Справа № 815/1164/18
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2018-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2018 р. м. ОдесаСправа № 815/1164/18

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н. В.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Яковлєва О.В.,

суддів - Танасогло Т.М., Запорожана Д.В.,

при секретарі - Кучмій І.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 травня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_6 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом в якому заявлено вимоги Головному управлінню Державної міграційної служби України в Одеській області, а саме: визнання протиправним та скасування наказу № 42 від 01 березня 2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 травня 2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог не відповідає встановленим обставинам справи, так як позивач є громадянином Республіки Бангладеш, але не може повернутись до країни своєї громадянської належності через побоювання за своє життя та здоров'я.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, а судове рішення - без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, громадянин Республіки Бангладеш, 25 листопада 2017 року вибув авіарейсом з Республіки Бангладеш до РФ (м. Москва) на підставі паспорту та оформленої візи РФ.

На території РФ позивач за міжнародним захистом не звертався та перебував там з 25 листопада 2017 року до 25 січня 2018 року.

Державний кордон України позивач перетнув 25 січня 2018 року нелегально за допомогою незаконних дій посередника, який за матеріальну винагороду забезпечив незаконний перетин особою державного кордону України поза пунктом пропуску та подальше транспортування особи до м. Київ.

При цьому, позивач повідомив, що після того, як він потрапив до України, він певний час проживав в м. Київ, спроб звернення за міжнародним захистом до територіального підрозділу ДМС у м. Київ не здійснював.

В свою чергу, після потрапляння до м. Одеса позивач звернувся за міжнародним захистом із заявою до територіального підрозділу 15 лютого 2018 року.

Внаслідок чого, 14 березня 2018 року позивач отримав повідомлення № 5/1-427 від 01 березня 2018 року від Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу № 42 від 01 березня 2018 року.

Не погоджуючись з прийнятим наказом позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

За наслідком встановлених обставин судом першої інстанції, з яким погоджується судова колегія, зроблено висновок про відмову у скасуванні оскаржуваного рішення міграційного органу, з чим погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, регулюється ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно із ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" - в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п. 195 «Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року)» - у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п. 25 Постанови Пленуму ВАСУ від 16 березня 2012 року № 3, суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судовою колегією встановлено, що згідно наданої позивачем інформації він є громадянином Республіки Бангладеш, який не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки побоюється за власне життя у разі повернення на Батьківщину.

Колегія суддів вважає, що необхідною умовою для визнання особи біженцем є факт наявності обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

При цьому, із зібраних матеріалів справи вбачається, що побоювання позивача обґрунтовуються його приналежністю до політичної партії «Бангладеш Джамаат-і-ісламіт», яка на його думку зазнає переслідувань з боку чинної влади Республіки Бангладеш.

В свою чергу, як вірно зазначено судом першої інстанції, в матеріалах справи відсутні належні докази, що підтверджують приналежність позивача до зазначеної політичної партії.

Більш того, під час проведення співбесіди у міграційному органі заявник надав недостовірну інформацію щодо дати заснування політичної партії, її засновника, лідера партії та низки інших загальновідомих відомостей.

Між тим, колегія суддів критично відноситься к посиланням позивача на факт його переслідування на батьківщині з боку влади, так як такі посилання не підтверджені будь-якими доказами та мають численні суперечності, що встановлені міграційним органом під час проведених співбесід.

Крім того, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач безперешкодно перетинав кордону до Індії (з метою оформлення візи до РФ) та легального перетнув державний кордон в аеропорту м. Дакка під час вильоту до РФ.

В свою чергу, слід відмітити, що позивач тривалий час проживав на території Російської Федерації, тобто у третій безпечній країні, проте не звернувся там за наданням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, що свідчить про перебування позивача в пошуках країни, кращої для життя.

Між тим, колегія суддів зазначає, що позивач не зазнавав будь-яких утисків за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи, а отже підстав для визнання його біженцем немає.

Також, колегією суддів погоджується з дослідженою судом першої інстанції інформацією про країну походження позивача, як на підставу для відмови у визнанні його особою, що потребує додаткового захисту.

В даному випадку, відповідно до зібраної судом інформації по країні походження позивача вбачається, що його повернення до Республіки Бангладеш не несе останньому особистої загрози життю чи здоров'ю.

За таких обставин, судом першої інстанції зроблено вірний висновок щодо відмови у визнанні позивача біженцем, або особою, що потребує додаткового захисту.

Враховуючи вищевикладене судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 травня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів після складання повного судового рішення, відповідно до вимог ст. 243 КАС України.

Повний текст судового рішення складено 04 вересня 2018 року.

Головуючий: О.В. Яковлєв

Судді: Т.М. Танасогло

Д.В. Запорожан