Справа № 0340/1318/18
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2018-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2018 року ЛуцькСправа № 0340/1318/18

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Дмитрука В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 Салеха до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин ОСОБА_1 ОСОБА_2 Салех звернувся з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі УДМС України у Волинській області), Державної міграційної служби України (далі ДМС України) про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України №189-18 від 15.06.2018 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визнання протиправними дій УДМС України у Волинській області в частині не розяснення причин відмови, порядку оскарження рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02.07.2018 позивач отримав повідомлення УДМС України у Волинській області №0704/20 від 26.06.2018 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підставою для якого було рішення ДМС України від 15.06.2018 №189-18.

Позивач вважає, що дане рішення є необґрунтованим та незаконним, оскільки відповідачі не надали достатньої уваги ситуації у країні походження позивача, незважаючи на те, що такі дані містяться у загальнодоступних засобах масової інформації і не потребують доказування. Враховуючи загальнодоступну інформацію про країну походження позивача, він дійсно має обєктивні причини побоюватися за своє життя та здоровя через його релігійні переконання, а саме зміну релігії з ісламу в християнство, а також систематичне порушення прав людини. ОСОБА_3 не здатна забезпечити захист позивачеві від переслідувань та жорстокого ставлення через його релігійні переконання. Крім того, влада ОСОБА_3 не в змозі забезпечити позивачеві захист від систематичного порушення прав людини.

У звязку з цим позивач просить суд скасувати рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язати ДМС України повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ухвали судді від 26.07.2018 розгляд справи здійснено за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику сторін.

Представник відповідачів у відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову, мотивуючи тим, що заявник вказував, що причиною неможливості повернення в країну походження є побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, оскільки він народився у мусульманській сімї, а у 2011 році змінив релігію з ісламу на християнство. Факт зміни релігії є сумнівним, оскільки позивач повідомив, що є католиком, а свідоцтво про водне хрещення видане Асоціацією християн віри євангельської, що є різними течіями християнського віросповідання. Надані пояснення заявником щодо зміни релігії логічно не впорядковані, стверджує, що є католиком, однак хреститься як православний.

Відповідно до інформації МВС Великобританії у разі повернення заявника до країни походження йому не загрожуватиме небезпека, оскільки сам лише факт переходу до іншої релігії не несе тяжких наслідків, що дорівнюватимуть переслідуванню за релігійною ознакою. Оскільки заявник не є організатором домашньої церкви, проповідництвом не займався, то у разі повернення до ОСОБА_3 не буде переслідуватись.

Таким чином, з огляду на те, що заявник не повідомляє про переслідування на території ОСОБА_3 у звязку з національністю, політичними переконаннями, належністю до певної етнічної або соціальної групи, а твердження щодо зміни релігії викликають сумнів, тому відсутні підстави для прийняття рішення про визнання позивача біженцем. Крім того, оскільки немає підстав вважати, що заявник у випадку повернення до ОСОБА_3 зазнає серйозної шкоди, тому відсутні підстави для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповіді на відзив позивач додатково зазначив, що питання релігійних переконань уже було предметом дослідження під час розгляду справи №803/651/17. Відповідно до постанови Волинського окружного адміністративного суду від 03.07.2017, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 31.10.2017, встановлено, що позивач є християнином. Крім того, Релігійна організація «Духовне управління християнських церков «Царство Боже» в Україні» надала довідку від 09.08.2018 №14/02 про те, що позивач дійсно регулярно відвідує релігійну громаду «Царство Боже», що входить до «Духовного управління християнських церков «Царство Боже» в Україні». ОСОБА_2 веде чисте моральне, християнське життя та приймає активну участь в житті церкви: проекти, пасторалі, служіння.

Представник відповідачів в запереченнях на відповідь на відзив зазначила, що у разі повернення позивача до ОСОБА_3 йому не загрожуватиме небезпека, оскільки сам факт лише переходу до іншої релігії не несе тяжких наслідків. Перебуваючи в ОСОБА_3, ОСОБА_2 не буде переслідуватися, оскільки компетентними органам країни взагалі невідомий факт зміни ним релігії. В зміні віросповідання позивач бачить надійний спосіб легалізації на території України.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд наступного висновку.

Судом на підставі матеріалів особової справи №2016 LT 0034 встановлено, що позивач ОСОБА_2 Солех, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в м. Есфахан Ісламської Республіки Іран, за національністю іранець, за вірою сповідання християнин, не одружений.

01.12.2016 позивач подав до УДМС України у Волинській області заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.40-41).

Наказом УДМС України у Волинській області від 17.01.2017 №2 відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с.102).

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 03.07.2017 визнано протиправним та скасовано наказ УДМС України у Волинській області від 17.01.2017 №2 про відмову в оформленні документів позивачу для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також зобовязано УДМС України у Волинській області повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.105-107).

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 31.10.2017 апеляційну скаргу УДМС України у Волинській області залишено без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 03.07.2017 без змін (а.с.117-121).

На виконання постанови Волинського окружного адміністративного суду УДМС України у Волинській області видано наказ від 27.11.2017 №73 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 Салеха (а.с.133).

За результатами розгляду особової справи ОСОБА_2 Салеха №2016 LT 0034 УДМС України у Волинській області 10.05.2018 був складений висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, оскільки відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с.187-194).

У даному висновку зазначено, що з огляду на те, що заявник не повідомляє про переслідування на території ОСОБА_1 у звязку з національністю, політичними переконаннями, належністю до певної етнічної або соціальної групи, а твердження щодо зміни релігії викликають сумнів, тому відсутні підстави для прийняття рішення про визнання позивача біженцем. Крім того, оскільки немає підстав вважати, що заявник у випадку повернення до ОСОБА_1 зазнає серйозної шкоди, тому відсутні підстави для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

15.06.2018 ДМС України прийнято рішення №189-18 про відмову у визнанні ОСОБА_2 Салеха біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.195).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі Закон №3671-VI).

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З метою підвищення ефективності боротьби проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання Державами ООН було підписано 10.12.1984 Конвенцію «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання», ратифіковану 26.01.1987.

Конвенцією «Про статус біженців», підписаною Державами ООН 28.07.1951 та Протоколу до неї 1967 року визначено термін «біженець», який означає особу, яка через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Відповідно до частини першої 1 статті 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина сьома статті 7 Закону №3671-VI передбачає, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно із статтею 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обовязки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року слідує, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обовязок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Статтею 10 Закону №3671-VI передбачено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із пунктом 4.1. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 №649, під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону; б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Відтак суд досліджує чи були наявні, і чи були враховані відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення обставини, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які дають право позивачеві вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 Салех, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин ОСОБА_4 ОСОБА_1, народився в м. Есфахан, неодружений, за національністю - іранець, за віросповіданням - християнин.

Згідно із відомостями анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач 04.09.2016 року залишив країну постійного проживання.

Як слідує з протоколу співбесіди від 28.12.2016 року позивач пояснив причини еміграції, а саме, що змінив свою релігію на християнство та виїхав, оскільки перебування в його державі тепер для нього є небезпечним. Про зазначений факт він також стверджував і під час співбесід 21.02.2018, 16.03.2018, 30.03.2018 (а.с.53-58, 159-169).

Матеріали справи містять копію свідоцтва про хрещення, яким підтверджується, що позивач прийняв водне хрещення у Місцевій релігійній організації Біблійний центр християн віри євангельської «Слово життя» 28.01.2012 (а.с.60).

Позивачем також надано суду довідку Релігійної організації «Духовне управління християнських церков «Царство Боже» в Україні» від 09.08.2018 №14/02, в якій зазначено, що ОСОБА_2 Салех дійсно регулярно відвідує релігійну громаду «Царство Боже», що входить до «Духовного управління християнських церков «Царство Боже» в Україні» та приймає активну участь в житті церкви: проекти, пасторалі, служіння (а.с.202).

Щодо наявності загроз життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження, то суд врахував наступне.

З аналізу Рекомендацій УВКБ ООН за питанням міжнародного захисту відносно осіб, які залишають ОСОБА_4 ОСОБА_1, судом встановлено, що в цей час норми та принципи мусульманського права відіграють ведучу роль і в інших галузях діючого права, забезпечуючи підпорядкованість ісламським нормам права всіх сторін суспільного та особистого життя громадян.

Будь-який мусульманин, який відрікся від своєї віри, є відступником і потенційно може бути засуджений до смертної кари. Кожна людина, народжена від батьків-мусульман, автоматично стає мусульманином, і, якщо вони вибираю друге віросповідання або зовсім не хоче сповідувати релігію, то вони є відступниками. Як наслідок, в країні спостерігається масштабне переслідування бахай, суфіїв, християн (особливо тих, хто перейшов в християнство з ісламу).

Колишні мусульмани, що прийняли християнство, часто піддаються гонінням, жорстокому поводженню, залучаються до відповідальності за свої релігійні переконання і регулярно звинувачуються у віровідступництві.

Християни і особи, які перейшли в християнство з ісламу, можуть бути приговорені до смертної кари за віровідступництво навіть не дивлячись на те, що це не є злочином згідно з чинним іранським законодавством.

ОСОБА_5 виніс безпідставні звинувачення и провів ряд судових розглядів у справах про загрозу національній безпеці щодо представників релігійних меншин і окремих осіб, які були звинувачені у вчиненні таких злочинів, як «опір режиму» та «віровідступництво».

З публікації ОСОБА_6: Доповідь Міністерства внутрішніх справ, Інформація по країні та керівництво - ОСОБА_5: християни та новонавернені християни, грудень 2015 року, що знаходиться у вільному доступі англійською мовою за веб-посиланням: http://www.refworld.org/docid/561f53164.html: «Християни, які навернулися з ісламу, перебувають під постійною загрозою з боку державних органів, оскільки такі новонавернені вважаються віровідступниками. Віровідступництво є кримінальним злочином в ОСОБА_5. Закони Шаріату не дозволяють навернення з ісламу в іншу релігію, а також зміну релігійної приналежності за документами. Новонавернені християни стикаються з нападами, утисками, переслідуванням, постійним наглядом з боку держави, арештами, затриманнями, а також піддаються тортурам та жорстокому поводженню після увязнення.

Спеціальний доповідач ООН з питання про становище в галузі прав людини в ОСОБА_5, д-р ОСОБА_7 в березні 2014 року зазначив наступне: «В останні роки, християни, багато з яких є наверненими з мусульманського походження, зіткнулися з переслідуванням. Принаймні 49 християн, як повідомляється, були затримані в ОСОБА_4 ОСОБА_1 станом на січень 2014 року. Тільки в 2013 році влада, як повідомляється заарештувала щонайменше 42 християн, з яких 35 були засуджені за участь в неофіційних «домашніх церквах», за звязки з церквою за межами ОСОБА_4 ОСОБА_1, за уявну або реальну євангельську діяльність та інші стандартні християнські заходи. Вироки різняться в діапазоні від 1 до 10 років позбавлення волі. Християни зазвичай переслідуються, зазвичай, внаслідок переходу з мусульманського походження або ті, які навертають в свою віру або проповідують свою віру іранським мусульманам. Іранська влада на найвищому рівні розглядає домашні церкви і євангельських християн, як загрозу національній безпеці».

Дослідницька служба Конгресу США, ОСОБА_1, Безпека в Перській затоці і політика США, від 14 січня 2016 року, що знаходиться у вільному доступі англійською мовою за веб-посиланням: http://www.reiworld.org/docid/56a5cl45e4.html: «Християни, які налічують близько 300.000-370.000, є «визнаною меншиною». Церкви в країні перебувають під контролем Корпусу вартових ОСОБА_4 революції, що свідчить про наявність істотної критики за сповідування християнської релігії з боку влади. Час від часу, були незрозумілі вбивства пасторів в ОСОБА_1, а також притягнення до відповідальності християн за перехід з ісламу».

Амністі Інтернешенал, Доповідь Амністі Інтернешенал 2015/16 - ОСОБА_1, 24.02.2016, що знаходиться у вільному доступі англійською мовою за веб-посиланням: http://www.refworld.org/docid/56d05b4be.html: «Члени релігійних меншин, в тому числі Бехаїзму, Суфізму, ярсану (ОСОБА_8), новонавернених в християнство з ісламу, мусульман-сунітів і мусульман-шиїтів, які стали суннітами, стикалися з дискримінацією в сфері зайнятості, а також з обмеженням їх доступу до освіти і свободу сповідувати свою віру. Наявні відомості про арешти і тюремне ув'язнення десятків Бахаї, новонавернених в християнство з ісламу і представників інших релігійних меншин».

Відповідно до доповіді ОСОБА_9, Свобода в світі 2016-Іран, 07.03.2016, що знаходиться у вільному доступі англійською мовою за веб-посиланням: http://www.refvvorld.org/docid/56dea2f515.html: «...Існує постійне придушення новонавернених в християнство осіб. За останні три роки, було здійснено ряд набігів на неофіційні домашні церкви, а їх пасторів було затримано....».

Г'юман Райте Вотч, Доповідь щодо ситуації в світі 2016 - ОСОБА_1, 27.01.2016, що знаходиться у вільному доступі англійською мовою за веб-посиланням: http://www.refworld.ora doeid/56bd993 843.html: «Служби Безпеки і розвідка також продовжують переслідувати осіб, новонавернених в християнство з ісламу, персомовних протестантів і євангельські громади, а також членів руху домашніх церков. Деяким були пред'явлені такі звинувачення, як «дії проти національної безпеки» і «пропаганда проти держави».

Окрім того, побоювання позивача підтверджує Звіт Міжнародної Амністії про смертні вироки в 2014 році, опублікований 31.03.2015, доступний російською мовою за посиланням http://www.refworld.org.ru/doeid/552245ea4.html: «В 2014 году ОСОБА_10 лидировал по числу казней в регионе. ОСОБА_10, а также государственные и разрешённые в стране СМИ официально сообщили о 289 казнях (278 мужчин и 11 женщин). Однако по данным из надёжных источников, в стране состоялось, помимо официально объявленных, ещё по меньшей мере 454 казни, так что общее число казней в 2014 году составило но меньшей мере 743. В ОСОБА_10 продолжались тайные казни. В январе 2014 года тайно казнили ОСОБА_11 и ОСОБА_12 Неджада - представителей меньшинства арабов-ахвази. В 2012 году на несправедливом судебном процессе их признали виновными во «вражде с богом» и «моральном разложении». ОСОБА_10 не сообщили их родственникам о дате их казни и отказались передавать тела для погребения. Как правило, смертные приговоры выносились на процессах. проходивших с нарушением международных стандартов справедливого судебного разбирательства. Обвиняемых часто лишали права встречаться с адвокатами, пока шло досудебное следствие, и суды обычно отказывались рассматривать утверждения о пытках и принимали в качестве доказательств выбитые «признания». Иранские суды продолжали выносить смертные приговоры за преступления, которые не соответствуют критериям «самых тяжких», а также за правонарушения. которые не считаются уголовными преступлениями в международном праве в области прав человека».

Отже, виходячи з аналізу відомостей, які є загальнодоступними у мережі Інтернет, випливає, що влада ОСОБА_1 не здатна забезпечити захист позивачу від переслідувань та жорстокого ставлення за релігійною ознакою.

Натомість, відповідачем не було враховано вказану вище інформацію та не взято до уваги те, що побоювання позивача мають місце та визнані загальновідомими фактами в результаті загальнопоширеного насильства.

Так, Статутом Організації Об'єднаних Націй (26 червня 1945 року) передбачено, що однією з цілей цієї Організації є захист усіх основних прав людини. До цих основних прав належить насамперед право на життя. Вказане також випливає із тексту Загальної декларації прав людини від 10.12.1948, яка на сьогодні є одним із тлумачень Статуту ООН щодо змісту словосполучення «основні права людини».

У статті 6 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права від 16.12.1966 право на життя визначається як невід'ємне право кожної людини, яке охороняється законом, і якого ніхто не може бути свавільно позбавлений. Захист цього права передбачає необхідність скасування страти у всіх державах.

При розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

З аналізу матеріалів справи вбачається об'єктивна сторона критерію побоювань позивача стати жертвою переслідування за релігійною ознакою, яка є визначальною, оскільки позивачем підтверджено доказами, що ці побоювання є реальними.

Відповідачем не проведено в повній мірі перевірку відомостей, викладених у заяві-анкеті, що свідчить про її формальність, необґрунтованість та передчасність висновків щодо відмови позивачу.

Зі змісту більшості наведених доказів, підтверджуються факти того, що в країні походження ОСОБА_2 триває переслідування громадян за ознаками віросповідання, що в свою чергу, може становити загрозу життю, безпеці чи свободі позивача.

Доводи відповідача про те, що позивачем надавались сумнівні, суперечливі, неузгоджені відомості, суд не бере до уваги, оскільки матеріалами справи підтверджено, що позивач «частково володіє російською та англійською», рідною мовою є персидська (фарсі).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що внаслідок неповного зясування всіх обставин, які можуть бути підставою побоювань позивача щодо загрози її життю і здоровю, ДМС України прийняте безпідставне рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки таке рішення не ґрунтується на всебічному вивченні та оцінці всіх документів, матеріалів та зясування всіх обставин.

Частиною першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачі як субєкти владних повноважень не надали суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності прийняття рішення №189-18 від 15.06.2018 про відмову громадянину ОСОБА_1 ОСОБА_2 Салеху у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тому суд дійшов висновку, що позов в частині визнання протиправним та скасування рішення ДМС України №189-18 від 15.06.2018 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобовязання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій УДМС України у Волинській області в частині не розяснення причин відмови, порядку оскарження рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту «а» пункту 6.9 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649 (далі Правила №649) , при отриманні рішення ДМС про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС протягом семи робочих днів з дня отримання рішення надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення, про що заносяться відповідні відомості до журналу реєстрації видачі повідомлень.

Як вбачається із повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 26.06.2018 №0704/20, УДМС України у Волинській області повідомило позивача, що йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні. Підставою слугувало рішення ДМС України від 15.06.2018 №198-18. Крім того, позивачу також розяснено право оскаржити рішення шляхом звернення до суду в установленому законом порядку.

Таким чином, УДМС України у Волинській області виконано вимоги Правил №649, тому позовна вимога про визнання протиправними дій УДМС України у Волинській області в частині не розяснення причин відмови, порядку оскарження рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 243-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №189-18 від 15.06.2018 про відмову громадянину ОСОБА_1 ОСОБА_2 Салеху у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобовязати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 Салеха про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з врахуванням висновків суду, викладених в даному рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Дмитрук