Справа № 826/12640/17
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2018-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

03 вересня 2018 року м. Київ№ 826/12640/17
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кармазіна О.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
до Київської міської ради Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА)
треті особи: ОСОБА_2
про визнання протиправними рішення, та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) з позовом до Київської міської ради (далі по тексту - відповідач 1, КМР) та Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі по тексту - відповідач 2, Департамент), в якому просить визнати протиправним рішення постійної комісії Київської міської ради з питань містобудування, архітектури та землекористування, викладене у Витягу з протоколу засідання комісії №14 від 04 липня 2017 року, про відхилення проекту рішення (ПР-11985 від 07 листопада 2016 року (кадастрова справа А-22227) «Про передачу громадянину ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 у Подільському районі міста Києва» та зобов'язати відповідача 2 подати зазначений проект рішення на розгляд Київської міської ради.

Позивач зазначає, що рішенням КМР від 13.03.1956 р. № 410 вирішено зареєструвати за землекористувачами забудованих кварталів землі загального площею 90349 кв.м. За адресою Замковецька, 36 (зараз 80) зареєстровано 1820 кв.м. землі, вилучено 1357 кв.м.

У 1995 році, як зазначено у позові, землевпорядною організацією «Витич-ГЕО» був складений Технічний звіт встановлення зовнішніх меж землекористування, на підставі якого за батьком позивача ОСОБА_3 була зареєстрована в електронній базі КП «Кадастр» земельна ділянка площею 2984,68 кв.м. по вул. АДРЕСА_1.

Позивач зазначає, що 02.08.2011 він звернувся до КМР із заявою про передачу йому у власність земельної ділянки 0,09 га по вул. Замковецькій, 80 в м. Києві, яка є частиною зареєстрованої за його батьком в базі КП «Кадастр» земельної ділянки площею 2984,68 кв.м. та яка знаходилась у фактичному користування їх сім'ї ще з 19 століття. При цьому, 07.07.2011 батько позивача надав письмову згоду на передачу позивачу у власність цієї земельної ділянки.

В контексті наведеного до позову надано копію заяви позивача від 06.07.2011 на ім'я Київського міського голови про передачу позивачу безоплатно у приватну власність земельної ділянки.

Позивач також зазначає, що через політичну кризу та незадовільну роботу сесії міської ради питання про надання позивачу дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у власність неодноразово знімалось з розгляду, а потім на частину моєї ділянки площею 0,04 га раптом, як зазначає позивача, став претендувати сусід ОСОБА_2 (третя особа).

У позові зазначається, що 17.06.2014 ОСОБА_2, якому вже належала на праві власності земельна ділянка площею 0,10 га по АДРЕСА_2, звернувся до КМР із заявою про приватизацію додатково 4-х соток. Департамент земельних ресурсів КМДА своїм листом від 17.07.2014 відмовив ОСОБА_2 у передачі його заяви на розгляд КМР на тій підставі, що ця ділянка площею 0,04 га є частиною ділянки площею 2984,68 кв.м., яка в базі КП «Кадастр» зареєстрована за ОСОБА_3

Однак, у листопаді 2014 ОСОБА_2 звернувся в Подільський районний суд м. Києва з позовом до позивача та його батька, в якому просив, зокрема, визнати недійсними акти установлення та узгодження меж і зобов'язати позивача та його батька не чинити перешкод у приватизації земельної ділянки площею 0,04 га.

Рішенням суду від 31.07.2015 у справі № 758/14189/14-ц, що набрало законної сили, ОСОБА_2, відмовлено у задоволенні позову.

Після цього, як зазначає позивач, він подав до КМР заяву про продовження приватизації ним земельної ділянки по АДРЕСА_3

Надалі був розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, який був погоджений у порядку, встановленому законодавством. Після цього, як зазначає позивач, 08.07.2016 земельна ділянка площею 0,0910 по АДРЕСА_4 була зареєстрована в базі Державного земельного кадастру під кадастровим НОМЕР_1, що підтверджується витягом з ДЗК про земельну ділянку від 08.07.2016. Відомості про проект землеустрою внесені також до міського земельного кадастру, який ведеться Департаментом.

У свою чергу, як зазначено у позові, Департаментом був підготовлений проект рішення ПР-11985 від 07.11.2016 (кадастрова справа № А-22227) «Про передачу громадянину ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_4 у Подільському районі м. Києва, який мав бути поданий Департаментом земельних ресурсів на розгляд Київської міської ради, відповідно до п. 8 ст. 16 Тимчасового порядку від 04.03.2015 № 195/1060 та п.п. 4.8-4.10 Порядку від 20.04.2017 № 241/2463.

Проте, як зазначає позивач, проект рішення КМР був чомусь поданий на попередній розгляд постійної комісії КМР, хоча, як зазначає позивач, ця комісія правомочна розглядати лише питання щодо надання дозволу на розроблення проекту земелустрою.

Позивач зазначає, що на початку серпня 2017 він отримав по пошті лист Департаменту, до якого було надано витяг з протоколу № 14 засідання постійної Комісії з питань містобудування, архітектури та землекористування від 04.07.2017 про відхилення проекту вищезгаданого рішення через те, що існує земельний спір.

З протоколу вбачається, що сусід подав до КМР заяву про наявність спору щодо земельної ділянки.

Таким чином, як зазначає позивач, рішенням суб'єкта владних повноважень позивачу відмовлено в реалізації його права на приватизацію земельної ділянки, яка впродовж багатьох років знаходилась у користуванні батька позивача, лише на підставі заяви сусіда, який начебто також претендує на цю ділянку.

Позивач вважає вказану відмову протиправною, посилаючись на положення п. 6 ст. 13 Тимчасового порядку передачі (надання) земельних ділянок у користування або власність із земель комунальної власності в місті Києві, затвердженого рішенням КМР від 04.03.2015 № 195/1060. Позивач також зазначає, що спір із сусідом вже давно і остаточно вирішений на користь позивача. Позивач також звертає увагу на те, що батько за договором дарування від 08.08.2016 подарував йому житловий будинок № 80. Частина земель і споруд вказаного будинковолодіння знаходиться на земельній ділянці, що має бути відведена йому у власність для обслуговування цього нерухомого майна.

Позивач звертає увагу, що відповідно до п.п. 4.9. - 4.10. Порядку набуття прав на землю із земель комунальної власності у місті Києві від 20.04.2017 № 241/2463 за результатами розгляду проекту рішення Київської міської ради про передачу (надання) земельної ділянки у власність (користування) або про відмову у передачі (наданні) земельної ділянки у власність (в користування) Київська міська рада приймає відповідне рішення щодо розпорядження земельною ділянкою в порядку, встановленому Регламентом Київської міської ради.

Позивач вважає належним способом захисту своїх порушених прав - зобов'язання Департаменту подати на розгляд КМР проект рішення ПР-11985 від 07.11.2016 (кадастрова справа А-22227). Позивач посилається у зв'язку з цим на положення п. 10. ст. 118 Земельного кодексу України, відповідно до якого відмова органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Відповідач, Київська міська рада, проти позову заперечив. Звернув увагу, що відповідно до регламенту, затвердженого рішенням КМР від 07.07.2016 № 579/579, на розгляд постійної комісії надійшов проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (справа А-22227) разом із проектом рішення КМР ПР-11985 про передачу позивачу у власність земельної ділянки.

Однак, враховуючи те, що до постійної комісії надійшов лист ОСОБА_1 від 10.11.2016 № 08/с-13279 щодо долучення до матеріалів справи документів та виключення з цільового призначення земельної ділянки слова «будівництво» та лист гр. ОСОБА_4 від 24.03.2017 № 08/Т-3271 про наявність спору щодо земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4, робочою групою було рекомендовано постійній комісії відхилити вказаний проект рішення.

До відзиву в контексті наведеного надано копію заяви позивача, в якій також зазначено, що на земельній ділянці знаходяться будівлі і споруди, які є власністю позивача на підставі договору дарування. Водночас, позивач у заяві просив надати земельну ділянку у власність без зазначення слова «будівництво». До заяви додано копію технічного паспорту та копію договору дарування.

Водночас, до відзиву залучено копію заяви ОСОБА_5 від 24.03.2017, в якій зазначається, що 05.10.2016 та 07.11.2016 на розгляд КМР були винесені проекти рішень відносно передачі відповідно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по АДРЕСА_4. Зазначається, що проектПР-11985 включає частину земельної ділянки, на яку претендує заявник. Звертається у заяві увагу, що спірна ділянка юридично нікому не передана. Зазначається, що на земельній ділянці, яку заявник просить йому надати, знаходяться капітальні споруди і будівлі, побудовані до 1992 року. У заяві ОСОБА_2 звернута увага на те, що проект рішення відносно позивача, як із суміжним землевласником не погоджений.

Зазначається у відзиві, що станом на дату його подання на розгляд КМР та постійної комісії проект землеустрою та відповідний проект рішення КМР не надходив.

Враховуючи викладене, а також положення ст. 30 Регламенту, КМР вважає, що комісія діяла в межах повноважень.

Відповідач, Департамент земельних ресурсів, проти задоволення позову заперечив. Звернув увагу, що позивачем не викладено обставин, яким він обґрунтовує свої вимоги, та не надано доказів, що підтверджують протиправність дій Департаменту. Зазначається, що Департамент підготував проект рішення КМР ПР-11985 про передачу позивачу земельної ділянки у приватну власність. Вказаний проект, разом із проектом землеустрою (справа А-22227) Департаментом передано на розгляд КМР, про що свідчить лист Департаменту від 07.11.2016 № 3. Однак, справа повернута до Департаменту листом вищезгаданої постійної комісії КМР від 24.07.2017 № 08/281-2366, та витягом з протоколу № 14 від 04.07.2017. таким чином, як зазначає представник Департаменту, ним вчинено всі необхідні дії щодо підготовки відповідного проекту рішення та передачі його на розгляд.

У подальшому, як також зазначає представник Департаменту, 05.09.2017 представником позивача отримано в Департаменті проект землеустрою. На час надання відзиву на позов, як зазначається Департаментом, до Департаменту не надходив проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Третя особа на стороні відповідачів без самостійних вимог, ОСОБА_2, також заперечив проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що є власником ділянки 0,0956 га по АДРЕСА_3 Зазначає по суті, що ОСОБА_6 отримав право власності на ділянку загальною площею 0,1 га по вул. Замковецькій на підставі рішення від 28.01.1999. У свою чергу ОСОБА_7 на підставі рішення від 28.01.1999 (третя особа отримала права на цю ділянку у спадок). Третя особа вважає, що має право на частину земельної ділянки, що охоплювалась вищезгаданими проектами рішень, а відтак, у свою чергу вважає, що підстав для передачі позивачу земельної ділянки у власність не має.

Процесуальні дії, вчинені під час розгляду справи.

Ухвалою від 26.10.2017 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи по суті. У судовому засіданні 22.02.2018 за згодою учасників справи ухвалено про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження (ч. 3 ст. 194 КАС України).

В контексті заявлених підстав та предмету позову та поширення на дану справу юрисдикції адміністративних судів, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до п. 1. ч. 1 ст. 2 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 2 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до п. 7. ч. 1 ст. 2 КАС України суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 2 КАС України відповідач - суб'єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і спір виник у зв'язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з'ясовувати, у зв'язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

У свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ЦК України у випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Отже, рішення суб'єктів владних повноважень, до яких належать, зокрема, органи місцевого самоврядування, можуть бути підставами виникнення/припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої).

Згідно із частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб'єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

У даному конкретному випадку, суть доводів позивача фактично зводиться до наявності у нього майнового інтересу відносно земельної ділянки, реалізація якого, на думку позивача, обмежується відповідачами. Так, позивач визначає, що оскаржуваним рішенням йому відмовлено в реалізації його права на приватизацію земельної ділянки, яка перебуває у власності територіальної громади міста Києва та спір по суті стосується реалізації власником своїх правомочностей, що відповідає суті відносин, що склалися між учасниками даної справи. У справі, що розглядається, спір фактичного стосується набуття права власності на земельну ділянку, який також взаємопов'язаний із претензіями третьої особи на частину ділянки, відносно якої як позивач, так і третя особа.

З наведеного у сукупності слід дійти висновку, що у цих правовідносинах відповідачі не здійснюють відносно позивача жодних владних управлінських функцій, у зв'язку з чим спір носить приватноправовий характер і повинен розглядатись в порядку цивільного судочинства, на що, крім іншого, вказують і підстави позову заявлені позивачем, зокрема, посилання на п. 10. ст. 118 Земельного кодексу України.

Беручи до уваги вищевикладене, даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Виходячи із наведеного, провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, відповідно до якого суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись статтями п. 1 ч. 1 ст. 238, ст.ст. 241, 243, 248, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В:

Закрити провадження у справі № 826/12640/17.

Копію ухвали про закриття провадження у справі невідкладно надіслати учасникам справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 КАС України ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Відповідно до ч. 2 ст. 238 КАС України ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена в порядку ст.ст. 292-297 КАС України з урахуванням з п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII.

Суддя О.А. Кармазін