідно із статтею 61 Конституції України, має індивідуальний характер.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Господарською операцію є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

За приписами пп. 14.1.36 ст. 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу (пп.14.1.181 ст. 14 ПК України).

Положеннями п. 198.1 ст.198 ПК України визначено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, серед іншого, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 200.1 ст.200 ПК України встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (п. 200.3 ст. 200 ПК України).

Відповідно до п. 200.4 ст. 200 ПК України якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то: а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг; б) залишок від'ємного значення попередніх податкових періодів, після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду.

Як зазначено в інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 20.07.2010 № 1112/11/13-10 "Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби" (далі-Інформаційний лист) у разі якщо дії платника податку свідчать про його добросовісність, а вчинені ним господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту, для підтвердження права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування достатньо наявності належним чином оформлених документів, зокрема податкових накладних.

При цьому, одним із етапів встановлення судом обґрунтованості права платника податку на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування з податку на додану вартість, є встановлення факту-здійснення господарської операції шляхом дослідження усіх первинних документів, які належить складати залежно від певного виду господарської операції - договорів, актів виконаних робіт, документів про перевезення, зберігання товарів тощо. Відсутність належних первинних документів може свідчити про нездійснення самих господарських операцій. Крім того, дослідженню підлягає реальність господарських операцій, що є підставою для виникнення права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування; добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах, що надають право на податковий кредит та або бюджетне відшкодування.

За відсутності в цих документах недоліків, які згідно з ч .2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88 спричиняють втрату первинними документами юридичної сили та доказовості - немає правових підстав для неврахування цих документів як доказів дійсності укладання та виконання угод.

Даючи правову оцінку доводам апелянта стосовно правомірності винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

З матеріалів справи слідує, що на підтвердження реальності господарських операцій з ТОВ "Інвест Траст Компані" позивачем надано видаткові накладні №3 від 06.04.2017, №4 від 18.04.2017, №5 від 12.04.2017, №6 від 15.04.2017 та №7 від 19.04.2017. Також в матеріалах справи містяться специфікації №№ 2-7 укладені між сторонами договору купівлі-продажу, згідно яких постачальник та покупець дійшли згоди про продаж партії товару. Товар оплачений, що підтверджується платіжними дорученнями №146 від 13.04.2017 на суму 280980 грн., №145 від 10.04.2017 на суму 289 380 грн., №158 від 18.04.2017 на суму 258 615 грн., №166 від 20.04.2017 на суму 51560, №167 від 20.04.2017 на суму 250000 та №168 від 21.04.2017 на суму 242970 грн.

На підтвердження транспортування товару, позивачем надано товарно-транспортні накладні.

Тобто, фактичне здійснення позивачем господарської операції підтверджується оформленими належним чином документами.

Крім того, в подальшому придбані у ТОВ "Інвест Траст Компані" товари було використано в господарській діяльності позивача шляхом переробки сировини, що підтверджується Актами переробки сировини (а.с. 83-89).

Водночас, доводи апелянта зводяться до того, що за наслідками перевірки податковим органом зроблено висновок про нереальність господарських операцій між позивачем та ТОВ "Інвест Траст Компані", враховуючи відсутність вказаного контрагента за місцем знаходження, не підтвердження походження та постачання ТМЦ по ланцюгу постачання, не підтвердження факту зберігання, транспортування та передачі ТМЦ, недостатню наявність трудових та земельних ресурсів, оборотних та необоротних активів, що відображено у акті перевірки (а.с. 34).

Так, перевіркою встановлено, що контрагент позивача ТОВ "Інвест Траст Компані" згідно узагальнюючої податкової інформації відсутній за місцем знаходження.

Нормами п. 45.2 ст. 45 ПК України визначено, що податковою адресою юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) є місцезнаходження такої юридичної особи, відомості про що містяться у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України.

Відповідно до ст. 93 Цивільного кодексу України місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно з ч. 5 ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" відомості про відсутність юридичної особи за її місцезнаходженням повинні міститися в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін (ч. 1 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців").

Тобто, належними та допустимими доказами при встановленні факту відсутності керівних органів - юридичної особи за її місцезнаходженням є саме відомості, які містяться в Єдиному державному реєстрі.

Проте, відповідно до інформації Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців щодо ТОВ "Інвест Траст Компані" запис про відсутність за юридичною адресою відсутній, а відтак висновки акту перевірки не підтверджуються належними доказами по справі.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що правочини, укладені позивачем з ТОВ "Гранд Інвест Компані" відповідають нормам чинного законодавства України і в судовому порядку не визнавались нечинними, а відтак податковий орган не має достатніх правових підстав заперечувати факт продажу насіння соняшнику відповідно до договору від 14 березня 2017 року.

Стосовно позиції відповідача про не підтвердження факту зберігання, транспортування та передачі ТМЦ, то такі висновки податкового органу спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме: договором оренди нерухомого майна від 03.11.2016 згідно, якого ПП "Константа-Літ" (орендодавець) та ТОВ "Грандлітоіл" (орендар) уклали договір про передачу в оренду "Комплекс переробки олійних культур", що знаходиться за адресою: вул. Першотравнева, 28, с. Дружне, Калинівський р-н, Вінницька обл.; договорами оренди транспортних засобів (а.с. 106-113).

Колегія суддів зауважує, що фактично відповідачем право позивача на формування податкового кредиту поставлено в залежність від добросовісності його контрагента, що суперечить приписам податкового законодавства, оскільки якщо такий контрагент не виконав своїх зобов'язань по належному формуванню первинних документів для підтвердження податкового кредиту або зобов'язання з ПДВ, то це може тягнути відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, що з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку, право особи на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Тобто, якщо контрагент порушив податкове законодавство, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, а тому дані порушення не можуть бути підставою для відмови у праві платника податку на податковий кредит за наявності факту здійснення господарської операції.

Тобто, будь-які порушення, встановлені податковим органом в діяльності контрагентів платника податків, не можуть бути самостійною підставою для визнання недійсними господарських відносин з поставки товару (робіт та послуг) на адресу позивача, яку з боку позивача в повному обсязі підтверджено наданими первинними документами.

Натомість наявність у позивача належно оформлених первинних документів, які були належним чином відображені ним у податковому обліку, відповідачем не спростовано, жодних свідчень того, що спірні угоди та/або їх виконання спричинило заниження чи приховування об'єктів оподаткування у відповідних господарських операціях з боку їх учасників, у справі не встановлено.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 19 червня 2018 року по справі № 804/15389/15, судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, яка презумує економічну виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди та достовірність у бухгалтерській та податковій звітності платника.

Контролюючим органом, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об'єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, а також не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

Також, не подано відповідачем жодних доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податку на додану вартість або судових рішень, вироків, які б підтвердили факт фіктивності його постачальника.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та "Вуліч проти Швеції", Суд звертав увагу на необхідність покладення обов'язку доказування на податковий орган, що цілком відповідає положенням ст. 77 КАС України.

Частиною 1, 2 ст. 77 КАС України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності з нормами матеріального права, постановлено обґрунтоване рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи і висновки по справі щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення є вичерпними, відповідають дійсності, а тому підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 03 травня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 03 вересня 2018 року.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Гонтарук В. М. Граб Л.С.