Справа № 379/246/18
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2018-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2018 року № 379/246/18

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у м. Києві у порядку письмового провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Юшківорізької сільської ради Таращанського району Київської області про зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Юшківорізької сільської ради Таращанського району Київської області, у якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 01.09.2017 №175-26-УІІ "Про вилучення земельної ділянки з користування громадян" у частині вилучення земельної ділянки у позивача, орієнтовною площею 1,82 га.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Петрівської сільської ради від 01.09.2017 №175-26-УІІ у позивача було протиправно вилучено земельну ділянку, яка відповідно до рішення сімдесятої сесії двадцять першого скликання Київської обласної ради народних депутатів від 12.05.1994 перебувала у постійному користуванні ОСОБА_1 Зазначив, що таке вилучення не ґрунтується на нормах чинного законодавства, оскільки згідно приписів Земельного кодексу України, вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів, яку позивачем надано не було. Також, зазначив, що він є особою, яка звільнена від сплати земельного податку податку згідно з рішенням сільської ради.

Відповідач позов не визнав, свої заперечення висловив у письмовому відзиві, де зазначив, що у серпні та на початку вересня до Петропавлівської (Юшківської) сільської ради Київської області надійшли заяви від працівників соціальної сфери села Петрівське (Юшків Ріг), про безоплатне надання у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, у зв`язку із цим, 01.09.2017 було прийнято оскаржуване рішення про вилучення земельних ділянок орієнтованою площею 9,05 га, частина яких є самовільно зайнятими та за які не сплачується земельний податок або орендна плата, для подальшого їх надання заявникам. Стверджував, що про розгляд питання про вилучення земельної ділянки ОСОБА_1 був повідомлений завчасно, а тому підстави для скасування спірного рішення відсутні.

Також, відповідачем висловлено думку, що ОСОБА_1 пропущено строк для звернення до адміністративного суду, адже про оскаржуване рішення позивачу стало відомо 28.09.2017, тобто більше дев`яти місяців тому.

Ухвалою суду від 09.07.2018 відкрито спрощене позовне провадження в даній адміністративній справі.

У судове засідання, призначене на 13.08.2018 прибули представники позивача та підтримали позов у повному обсязі, просили його задовольнити. Представник відповідача, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, не з`явився. Враховуючи зазначене, суд, керуючись статтею 205 КАС України вирішив розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представників позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів справи, згідно із рішенням від 12.05.1994 сімнадцятої сесії двадцять першого скликання Київської обласної ради народних депутатів, ОСОБА_1 надано земельну ділянку до 2 га на території Петрівської сільської ради (а.с. 81).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Петрівської сільської ради від 13.04.2017 №02-16/122, земельна ділянка із земель комунальної власності Петрівської сільської ради розташована по вул. Польвій б/н у межах села Юшків Ріг, перебуває у постійному користуванні позивача та становить 1,82 га (а.с. 82).

Рішенням Петрівської сільської ради Таращанського району Київської області від 01.09.2017 №175-26 У-ІІ вилучено із користування громадян земельні ділянки з масиву земель комунальної власності Петрівської сільської ради по вулиці Польовій б/н, орієнтовною площею 9,05 га (а.с. 77).

На думку позивача, зазначене рішення відповідача суперечить нормам чинного законодавства та порушує його права як землекористувача, що стало підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, які склались між сторонами спору, суд зазначає наступне.

Суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею врегульовано Земельним кодексом України від 25.10.2001 № 2768-III.

Частиною 1 статті 92 Земельного кодексу України передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до частини 2 статті 92 Земельного кодексу України, права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають:

а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності;

б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації;

в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності;

г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування";

ґ) заклади освіти незалежно від форми власності;

д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Відповідно до статті 95 Земельного кодексу України, землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право, зокрема, самостійно господарювати на землі; використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об'єкти, а також інші корисні властивості землі; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно з частинами 1, 2, 5 статті 116 Земельного кодексу України, Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 141 Земельного кодексу України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Отже, право користування земельною ділянкою припиняється, зокрема, у зв'язку з вилученням земельної ділянки у випадках, передбачених Земельним кодексом України.

Підстави і умови вилучення земельних ділянок визначені статтею 149 Земельного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 149 Земельного кодексу України, земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 149 Земельного кодексу України передбачено, що вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Згідно з частиною 10 статті 149 Земельного кодексу України, у разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку.

Викладений зміст положень Земельного кодексу України дає підстави для висновку, що земельні ділянки комунальної власності, які передані у постійне користування, можуть вилучатись відповідними органами для суспільних та інших потреб на підставі рішення таких органів виключно за згодою землекористувача. Відсутність згоди землекористувача на вилучення земельної ділянки унеможливлює вилучення переданої у постійне користування земельної ділянки на підставі рішення органу місцевого самоврядування.

У цьому контексті суд зазначає, що у ході розгляду справи встановлено, підтверджується наявними матеріалами та не заперечувалось відповідачем, той факт, що позивач є постійним землекористувачем земельної ділянки по вул. Польовій б/н, площею 1,82 га. Отже, вилучаючи із користування позивача земельну ділянку, відповідав, у силу приписів частини другої статті 149 ЗК України, був зобов`язаний отримати згоду від ОСОБА_1 на вчинення такої дії.

У відзиві на позовну заяву відповідач стверджує, що ОСОБА_1 був повідомлений про розгляд питання про вилучення земельної ділянки завчасно.

Проте, будь яких доказів на підтвердження зазначеного, суду не надано, як і не надано доказів, які б свідчили про надання згоди позивача на вилучення земельної ділянки, яка перебувала у користуванні позивача з 1994 року.

Важливим для зазначення та врахування суд вважає положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Прецедентна практика ЄСПЛ виходить з того, що поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації у національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад борги, можуть також вважатись «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення.

У рішенні «Серявін та інші проти України» (Заява №4909/04, пункти 38-40) ЄСПЛ зазначив, що стаття 1 Першого протоколу, по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як "окремі", тобто не пов'язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справі "Літгоу та інші проти Сполученого Королівства" (Lithgow and Others v. the United Kingdom) від 8 липня 1986 року, п. 106, серія A, N 102).

Будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (див. рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [GC], N 33202/96, п. 107, ECHR 2000-I).

Підсумовуючи вищенаведене, суд зазначає, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення проігнорував та не врахував вимоги діючого законодавства, чим грубо порушив охоронювані законом права та інтереси позивача, так як ОСОБА_1 не було надано згоди на вилучення земельної ділянки з його постійного користування, як цього вимагає спеціальний закон.

Щодо позиції відповідача про пропущення позивачем строку на звернення до адміністративного суду, суд зазначає, що не погоджується із такими доводами, пояснюючи це наступним.

Як встановлюється з матеріалів справи, з даним адміністративним позовом ОСОБА_1 первинно звертався до Таращанського районного суду Київської області 28.02.2018.

При цьому, до Київського окружного адміністративного суду справа надійшла на підставі постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2018 за встановленою законом підсудністю лише 03.07.2018.

Суд звертає увагу відповідача, на те, що дата 03.07.2018 не може вважатися датою звернення позивача до суду, а таке твердження відповідача є не правильним, оскільки матеріалами справи підтверджується, що з метою оскарження прийнятого відповідачем рішення позивач звернувся до суду, а саме до Таращанського районного суду Київської області, 28.02.2018 (без пропущення строку), про що свідчить штамп одержання адміністративного позову (а.с. 2). Та обставина, що позивачем було хибно визначено підсудність справи, призвела до затримання її розгляду по суті, однак не вказує на пропущення ним строку для звернення до адміністративного суду.

Отже, доводи відповідача про пропущення позивачем строку на звернення до адміністративного суду є безпідставними та не мають правового підргунття.

Як встановлено частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час розгляду справи відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак, не довів правомірності своїх рішень.

За таких обставин, з урахування вищезазначеного у сукупності, суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача, а відтак позовні вимоги вважає такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення сесії Петрівської сільської ради від 01.09.2017 №175-26-УІІ Про вилучення земельної ділянки з користування громадян у частині вилучення земельної ділянки у ОСОБА_1 орієнтовною площею 1,82 га.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лисенко В.І.