Справа № 826/696/18
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2018-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 вересня 2018 року № 826/696/18

Окружний адміністративний суд м. Києва в складі: головуючого судді Шевченко Н.М., розглянувши в письмовому порядку за правилами загального провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про зобов'язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач, ДМС України), в якому просив зобов'язати відповідача повторно розглянути його звернення щодо оформлення громадянства України.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач, будучи особою без громадянства, яка потребує додаткового захисту та офіційно проживає на території України, має всі законні підстави для отримання громадянства вказаної країни.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримала заявлений позов і просила задовольнити його у повному обсязі.

Представник відповідача Пирожок О.Б. в судовому засіданні проти позову заперечував. Крім того, в матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву, за підписом ОСОБА_4, який зазначає про відсутність підстав для задоволення адміністративного суду, оскільки позивач не являється біженцем, а є особою, яка потребує додаткового захисту, а, отже, на нього не поширюється дія ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України» та відсутні підстави для клопотання про прийняття його до громадянства України.

Відповідно до частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Зважаючи на вищевказану норму, представники сторін заявили письмове клопотання про здійснення розгляду справи в письмовому провадженні.

Так, на підставі ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України 27 червня 2018 року суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Ісламської Республіки Пакистану, проживав в місті Мжад-Абат, Республіка Пакистан, одружений, має шестеро дітей.

Так, постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.09.2013 у справі № 825/3176/13-а за позовом ОСОБА_1, до Державної міграційної служби України адміністративний позов задоволено в частині визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 22.07.2013 №417-13 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.09.2012 для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказане рішення залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.04.2014.

В ході розгляду вказаної вище справи, судом встановлено, що позивач на час проживання в Пакистані був членом Народної партії Пакистану. Під час виборів, будучи спостерігачем на виборчій дільниці в м. Хум, був підданий нападу з боку членів партії «Пакистанська мусульманська Ліга» (НУН), у зв'язку з тим, що на час виборчої кампанії, вважав, що НУН чинить тиск на виборців. За наслідком такого інциденту, на сім'ю ОСОБА_1 почали здійснювати тиск та погрози. Позивач зазначив, що своїм перебуванням в Пакистані створює загрозу для членів своєї сім'ї, а тому вимушений був виїхати за межі країни.

У подальшому, за наслідком розгляду Чернігівським окружним адміністративним судом справи № 825/3176/13-а та набрання рішенням законної сили, заяву позивача повторно розглянуто та видано документ, що посвідчує особу його власника та підтверджує факт визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до вказаного документу вбачається, що посвідчення було видане на підставі рішення №536-14 від 14.10.2014 про визнання ОСОБА_1, особою без громадянства, особою, яка потребує додаткового захисту.

21.12.2016 позивач отримав лист Державної міграційної служби України про надання інформації, відповідно до даних якого, відповідач відмовив позивачу у порушенні питання про прийняття його до громадянства України, з підстав не надання останньому статусу біженця в Україні чи притулку в Україні., посилаючись, при цьому, на ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України». Також, повідомив позивача про те, що у разі прийняття рішення щодо визнання його біженцем він матиме правові підстави для порушення клопотання про прийняття до громадянства України, але лише після виконання вимог ст. 9 вказаного вище Закону.

Крім того, 02.11.2017 позивач отримав лист Державної міграційної служби України щодо сприяння у вирішенні питання прийняття його до громадянства України. Даним листом відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що оскільки останній має статус особи, яка потребує додаткового захисту, то в нього відсутні можливості клопотати про прийняття до громадянства України, так як Закон України «Про громадянство України» надає таку можливість виключно тим особам, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні.

Не погоджуючись з таким висновком Державної міграційної служби України, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб встановлюються Законом України «Про громадянство України», Указом Президента України «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України» від 27.03.2001 № 215.

Відповідно до п. п. 1, 4, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

В статті 6 Закону України «Про громадянство України» визначено підстави набуття громадянства України: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров'я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім'ю або передачі на виховання в сім'ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв'язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 вказаного Закону іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, можуть бути прийняті до громадянства України за їх клопотанням.

Також, частиною 3 статті 9 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що для осіб, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, термін безперервного проживання на законних підставах на території України встановлюється на три роки з моменту надання їм статусу біженця в Україні чи притулку в Україні, а для осіб, які в'їхали в Україну особами без громадянства, - на три роки з моменту в'їзду в Україну.

Так, матеріалами справи встановлено, відповідно до договору дарування від 03.06.2015 ОСОБА_1 прийняв у власність як дарунок житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, де позивач зареєструвався та постійно проживає.

Таким чином, позивач з моменту отримання статусу особи, яка потребує додаткового захисту постійно та безперервно проживав та продовжує проживати на території України, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 9 Закону України «Про громадянство України».

Суд не погоджується з відмовою Державної міграційної служби України в порушенні питання щодо прийняття позивача до громадянства України, з тієї підстави, що таке право мають лише особи, яким надано статус біженця, адже, як вже зазначалося раніше, ст. 9 Закону України «Про громадянство України» також передбачає прийняття до громадянства іноземців, яким надано притулок в Україні.

Між іншим, як зазначає відповідач у відзиві на позовну заяву, станом на момент звернення позивача до суду ані Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», ні Закон України «Про громадянство України», ні Указ Президента України «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України» не містять визначення поняття надання притулку або отримання притулку так як і немає механізму надання притулку в Україні.

Суд наголошує на тому, що позивач після отримання статусу особи, яка потребує додаткового захисту та відповідного посвідчення залишається жити в Україні в якості особи, яка потребує притулку в Україні.

Більше того, відповідно до частини 5 статті 9 Закону України «Про громадянство України», до громадянства України не приймається особа, яка:

1) вчинила злочин проти людства чи здійснювала геноцид;

2) засуджена в Україні до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину (до погашення або зняття судимості) з урахуванням рівня загрози для національної безпеки держави;

3) вчинила на території іншої держави діяння, яке визнано законодавством України тяжким або особливо тяжким злочином.

Суд зауважує, що матеріалами даної справи не встановлено вказаних вище обставин, за яких особу не може бути прийнято до громадянства України.

До того ж, слід наголосити, що у Рішенні п'ятої секції Європейського суду з прав людини від 07.07.2011 «Сєрков проти України» зазначено, що концепція, яка міститься у положеннях Конвенції, відсилає до якості законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні. На думку суду, відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства з вказаного вище питання, яка призводила до його суперечливого тлумачення судом, порушує вимоги Конвенції щодо «якості закону» (пункт 42 Рішення).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року [«Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65)].

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як роз'яснив Верховний Суд України у пункті 3 постанови Пленуму №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення», вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов:

- лише у справах за позовами до суб'єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача;

- повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав;

- вихід за межі позовних вимог повинен бути пов'язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

З огляду на вищевикладене, суд, вважає що для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача необхідно вийти за межі позовних вимог, шляхом визнання протиправною відмову Державної міграційної служби України у оформленні громадянства ОСОБА_1.

Ураховуючи викладене, суд вважає за можливе задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 частково та зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути його звернення щодо оформлення громадянства України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Керуючись статтями 77, 90, 241 - 247, 255, 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про зобов'язання вчинити дії задовольнити частково.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути звернення ОСОБА_1 щодо оформлення громадянства України з урахуванням висновків суду, викладених в даному рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України та може бути оскаржена за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко