Справа № 2а-690/12/2670
Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2018-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

31 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 2а-690/12/2670

адміністративне провадження № К/9901/1986/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Стародуба О.П.,

суддів - Анцупової Т.О., Кравчука В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 30.03.2012р. (суддя - Клименчук Н.М.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2014р. (судді - Вівдиченко Т.Р., Бєлової Л.В., Міщука М.С.) у справі за позовом заступника прокурора м. Києва, який діє в інтересах Держави в особі Державного комітету України із земельних ресурсів, до Київської міської ради, треті особи - Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2010 року заступник прокурора м. Києва, який діє в інтересах Держави в особі Державного комітету України із земельних ресурсів, звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Київської міської ради «Про передачу земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1» від 27.11.2009р. №841/2910. Просив поновити строк звернення до суду.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що надаючи у власність третьої особи спірної ділянки, відповідачем не виконано вимоги статті 123 Земельного кодексу України, не змінено її функціонального призначення, не приведено документацію відповідно до закону для здійснення будівництва будівель і споруд на цій території, відведення землі здійснено для цілей, що суперечить закону. Вважає, що спірне рішення міської ради прийнято з істотними порушеннями вимог чинного земельного та містобудівного законодавства, що тягне за собою наслідок скасування погодження проекту землеустрою.

Ухвалою окружного адміністративного суду м. Києва від 15.04.2011р. позов залишено без розгляду у зв'язку із пропуском строку звернення до суду на підставі статей 99, 100 КАС України.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2011р. скасовано ухвалу суду першої інстанції, встановлено, що позивач звернувся до суду у передбачений законом строк, у зв'язку з чим направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 30.03.2012р., яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2014р., позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради від 27.11.2009р. №841/2910 «Про передачу земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1».

З ухваленими у справі рішеннями не погодилась третя особа - ОСОБА_1, подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просив скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що проект землеустрою щодо відведення йому спірної земельної ділянки погоджено всіма визначеними законом органами, порушень з його боку не вчинено, земельну ділянку рішенням міської ради виключено із земель рекреаційного призначення, перевівши територію в межах, визначених проектом землеустрою, до території житлової садибної забудови, доказів знаходження цієї землі на іншому цільовому призначенні матеріали справи не містять, правових підстав для обов'язкового отримання висновку експертизи землевпорядної документації немає. Вважає, що погоджений йому проект землеустрою відповідає чинному законодавству України.

Заперечення на касаційну скаргу в матеріалах справи відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права суд приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

Так, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 19.08.2008р. ОСОБА_1 звернувся до Київської міської ради із заявою про передачу йому у приватну власність земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на Столичному шосе у Голосіївському районі м. Києва.

Відповідно до Генерального плану розвитку м. Києва та його приміської зони до 2020 року, затв. рішенням Київської міської ради від 28.03.2002р. №370/1804, зазначена земельна ділянка за функціональним призначенням належить до території лугів та лугопарків.

Згідно Схеми планування частини території південного планувального району Голосіївського адміністративного району в м. Києві, затв. рішенням Київської міської ради від 27.10.2005р. №271/3732, зазначена земельна ділянка віднесена до території рекреаційного призначення - пляжно-спортивний комплекс.

19.08.2008р. заступником Київського міського голови - секретаря Київради Довгим О.С. надіслано заяву ОСОБА_1 до Департаменту земельних ресурсів для розгляду і надання відповіді у встановленому законом порядку.

На замовлення ОСОБА_1 Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕПОХА-ГЕО» виготовлено «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1».

Листом від 27.07.2009р. №07-05/09 Науково-виробниче товариство з обмеженою відповідальністю «Карпати» надало згоду ОСОБА_1 на припинення права користування та відведення йому земельної ділянки площею 0,1 га за рахунок земель, якими користується підприємство за адресою Столичне шосе, 26 км., діл. 15 на підставі проекту землеустрою.

Висновком Київської міської санітарно-епідеміологічної станції від 31.07.2009р. №968 погоджено проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, та за умови отримання позитивного висновку Державного управління охорони навколишнього природного середовища, прийняття рішення про внесення змін до Генерального плану розвитку м. Києва, а також переведення цієї території до інших категорій земель в установленому законом порядку визнати спірну ділянку землі придатною для будівництва.

Згідно висновків Комунальної організації «Центр містобудування та архітектури» від 12.08.2009р. №15-2620 та №15-2621 погоджено проект землеустрою для подальшого затвердження у Київраді відповідного рішення у встановленому законом порядку.

Згідно висновку від 23.09.2009р. №09-1750-В Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища погоджено відведення земельної ділянки третій особі в установленому законом порядку для будівництва та обслуговування садибного житлового будинку, господарських будівель та споруд, без права забудови до погодження та затвердження проектної документації у встановленому законом порядку.

Висновком Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища від 25.09.2009р. №09-9743 погоджено проект землеустрою для подальшого затвердження у встановленому законом порядку.

Висновком Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації від 06.10.2009р. №05-5116 погоджено проект землеустрою за умови погодити проект землеустрою з природоохоронним органом та органом охорони культурної спадщини, використовувати земельну ділянку без зміни цільового призначення, а у випадку необхідності його зміни отримати на це дозвіл Київської міської ради.

Висновком Державної служби з питань національної культурної спадщини від 06.10.2009р. №22-3095/46 погоджено проект землеустрою за умови прийняття у встановленому порядку Київською міською радою рішення про внесення змін до Генерального плану розвитку міста в частині зміни цільового призначення земельної ділянки.

Висновком Головного управління екології та охорони природних ресурсів від 07.10.2009р. №071/04-4-22/5440 погоджено проект землеустрою.

Рішенням Київської міської ради від 27.11.2009р. №841/2910 «Про передачу земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1» вирішено:

1. Внести зміни до «Програми розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста», затв. рішенням Київської міської ради від 19.07.2005р. №806/3381, виключивши з переліку озеленених територій загального користування м. Києва, що відповідають типологічним ознакам та планувальним вимогам, земельну ділянку площею 0,10 га на АДРЕСА_1.

2. Внести зміни до Генерального плану м. Києва, затв. рішенням Київради від 28.03.2002р. №370/1804, перевівши територію в межах, визначених проектом землеустрою, до території житлової садибної забудови.

3. Затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1

4. Передати ОСОБА_1, за умови виконання пункту 5 цього рішення, у приватну власність земельну ділянку площею 0,09 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування.

5. Громадянину ОСОБА_1 виконувати обов'язки власника земельної ділянки відповідно до вимог статті 91 Земельного кодексу України.

На підставі цього рішення ОСОБА_1 видано Державний акт від 14.07.2010р. серії ЯЕ №982305 про право власності на земельну ділянку площею 0,0932 га, розташовану на Столичному шосе, 26 км, діл. 15 у Голосіївському районі м. Київ, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі від 14.07.2010р. №07-7-05668.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що в порушення вимог статей 10, 12, 13 Закону України «Про планування і забудову територій», статті 17 Закону України «Про основи містобудування» та пункту 2.1.4 - 2.1.6 Правил забудови м. Києва відповідачем при прийнятті рішення про вилучення земельної ділянки з земель рекреаційної забудови необхідно було прийняти рішення про внесення змін до містобудівної документації (Генерального плану розвитку м. Києва та його приміської зони до 2020 року; Схема планування частини території південного планування району Голосіївського адміністративного району в м. Києві), проте оскільки рішення про внесення змін до Генерального плану м. Києва прийняте без містобудівного обгрунтування, то фактично відповідачем прийнято рішення про надання у приватну власність земельної ділянки рекреаційного призначення, що в свою чергу суперечить статті 50 Земельного кодексу України та статті 63 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища».

Крім того, суди виходили з того, що відповідачем не виконано вимоги висновку Київської міської санітарно-епідеміологічної станції від 31.07.2009р. №968 щодо обов'язковості отримання позитивного висновку Державного управління охорони навколишнього природного середовища в м. Києві, в порушення статті 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» відсутні докази проведення державної експертизи землевпорядної документації при відведенні спірної земельної ділянки, а також всупереч пункту 7 статті 118 Земельного кодексу в кадастровій справі відсутній дозвіл Київської міської ради на розроблення проекту землеустрою щодо відведення вказаної ділянки землі.

Також суди виходили з того, що рішення Київської міської ради від 28.03.2002р. №370/1804 та від 27.10.2005р. №271/3732, якими затверджено Генеральний план розвитку м. Києва та його приміської зони до 2020 року та Схема планування частини території південного планування району Голосіївського адміністративного району в м. Києві, є рішеннями органу місцевого самоврядування, якими визначено цільове призначення земельної ділянки відповідно до вимог статті 20 Земельного кодексу України, при цьому чинним законодавством не передбачена необхідність прийняття з приводу визначення цільового призначення земельної ділянки окремого рішення.

Вирішуючи спір по суті, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що справа, яка розглядається, є справою адміністративної юрисдикції.

Проте такий висновок не можна визнати обґрунтованим виходячи з наступних мотивів.

Так, відповідно до статті 2 КАС України (в редакції до 15.12.2017р.) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до статті 4 цього Кодексу (в редакції до 15.12.2017р.) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 17 КАС України (в редакції до 15.12.2017р.) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

За правилами пункту 1 частини 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції до 15.12.2017р.) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до частини 3 статті 19 КАС України (в редакції чинній з 15.12.2017р.) адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинство і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 19 цього Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), внаслідок чого виникають цивільні права і обов'язки, які оформлені у встановленому законом порядку, подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

У справі, яка розглядається, спірні правовідносини пов'язані з правом власності на земельну ділянку, в разі задоволення позову рішення у справі призведе до переходу прав на спірну земельну ділянку від одного суб'єкта до іншого і фактичної зміни власника, що вказує на те, що такий спір не є публічно-правовим, а випливає із договірних відносин і має вирішуватися судами залежно від складу учасників за правилами Цивільного процесуального кодексу України або Господарського процесуального кодексу України.

Крім того визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін.

Не обговорюючи питання правильності застосування судами норм Земельного, Водного та Цивільного кодексів України, колегія суддів вважає, що в зазначеній вище правовій ситуації суди помилково розглянули справу в порядку адміністративного судочинства.

Верховний Суд уже висловлював правову позицію щодо юрисдикції спорів у подібних правовідносинах у постанову від 22.05.2018р. у справі № 821/2681/14.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до частини 1 статті 354 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу. Є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що судовий захист порушених прав у цій справі залежно від складу учасників справи слід здійснювати за правилами господарського або цивільного судочинства, що в свою чергу виключає можливість розгляду даної справи за правилами адміністративного судочинства, в зв'язку з чим за правилами статті 354 Кас України провадження у справі підлягає закриттю.

Керуючись статтями 238, 239, 343, 349, 354, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 30.03.2012р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2014р. у даній справі скасувати і провадження у справі закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

О.П. Стародуб

Т.О. Анцупова

В.М. Кравчук