Справа № 720/135/16-а
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2018-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

04 вересня 2018 року

Київ

справа №720/135/16-а

адміністративне провадження №К/9901/33476/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого Гриціва М.І.,

суддів: Берназюка Я.О., Коваленко Н.В., -

розглянув у порядку письмового провадження справу за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 01 грудня 2016 року (судді Біла Л.М., Граб Л.С., Гонтарук В.М.) у справі за його позовом до управління Пенсійного фонду України у Новоселицькому районі Чернівецької області (далі - управління ПФУ) про визнання неправомірними дій щодо відмови у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку, -

встановив:

У січня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив зобов'язати управління ПФУ призначити йому пенсію із зниженням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-XII), починаючи з 28 листопада 2012 року по 26 березня 2015 року.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Новоселицький районний суд Чернівецької області ухвалою від 19 лютого 2016 року адміністративний позов залишив без розгляду.

Вінницький апеляційний адміністративний суд ухвалою від 14 квітня 2016 року ухвалу суду від 19 лютого 2016 року скасував та направив справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У цій справі суди попередніх інстанцій встановили, що 29 березня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до управління ПФУ із заявою про призначення йому пенсії із зниженням пенсійного віку як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. На час її подання минуло більше 3-х місяців від дня досягнення ним 55-річного віку (27 листопада 2012 року).

Листом від 04 квітня 2013 року управління ПФУ відмовило йому в цьому через брак часу роботи в зоні відчуження у 1988 році.

Позивач повторно звертався із заявами про призначення пільгової пенсії 20 і 26 березня 2015 року, на які отримав листа з відмовою у їх задоволенні з тих самих підстав.

Відповідно до постанови від 02 квітня 2015 року у справі № 24/387/15-а Чернівецький окружний адміністративний суд визнав протиправним та скасував рішення Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС Міністерства соціальної політики України на підставі протоколу №79, яким видачу позивачу посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС категорії №3 визнано безпідставною

Вінницький апеляційний адміністративний суд постановою від 25 серпня 2015 року у справі № 720/859/15-а визнав дії управління ПФУ про відмову призначити пенсію неправомірними та зобов'язав це управління призначити пенсію ОСОБА_1 зі зниженням пенсійного віку на п'ять років відповідно до Закону № 796-XII з 26 березня 2015 року.

У цій справі суд апеляційної інстанції встановив, що позивач звернувся вперше із заявою про призначення пільгової пенсії 29 березня 2013 року, тобто пізніше 3-х місяців з дня досягнення пенсійного віку, то право на призначення пенсії в нього виникло з дня звернення і відповідно було порушено 04 квітня 2013 року - відмовою у призначенні пільгової пенсії, про що йому було відомо. Однак до суду він звернувся тільки 08 травня 2015 року, тобто більше ніж через два роки, пропустивши при цьому визначений статтею 99 КАС України шестимісячний строк.

Тоді колегія суддів взяла до уваги наявну в матеріалах справи заяву позивача про уточнення часу, з якого він просив призначити йому пенсію - з 26 березня 2015 року, у зв'язку з чим вимоги про зобов'язання відповідача призначити пенсію позивачу із зниженням пенсійного віку на п'ять років відповідно до Закону № 796-XII були задоволені саме з 26 березня 2015 року.

Однак позивач вважає, що його право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку виникло ще 28 листопада 2012 року, тому звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просить поновити пропущений строк на оскарження відмови у призначенні пенсії від 04 квітня 2013 року та зобов'язати управління ПФУ призначити йому пенсію зі зниженням пенсійного віку на п'ять років відповідно до Закону № 796-XII України за період з 28 листопада 2012 по 26 березня 2015 року.

За наслідками розгляду позову, заявленого ОСОБА_1, Новоселицький районний суд Чернівецької області постановою від 27 червня 2016 року позов задовольнив.

Вінницький апеляційний адміністративний суд ухвалою від 01 грудня 2016 року постанову суду першої інстанції скасував, позовну заяву залишив без розгляду.

У своєму рішенні апеляційний суд проаналізував положення статті 99, частини першої статті 100, частини першої статті 102 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин; далі - КАС) та дійшов висновку, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав поза строком, передбаченим статтею 99 КАС, а посилання на тривале перебування на лікуванні, як на поважну причину пропуску цього строку, в контексті конкретних обставин перебування позивача на лікуванні не свідчать про брак у нього можливості звернутися до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів вже після одужання.

ОСОБА_1 не погодився із рішенням суду апеляційної інстанції і подав касаційну скаргу про його скасування та залишення в силі рішення суду першої інстанції. Серед іншого на те, що суд апеляційної інстанції не дослідив показань свідка - працівника управління ПФУ, які той давав суду першої інстанції про звернення у 2012 року до відповідача із заявою про призначення пенсії. Не погоджується також з оцінкою суду щодо даних про його хворобу.

Верховний Суд переглянув судові рішення в межах касаційної скарги, перевірив повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи, правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права і дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Суд апеляційної інстанції встановив фактичні обставини справи, нормативно-правове регулювання спірних відносин, повно та всебічно дослідив наявні у матеріалах справи докази та дійшов обґрунтованого висновку про залишення позову без розгляду.

Згідно з частиною першою статті 99 КАС адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до адміністративного суду суб'єкта владних повноважень встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб'єкту владних повноважень право на пред'явлення передбачених законом вимог.

Відповідно до статті 100 КАС адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Предметом спору у цій справі означено протиправні дії управління ПФУ про відмову призначити пенсію позивачу зі зниженням пенсійного віку на п'ять років відповідно до Закону № 796-XII.

Було встановлено, що позивач звернувся до суду 26 січня 2016 року. На підтвердження поважності пропуску процесуального строку надав докази тривалого перебування на лікуванні.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об'єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов'язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

З аналізу змісту листа-довідки лікарської установи про перебування позивача в денному стаціонарі поліклінічного відділення центральної районної лікарні з 20 по 30 березня 2013 року та офіційного визначення такої організаційної форми стаціонарозамінної медичної допомоги в денний період в позалікарняних умовах як денний стаціонар суд висновував, що факт перебування позивача на лікуванні в денному стаціонарі в певний період часу об'єктивно не обмежив його можливості вчасно, з дотриманням строків звернутися до суду за захистом своїх прав.

Суд апеляційної інстанції наголосив також, що ні до суду першої інстанції, ні під час розгляду скарги під час апеляційного провадження позивач не надав будь-яких інших належних доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду, хоча колегія суддів надавала позивачу таку можливість. Обставини, на які посилається позивач, не є об'єктивно непереборними і такими, що перешкоджали своєчасно звернутися до суду за захистом прав.

У світлі сказаного апеляційний суд слушно не надав значення показанням допитаного як свідка працівника управління ПФУ про звернення позивача до Міністерства оборони України у грудні 2012 року, позаяк, як убачається зі змісту судового рішення суду першої інстанції, цей свідок не свідчив про обставини, що є предметом заявленого спору.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків.

За наведених обставин колегія суддів визнає, що суди першої й апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень, тому касаційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2016 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Гриців

Судді : Я.О. Берназюк

Н.В. Коваленко