Справа № 826/11538/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 вересня 2018 року № 826/11538/17

Окружний адміністративний суд міста Києва, у складі головуючого судді Келеберди В.І., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Газоторгова компанія»,

публічного акціонерного товариства «РВС Банк»,

товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз-Альянс»

до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Міністерство юстиції України, Публічне акціонерне товариство «Банк «Український капітал», Національний банк України, Антимонопольний комітет України, Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз», Приватне акціонерне товариство «Айбокс Банк»

про визнання протиправною та скасування постанови від 28 квітня 2017 року № 615 «Про затвердження Змін до постанови НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2493» в частині,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Газоторгова компанія» (далі також - ТОВ «Газоторгова компанія», позивач-1) до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі також - НКРЕКП, Національна комісія, відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Міністерство юстиції України (далі також - Мін'юст, третя особа-1), Публічне акціонерне товариство «Банк «Український капітал» (далі також - ПАТ «Банк «Український капітал», третя особа-2), в якому позивач-1 просить суд визнати протиправною та скасувати постанову відповідача від 28 квітня 2017 року № 615 «Про затвердження Змін до постанови НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2493» в частині внесення змін до пункту 4 глави 2 розділу VIII Кодексу газотранспортної системи (далі також - оскаржуване рішення, оскаржувана постанова, постанова № 615).

Ухвалою суду від 02 жовтня 2017 року відкрито провадження по справі № 826/11538/17.

Також, в провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва перебуває справа № 826/13907/17 за позовом Публічного акціонерного товариства «РВС Банк» (далі також - ПАТ «РВС Банк», позивач-2) до Національної комісії, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Національний банк України (далі також - НБУ, третя особа-3), Антимонопольний комітет України (далі також - Антимонопольний комітет, третя особа-4), в якому позивач-2 просить суд визнати незаконним підпункт 2 пункту 5 постанови НКРЕКП від 28 квітня 2017 року № 615 «Про затвердження Змін до постанови НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2493», яким викладено в новій редакції главу 2 розділу VIII Кодексу газотранспортної системи.

Ухвалою суду від 07 листопада 2017 року відкрито провадження по справі № 826/13907/17.

Крім того, ухвалою суду від 09 листопада 2017 року відкрито провадження у справі № 826/14201/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз-Альянс» (далі також - ТОВ «Нафтогаз-Альянс», позивач-3) до Національної комісії, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: НБУ, Антимонопольний комітет, Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» (далі також - ПАТ «Укртрансгаз», третя особа-5), в якому позивач-3 просить суд визнати незаконним та нечинним пункт 4 глави 2 розділу VIII Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою відповідача від 30 вересня 2015 року № 2493 в редакції постанови від 28 квітня 2017 року № 615 «Про затвердження Змін до постанови НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2493».

Ухвалою суду від 07 грудня 2017 року об'єднано для спільного розгляду і вирішення адміністративні справи № 826/11538/17, № 826/13907/17 та № 826/14201/17, присвоївши об'єднаним справам загальний № 826/11538/17.

В судовому засіданні 22 березня 2018 року суд протокольною ухвалою залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватне акціонерне товариство «Айбокс Банк» (далі також - ПрАТ «Айбокс Банк», третя особа-6).

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають про порушення при прийнятті оскаржуваної постанови вимог принципів гласності та відкритості процедур прийняття регуляторних актів, перевищення повноважень Національної комісії при прийнятті такої постанови.

Крім того, позивачі наголошують на тому, що прийнятим рішенням відповідач позбавив їх можливості вільно обрати банк-гарант, що свідчить про вручання з боку Регулятора в господарську діяльність таких підприємств та обмеженні вільного вибору контрагента.

Відповідач у своєму відзиві просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки постанова № 615 прийнята в межах повноважень визначених Законом України «Про ринок природного газу», Законом України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» та у спосіб, визначений законодавством України, підстави для її скасування відсутні.

ПАТ «Банк «Український капітал» у своїх письмових поясненнях просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, з огляду зокрема на те, що встановлені критерії до банків України, які надають замовникам гарантії, як інструмент фінансового забезпечення, викладені в постанові № 615 є на думку Банку дискримінаційними, оскільки порушують принципи рівності та добросовісної конкуренції.

ПрАТ «Айбокс Банк» вважає окремі положення постанови № 615 такими, що суперечать чинному законодавству та видані з перевищенням наданих відповідачу повноважень, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Мін'юст надав письмові пояснення про те, що відповідно до ч. 6 статті 14 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» рішення НКРЕКП не підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України.

Антимонопольний комітет в своїх письмових поясненнях вказує, що за результатами розгляду проекту оскаржуваної постанови, листом від 23 лютого 2017 року надав застереження, що деякі запропоновані зміни до проекту НКРЕКП «Про затвердження Змін до постанови НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2493» можуть створити передумови до застосування оператором газотранспортної системи у точках входу в газотранспортну систему природного газу окремих замовників і, як наслідок, за певних умов, може призвести до створення нерівних умов діяльності суб'єктів природного газу.

Нацбанк наголошує у своїх поясненнях на тому, що банк вправі здійснювати свою діяльність на підставі банківської ліцензії та надавати всі банківські послуги, визначені такою ліцензією. Встановлення будь-яких обмежень щодо виду послуг (в тому чисті з права видачі банківських гарантій), які можуть надаватись тим чи іншим банком в Україні, за умови наявність діючої ліцензії є недопустимим.

В судовому засіданні 22 березня 2018 року суд протокольною ухвалою перейшов до подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження за згодою представників сторін та третіх осіб.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Постановою НКРЕКП від 28 квітня 2017 року № 615 затверджено зміни до постанови НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2493 «Про затвердження Кодексу газотранспортної системи», зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за № 1378/27823, що додаються.

Зокрема, п. 4 глави 2 розділу VIII Кодексу газотранспортної системи запроваджено наступні зміни: « 4. Замовник послуг транспортування має право надати фінансове забезпечення у вигляді банківської гарантії, виданої зареєстрованим в Україні банком або банком, зареєстрованим у країнах, що входять до Організації економічного співробітництва та розвитку (ОЕСР), при цьому повинні виконуватися нижчезазначені вимоги: 1) для банків, зареєстрованих у країнах, що входять до ОЕСР, діючий довгостроковий кредитний рейтинг повинен бути не менше ніж «А» для рейтингів, виданих компанією Standard Ц Poor's чи Fitch IBCA, та/або не менше ніж «А2» для рейтингів, виданих компанією Moody's Investors Service; 2) для банків, зареєстрованих в Україні: у такого банку є діючий національний довгостроковий кредитний рейтинг від міжнародних рейтингових агенцій Standard Ц Poor's, Fitch IBCA або Moody's Investors Service, який не менше ніж: «A(ukr)» для рейтингів, підтверджених рейтинговою агенцією Fitch IBCA, та/або «A.ua» для рейтингів, підтверджених рейтинговою агенцією Moody's IBCA, та/або «uaA» для рейтингів, підтверджених рейтинговою агенцією Standard Ц Poor's; або у такого банку: частка активів становить не менш ніж 0,5 % активів банківської системи України; або контрольний пакет акцій (більше ніж 50 %) належить фінансовій або банківський установі(-ам), яка(-і) має (-ють) діючий довгостроковий кредитний рейтинг не менш «А» для рейтингів, виданих компанією Standard & Poor's чи Fitch IBCA, та/або не менш ніж «А2» для рейтингів, виданих компанією Moody's Investors Service, та зареєстрована в Україні або у країні, що входить до ОЕСР.

Не вважається належним фінансовим забезпеченням банківська гарантія, якщо:

1) співвідношення суми стабілізаційних кредитів та/або кредитів рефінансування, виданих Національним банком України банку, що надав таку гарантію, до розміру його статутного капіталу перевищує 50 %; 2) сума банківської гарантії перевищує 20 % від обсягу статутного капіталу банку, що надав таку гарантію; 3) до банку, що надав таку гарантію, або до власників його істотної участі, або до його пов'язаних осіб застосовано секторальні санкції іноземними державами-членами ОЕСР, Європейським Союзом чи Україною.

У разі зниження рейтингу банку (окрім визнання його неплатоспроможним), який відповідав зазначеним вище вимогам на день надання банківської гарантії, та у випадку, коли така банківська гарантія була раніше прийнята оператором газотранспортної системи, замовник послуг транспортування повинен надати іншу банківську гарантію, яка відповідає вимогам цього Кодексу, протягом одного календарного місяця. При цьому оператор газотранспортної системи протягом цього місяця не має права відхиляти та/або анульовувати номінації замовника послуг транспортування в рамках такого фінансового забезпечення.

Банківські гарантії, видані банками, щодо яких Національним банком України прийнято рішення про віднесення до категорії проблемного або неплатоспроможного протягом строку дії відповідної банківської гарантії, не вважаються належним фінансовим забезпеченням.

Оператор газотранспортної системи не має права вимагати від замовника послуг транспортування будь-яких підтверджуючих документів для встановлення відповідності наданого ним фінансового забезпечення у вигляді банківської гарантії вищенаведеним критеріям.».

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Згідно ч. 2 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України), право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Таким чином, право на захист виникає за умови доведення факту застосування до нього норм оскаржуваного акта, та/або того, що позивач є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що нею затверджено Зміни до постанови НКРЕКП від 30 вересня 2015 року №2493 «Про затвердження Кодексу газотранспортної системи».

Відповідно до пунктів 2, 3 глави 1 розділу І Кодексу газотранспортної системи цей Кодекс є регламентом функціонування газотранспортної системи України та визначає правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газотранспортної системи України. Дія цього Кодексу поширюється на всіх суб'єктів ринку природного газу України: операторів суміжних систем, газовидобувні підприємства, замовників, споживачів та постачальників природного газу незалежно від підпорядкування та форми власності.

З урахуванням того, що ПАТ «РВС Банк» здійснює банківські послуги на підставі виданої НБУ банківської ліцензії № 277 від 24 листопада 2016 року, а ТОВ «Нафтогаз-Альянс» та ТОВ «Газоторгова компанія» здійснюють постачання природного газу відповідно до постанов НКРЕКП від 04 квітня 2017 року № 465 та від 27 квітня 2017 року № 613 про видачу ліцензії, позивачі є суб'єктами ринку природного газу, як-то суб'єктами правовідносин, на які розповсюджується дія оскаржуваної постанови.

Надаючи оцінку спірних правовідносин, які виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про ринок природного газу» державне регулювання ринку природного газу здійснює Регулятор у межах повноважень, визначених цим Законом та іншими актами законодавства.

При цьому, згідно п. 32 ч. 1 статті 1 Закону України «Про ринок природного газу» Регулятором є національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Положеннями ч. 2 статті 4 вказаного Закону визначено, що до основних завдань Регулятора на ринку природного газу належать: сприяння безпечному, надійному та економному функціонуванню газової інфраструктури (газотранспортних і газорозподільних систем, газосховищ та установки LNG), що дасть змогу забезпечити недискримінаційний доступ до неї для всіх замовників, орієнтованість на потреби замовників, достатність потужності для потреб ринку природного газу та енергоефективність, а також можливості для виходу на ринок природного газу виробників газу з альтернативних джерел незалежно від обсягів виробництва.

До компетенції Регулятора на ринку природного газу належить затвердження кодексів газотранспортних систем, кодексу газорозподільних систем, кодексів газосховищ та кодексу установки LNG (п. 6 ч. 3 статті 4 Закону України «Про ринок природного газу»).

У той же час, відповідно до ч. 1 статті 1 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» (далі також - Закон № 1540-VIII), Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - Регулятор), є постійно діючим незалежним державним колегіальним органом, метою діяльності якого є державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб'єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Згідно положень п. 1 ч. 1 статті 2 Закону № 1540-VIII, Регулятор здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб'єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг, зокрема, у сфері енергетики: діяльності з виробництва, передачі, розподілу, постачання електричної енергії; діяльності з транспортування, розподілу, зберігання (закачування, відбору), надання послуг установки LNG, постачання природного газу; діяльності з транспортування нафти, нафтопродуктів та інших речовин трубопровідним транспортом.

Пунктами 3, 9 ч. 1 статті 17 Закону № 1540-VIII передбачено, що для ефективного виконання завдань державного регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг Регулятор розробляє та затверджує нормативно-правові акти, зокрема, кодекси систем передачі та розподілу електричної енергії, газотранспортної та газорозподільних систем, кодекси газосховищ та установки LNG, підготовлені операторами, та ініціює внесення змін до них.

Таким чином, Закон наділяє НКРЕКП, як Регулятора, повноваженнями на розробку та затвердження Кодексу газотранспортних систем та внесення змін до нього, а тому судом не приймаються твердження позивачів про відсутність у відповідача повноважень на внесення та затвердження змін до Кодексу газотранспортної системи.

Суд також критично відноситься до тверджень позивачів про порушення НКРЕКП процедури затвердження змін до Кодексу газотранспортної системи та прийняття регуляторного акту з огляду на відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів порушення відповідачем вимог статей 15 Закону 1540-VIII та наявності на офіційному веб-сайті Регулятора відповідних рішень.

При цьому, суд звертає увагу, що за приписами статті 3 Закону України «Про ринок природного газу», ринок природного газу функціонує на засадах вільної добросовісної конкуренції, крім діяльності суб'єктів природних монополій, та за принципами:

1) забезпечення високого рівня захисту прав та інтересів споживачів природного газу, у тому числі забезпечення першочергового інтересу безпеки постачання природного газу, зокрема шляхом диверсифікації джерел надходження природного газу;

2) вільної торгівлі природним газом та рівності суб'єктів ринку природного газу незалежно від держави, згідно із законодавством якої вони створені;

3) вільного вибору постачальника природного газу;

4) рівності прав на ввезення та вивезення природного газу на/з території України;

5) невтручання держави у функціонування ринку природного газу, крім випадків, коли це необхідно для усунення вад ринку або забезпечення інших загальносуспільних інтересів, за умови що таке втручання здійснюється у мінімально достатній спосіб;

6) забезпечення рівних прав на доступ до газотранспортних та газорозподільних систем, газосховищ, установки LNG;

7) недопущення та усунення обмежень конкуренції, спричинених діями суб'єктів ринку природного газу, у тому числі суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання державної форми власності;

8) додержання встановлених технічних норм та стандартів безпеки;

9) захисту навколишнього природного середовища та раціонального використання енергоресурсів;

10) відповідальності суб'єктів ринку природного газу за порушення правил діяльності на ринку природного газу та умов договорів.

Оскарженою частиною постанови № 615, зокрема, встановлено вимоги фінансового забезпечення у вигляді банківської гарантії, виданої зареєстрованим в Україні банком або банком, зареєстрованим у країнах, що входять до Організації економічного співробітництва та розвитку (ОЕСР).

Стаття 8 Конституції України визначає, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ч. 1 статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

В свою чергу ч.ч. 1 та 2 статті 6 КАС України вказують на те, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, згідно вимогами судової практики Європейського суду з прав людини (далі також - ЄСПЛ) (рішення від 10 грудня 2009 року у справі «Михайлюк та Петров проти України», від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», від 28 лютого 2006 року у справі «Савінський проти України»), застосованої в сукупності з приписами Доповіді Європейської комісії «За демократію через право» (Венеціанська комісія) про верховенство права, затвердженої на 86-й пленарній сесії Венеціанської комісії (25-26 березня 2011 року), та висновками, наведеними в рішеннях Конституційного Суду України (№ 4-рп/2008 від 01 квітня 2008 року, № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року), складовими елементами верховенства права є: законність; правова визначеність; заборона свавілля; доступ до правосуддя, що забезпечується незалежними та неупередженими суддями; забезпечення прав людини; заборона дискримінації та рівність перед законом.

У своїх позовних заявах позивачі стверджують про те, що норми оскаржуваної постанови суперечать вимогам чинного законодавства та обмежують господарську самостійність суб'єктів господарювання.

Так, згідно ч. 5 статті 4 Закону України «Про захист економічної конкуренції», органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю зобов'язані сприяти Антимонопольному комітету України у здійсненні його повноважень у сфері підтримки й захисту економічної конкуренції, обмеження монополізму та контролю за додержанням законодавства про захист економічної конкуренції.

Положеннями ч. 2 статті 15 вказаного Закону передбачено, що антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, зокрема, визнаються пряме або опосередковане примушення суб'єктів господарювання до пріоритетного укладення договорів, першочергової поставки товарів певному колу споживачів чи першочергового їх придбання у певних продавців; надання окремим суб'єктам господарювання або групам суб'єктів господарювання пільг чи інших переваг, які ставлять їх у привілейоване становище стосовно конкурентів, що призводить або може призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції; дія, внаслідок якої окремим суб'єктам господарювання або групам суб'єктів господарювання створюються несприятливі чи дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами.

Відповідно до статті 200 Господарського кодексу України, гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов'язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов'язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні.

Статтею 560 Цивільного кодексу України визначено, що за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов'язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Наслідками прийняття оскаржуваної постанови стало вимушене приведення позивачами фінансового забезпечення щодо оплати послуг балансування (у формі банківської гарантії) в частині вимог до банків у відповідності до вимог розділу VIII Кодексу газотранспортної системи затвердженого постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2493.

Так, з наявного в матеріалах справи листа від 03 травня 2017 року за № 20/0009/32099 щодо переліку банків, які відповідають критеріям для здійснення операцій за гарантіями, що визначені проектом змін до Кодексу газотранспортної системи, Нацбанк повідомив, що таким критеріям відповідають 19 банків-резидентів.

Також вказаним листом повідомлено, що підготовка будь-якої інформації стосовно діяльності банківських установ здійснюється на підставі інформації, яка збирається Нацбанком в процесі нагляду за діяльністю банків. Така інформація, відповідно до ч 3 статті 60 Закону України «Про банки та банківську діяльність» становить банківську таємницю. З огляду на зазначене НБУ не має права розкривати будь-який перелік банків на основі оцінки їх фінансового стану, визначеного за результатами наглядової діяльності.

Отже, у зв'язку із прийняттям відповідачем оспорюваного рішення не є можливим встановити, які банки в Україні відповідають критеріям встановленим пунктом 4 Глави 2 «Фінансове забезпечення» розділу VIII Кодексу газотранспортної системи. У тому числі, не можуть володіти такою інформацією, яка становить банківську таємницю, як безпосередньо ГТС, так і Регулятор, так і інші суб'єкти ринку природного газу.

Структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків визначає Закон України «Про банки та банківську діяльність», метою якого є правове забезпечення стабільного розвитку і діяльності банків в Україні і створення належного конкурентного середовища на фінансовому ринку, забезпечення захисту законних інтересів вкладників і клієнтів банків, створення сприятливих умов для розвитку економіки України та підтримки вітчизняного товаровиробника.

Згідно статті 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Вимогами п. 2 розділу 1 Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 рудня 2004 року за № 639 визначено, що банк-гарант - банк, який надає гарантію на користь бенефіціара; гарантія - це спосіб забезпечення виконання зобов'язань, відповідно до якого банк-гарант приймає на себе грошове зобов'язання перед бенефіціаром (оформлене в письмовій формі або у формі повідомлення) сплатити кошти за принципала в разі невиконання останнім своїх зобов'язань у повному обсязі або їх частину в разі пред'явлення бенефіціаром вимоги та дотримання всіх вимог, передбачених умовами гарантії.

Відповідно до статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», як кредитні в цій статті розглядаються операції, зазначені в пункті 3 частини третьої статті 47 цього Закону, а також: 1) здійснення операцій на ринку цінних паперів від свого імені; 2) надання гарантій і поручительств та інших зобов'язань від третіх осіб, які передбачають їх виконання у грошовій формі; 3) придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг); 4) лізинг.

Суд зазначає, що приписи вказаної статті не містять заборон або обмежень на видачу гарантій.

Більш того, статтею 5 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що органам державної влади і органам місцевого самоврядування забороняється будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов'язків або втручатись у діяльність банку, за винятком випадків, передбачених законом.

Державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України у формі адміністративного регулювання, зокрема, шляхом встановлення вимог та обмежень щодо діяльності банків; нагляд за діяльністю банків; надання рекомендацій щодо діяльності банків (статті 66 Закону України «Про банки та банківську діяльність»).

Правовий статус, повноваження та завдання НБУ визначено Законом України «Про Національний банк України».

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк здійснює банківське регулювання та нагляд на індивідуальній та консолідованій основі.

Положеннями статей 55-56 Закону України «Про Національний банк України» врегульовано, що головна мета банківського регулювання і нагляду - безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів.

Національний банк здійснює функції банківського регулювання і нагляду на індивідуальній та консолідованій основі за діяльністю банків та банківських груп у межах та порядку, передбачених законодавством України.

Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб.

Виходячи з системного аналізу вказаних вище правових норм, суд приходить висновку про те, що встановлення вимог та обмежень до діяльності банків входить виключно до сфери повноважень та компетенції НБУ, і не може бути встановлено іншим органом, у тому числі НКРЕКП.

Як зазначив НБУ у своїх письмових поясненнях, з якими погоджується суд, банк вправі здійснювати свою діяльність на підставі банківської ліцензії та вправі надавати всі банківські послуги, визначені такою ліцензією.

Отже, встановлення будь-яких обмежень щодо виду послуг, в тому числі права видачі банківських гарантій, які можуть надаватись тим чи іншим банком в Україні за умови наявності діючої ліцензії є недопустимим.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1 та 2 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Виходячи з системного аналізу вказаних вище правових норм та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що приймаючи оскаржувану постанову в частині встановлення відповідних вимог під час надання фінансового забезпечення у вигляді банківської гарантії виданої зареєстрованим в Україні банком або банком, зареєстрованим у країнах, що входять до Організації економічного співробітництва та розвитку (ОЕСР), відповідачем було перевищено визначені Законом України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» повноваження, оскільки такі обмеження можуть бути встановлені відповідно до Закону України «Про банки та банківську діяльність» на стадії видачі банківської ліцензії.

Таким чином, постанова НКРЕКП № 615 визнається судом протиправною та такою, що підлягає скасуванню в частині, яка є предметом розгляду даної справи, оскілки вона в цій частині не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Окремо суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявне клопотання представника ПАТ «РВС Банк» про відмову від позову, яке надійшло до суду 06 серпня 2018 року.

Зі змісту такого клопотання вбачається, що позивач-2 відмовляється від заявлених у справі № 826/115358/17 позовних вимог.

Клопотання про відмову від позову та закриття провадження у справі подане та підписане від імені ПАТ «РВС Банк» представником за довіреністю ОСОБА_2

У той же час, як вбачається із довіреності вих. № 719/17 від 15 травня 2017 року, виданої ОСОБА_2 на представництво інтересів ПАТ «РВС Банк», вона видана строком на один рік, термін дії якої сплинув 15 травня 2018 року.

Оскільки вище вказане клопотання подано не уповноваженою ПАТ «РВС Банк» особою, суд не прийняв його до розгляду.

Згідно статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень чч. 1 та 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи вказані норми процесуального законодавства, суд присуджує на користь позивачів судові витрати у розмірі 4 800, 00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Газоторгова компанія» (01014, місто Київ, вулиця Сергія Струтинського, 13-15, офіс 509/2; ), Публічного акціонерного товариства «РВС Банк» (04071, місто Київ, вулиця Введенська, 29/58; ), Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз-Альянс» (01021, місто Київ, вулиця Грушевського, 28/2, н/п № 43; ) - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати підпункт 2 пункту 5 постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (03057, місто Київ, вулиця Смоленська, будинок 19; ) від 28 квітня 2017 року № 615 «Про затвердження Змін до постанови НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2493», яким викладено в новій редакції главу 2 розділу VIII Кодексу газотранспортної системи.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газоторгова компанія» (01014, місто Київ, вулиця Сергія Струтинського, 13-15, офіс 509/2; ) судові витрати у розмірі 1600,00 (одна тисяча шістсот гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (03057, місто Київ, вулиця Смоленська, будинок 19; ).

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства «РВС Банк» (04071, місто Київ, вулиця Введенська, 29/58; ) судові витрати у розмірі 1600,00 (одна тисяча шістсот гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (03057, місто Київ, вулиця Смоленська, будинок 19; ).

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз-Альянс» (01021, місто Київ, вулиця Грушевського, 28/2, н/п № 43; ) судові витрати у розмірі 1600,00 (одна тисяча шістсот гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (03057, місто Київ, вулиця Смоленська, будинок 19; ).

Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 КАС України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда