Справа № 807/539/16
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2018-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

27 серпня 2018 року м. Ужгород№ 807/539/16
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Гаврилка С.Є.,

з участю секретаря судового засідання - Кубічек Н.І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 - не з'явився;

представник позивача - ОСОБА_2 - повноваження відсутні;

відповідач: Головне управління Національної поліції в Закарпатській області - представник - Яблонський Олександр Олександрович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі,-

ВСТАНОВИВ:

Розгляд даної справи здійснено за правилами загального позовного провадження із врахуванням відкриття провадження та призначення справи до судового розгляду відповідно до вимог КАС України, у редакції, що діяв до 15 грудня 2017 року.

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, якою просив суд: "1. Визнати протиправним та скасувати наказ № 41 о/с від 29.03.2016р.; 2. Поновити старшого сержанта ОСОБА_1 на посаді поліцейського взводу роти дорожньої патрульної служби (з обслуговування доріг державного значення) Головного управління Національної поліції в Закарпатській області".

Позовну заяву мотивовано тим, що з 16 травн1995 року ОСОБА_1, перебував на службі в органах внутрішніх справ та після реорганізації перебуває на посаді поліцейського взводу роти дорожньо-патрульної служби (з обслуговування доріг державного значення). За час роботи на службі в органах внутрішніх справ отримав звання старшого сержанта поліції. Загальний стаж через місяць 21 рік. За даний період жодних стягнень до нього не застосовувалося, до дисциплінарної відповідальності не притягувався. ОСОБА_1 при виконанні службового обов'язку в ургентному стані потрапив на тривале лікування, а під час хірургічного втручання, як зазначив позивач, керівництво негайно зайнялося незаконними переводами. Наказом ГУНП від 29 березня 2016 року № 41 о/с, ОСОБА_1 призначено поліцейським Виноградівського ВП Берегівського ВП ГУНП. З ОСОБА_1 ніхто не погоджував його переведення. Позивач також стверджував, що за період служби в органах внутрішніх справ зарекомендував себе позитивно. До виконання службових обов'язків відносився з почуттям справи та патрульну службу знає добре. Постійно вживав організаційні та практичні заходи по вдосконаленню роботи служби, постійно працював над підвищенням свого професійного рівня. Також, позивач зазначив, що наказ від 29 березня 2016 року № 41 о/с підписав полковник поліції Князєв С.М., який 29 березня 2016 року був переведений в іншу область. ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні, крім цього він не надавав згоду на його переведення до Виноградівського відділення поліції до іншої служби.

11 травня 2017 року, в судовому засіданні, представником відповідача було надано заперечення на позовну заяву по даній (а.с.а.с. 23, 24), в яких відповідач просив у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ГУНП в Закарпатській області, УМВС України в Закарпатській області про поновлення на посаді і скасування наказу - відмовити повністю.

В поданих запереченнях, представник відповідача зазначив, що ГУНП в Закарпатській області не визнає позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі з наступних підстав. Згідно з статті 60 Закону України "Про Національну поліцію", проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Так, статтею 65 частиною 1 пунктом 2 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що переміщення поліцейських здійснюється на рівнозначні посади, зокрема, для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби. Відповідно до статті 65 частини 8 Закону України "Про Національну поліцію", переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення. Згідно з статті 65 частини 9 Закону України "Про Національну поліцію", переведення поліцейського здійснюється на підставі єдиного наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщається поліцейський. Так, для більш ефективної служби, відповідно статті 65 частини 1 пункту 2 Закону України "Про Національну поліцію", начальником ГУНП в Закарпатській області було винесено наказ ГУНП в Закарпатській області № 41 о/с від 29.03.2016 року, згідно з яким старшого сержанта поліції ОСОБА_1 призначено поліцейським Виноградівського відділення поліції Берегівського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області з посадовим окладом 1700 гривень, звільнивши його з посади поліцейського взводу роти ДПС (з обслуговування доріг державного значення) ГУНП в Закарпатській області цього ж ГУНП, з 01.04.2016 року. Також, представником відповідача було зазначено, що посилання позивача щодо незаконності його звільнення під час перебування його на лікарняному є хибним, оскільки законом не заборонено виносити наказ про переміщення поліцейського на рівнозначну посаду за статтею 65 частиною 1 пунктом 2 Закону України "Про Національну поліцію" при перебуванні поліцейського на лікарняному.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2016 року відкрито провадження в даній адміністративній справі (головуюча суддя - Скраль Т.В.).

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2016 року закінчено підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду (головуюча суддя - Скраль Т.В.).

У зв'язку з припиненням повноважень судді Скраль Т.В., та відповідно до п. 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та Рішення зборів суддів № 2 від 17 лютого 2017 року справу передано для повторного автоматичного розподілу справ. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 березня 2017 року, справу передано на розгляд головуючому судді Гаврилку С.Є..

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 березня 2017 року призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 01 червня 2017 року закінчено підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду.

Розгляд даної адміністративної справи неодноразово відкладався з існуванням на те об'єктивних причин.

Позивач в судове засіданні не з'явився та не повідомив суд про причини неявки, хоча судом вживалися заходи щодо виклику позивача, що передбачені Главою 7 Розділу І КАС України.

У судовому засіданні судом встановлено, що згідно довіреності від 08 квітня 2016 року у представника позивача ОСОБА_2 відсутні повноваження на представлення інтересів позивача (а.с. 13).

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив та просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

У відповідності до статті 205 частини 1, 3 пункту 1 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

А відтак, оскільки учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду даної справи, у відповідності до статті 205 КАС України неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті.

Розглянувши подані сторонами докази, заслухавши представників сторін, всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідачем, на підставі доповідної записки т.в.о. заступника начальника УПД ГУНП підполковника поліції Співака О.М. від 16 березня 2016 року (а.с. 25), було прийнято наказ від 29 березня 2016 року № 41 о/с, згідно з яким старшого сержанта поліції ОСОБА_1 звільнено з посади поліцейського взводу роти дорожньо-патрульної служби (з обслуговування доріг державного значення) цього ж ГУНП, з 01 квітня 2016 року та призначено поліцейським Виноградівського відділення поліції Берегівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області з посадовим окладом 1700 гривень, відповідно до статті 65 частини 1 пункту 2 Закону України "Про Національну поліцію" (для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби) (а.с. 22).

Незаконність, на думку позивача, вищевказаного наказу і стала підставою для звернення до суду з позовом про визнання його протиправним та скасування й поновлення на займаній посаді.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам у даній справі, а також, враховуючи предмет розгляду даної справи та вирішуючи спір по суті, суд виходить із наступного.

Щодо спірного рішення суб'єкта владних повноважень, суд виходить з критеріїв правомірності такого рішення, що встановлені статті 2 частини 2 КАС України, у зв'язку з чим перевіряє чи прийнято дане рішення: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи правомірність прийнятого вищезазначеного наказу, суд виходить з того, що Закон України "Про національну поліцію" від 02.07.2015 р. № 580-VIII (далі - Закон України № 580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Зокрема, загальні засади проходження служби в поліції регулюються розділом VII Закону України № 580-VIII.

Згідно з статті 59 частини 1 Закону України № 580-VIII, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до статті 59 частини 2 Закону України № 580-VIII, рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Статтею 59 частиною 4 Закону України № 580-VIII визначено, що видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Статтею 59 частиною 5 Закону України № 580-VIII передбачено, що Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції встановлює Міністерство внутрішніх справ України.

Підстави для переміщення поліцейських на інші посади визначені статтею 65 Закону України № 580-VIII.

Зокрема, відповідно до статті 65 частини 1 пункту 2 Закон України № 580-VIII, переміщення поліцейських здійснюється на рівнозначні посади: для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби; за ініціативою поліцейського;у зв'язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації;у разі необхідності проведення кадрової заміни в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами (далі - місцевості з визначеним строком служби); за станом здоров'я - на підставі рішення медичної комісії; з меншим обсягом роботи з урахуванням професійних і особистих якостей - на підставі висновку атестації;у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри відповідно до статті 87 цього Закону.

За приписами статті 13 частини 1 та статті 15 частини 1 Закону України № 580-VIII, систему поліції складають: центральний орган управління поліцією та територіальні органи поліції.

Пунктом 7 Положення про Національну поліцію України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 877, Національна поліція здійснює свої повноваження через центральний орган управління та утворені в установленому порядку територіальні (у тому числі міжрегіональні) органи в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах.

Умову визнання посади поліцейського нерівнозначною визначено статтею 65 частиною 2 Закону України № 580-VIII, відповідно до якої посада вважається вищою, якщо за цією посадою штатом (штатним розписом) передбачене вище спеціальне звання поліції.

Це означає, що переміщення поліцейського на рівнозначну посаду в поліції з метою забезпечення більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби можливе лише за умови, якщо спеціальне звання за займаною ним посадою відповідає спеціальному званню посади на яку він переміщається.

Судом встановлено, що позивач обіймав посаду поліцейського взводу роти дорожньо-патрульної служби (з обслуговування доріг державного значення), граничне спеціальне звання за якою - "старший сержант поліції", відповідно до якого посада поліцейського взводу роти дорожньо-патрульної служби належить до категорії персоналу, що підлягає заміщенню особами, яким присвоєні спеціальні звання молодшого складу поліції.

Виходячи з статтею 80 частиною 1 пунктом 1 Закону України № 580-VIII, спеціальне звання "старший сержант поліції" належить до спеціальних звань поліцейських молодшого складу поліції.

Копією доповідної записки підтверджується (а.с.25), що переведення позивача здійснено за ініціативою прямого керівника (тимчасового виконуючого обов'язки заступника начальника УПД ГУНП в Закарпатській області підполковника поліції Співака О.М.), який порушив питання про переміщення ОСОБА_1.

Згідно з копією наказу № 41 о/с від 29 березня 2016 року(а.с. 22), старшого сержанта поліції ОСОБА_1 призначено поліцейським Виноградівського відділення поліції Берегівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області з посадовим окладом 1700 гривень, звільнивши його з посади поліцейського взводу роти дорожньо-патрульної служби (з обслуговування доріг державного значення) цього ж управління. Судом зауважується, що позивача призначено на посаду за місцем його проживання (а.с. 9).

Тобто, позивача не позбавлено спеціального звання та не понижено у спеціальному званні, а лише переміщено на рівнозначну посаду, зокрема на посаду поліцейського Виноградівського відділення поліції Берегівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, а спеціальне звання за займаною ним посадою відповідає спеціальному звання посади, на яку його перемістили.

Відповідно до статті 65 частини 8 Закону України № 580-VIII переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення.

Отже, посилання позивача на те, що позивач не надавав своєї згоди на таке переміщення та що з позивачем ніхто не погоджував його переведення, суд визнає безпідставними і необґрунтованими, такими, що не мають значення для справи, оскільки керівник поліції, який наділений правом приймати та звільняти з посад всіх поліцейських, правомірно видав наказ про звільнення позивача з посади, направлення його на службу до іншого органу поліції та призначення його на посаду в цьому органі поліції.

Це узгоджується з нормою статті 65 частини 9 Закону України № 580-VIII, відповідно до якої: переведення поліцейського здійснюється на підставі єдиного наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський.

Дана норма є імперативною та розширеному тлумаченню не підлягає.

Також, суд відхиляє й доводи позивача стосовно звільнення його в період перебування на лікарняному та погоджується з доводами відповідача, оскільки законом не заборонено виносити указ про переміщення поліцейського на рівнозначну посаду за статті 65 частини 1 пункту 2 Закону України № 580-VIII при перебуванні на лікарняному.

Натомість, суд наголошує на тому, переміщення на рівнозначну посаду в органах поліції та звільнення з поліції не є тотожними поняттями, оскільки переміщення на рівнозначну посаду означає переведення та збереження існуючого місця служби (роботи), а наслідком звільнення є припинення служби в органах поліції взагалі, тобто повністю.

Крім того, підстави для звільнення поліцейського чітко визначенні статтею 77 Закону України № 580-VIII, яка є спеціальною нормою.

Необхідно зауважити, що у відповідності до статті 32 частини 2 КЗпП України, не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

З огляду на це, суд наголошує, що згідно з правовою позицією Верховного суду України, висловленою у постанові від 17.02.2015 року по справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Виходячи з того, що Закон України № 580-VIII є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, відтак у даному спорі застосуванню підлягають норми спеціального законодавства.

Відповідно до статті 19 частини 2 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 частини 1 КАС України: завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з статті 2 частини 1 пункту 1 КАС України: у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 77 частиною 1 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до статті 77 частини 2 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися й позиції, висловленої у рішенні Європейського Суду з прав людини у пункту 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом".

Позивачем не надано суду достатніх та належних доказів щодо обґрунтованості своїх позовних вимог.

Крім того, необхідно зазначити, що у відповідності до витягу з наказу Головного управління Національної полії в Закарпатській області від 30 травня 2016 року за № 81 о/с, старшого сержанта поліції ОСОБА_1, поліцейського Виноградівського відділення поліції Берегівського відділу поліції Головного управління Національної полії в Закарпатській області з 30 травня 2016 року, на підставі рапорту ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції відповідно до статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" за пунктом 2 (через хворобу) (а.с. 54).

Таким чином, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, а позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу і поновлення на посаді, з підстав, наведених у позовній заяві, задоволенню не підлягають.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 242-246 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Ф.Ракоці, 13, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України (пункт 15.5)).

Відповідно до статті 243 частини 3 КАС України 27 серпня 2018 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Рішення у повному обсязі було складено 04 вересня 2018 року.

СуддяС.Є. Гаврилко