Справа № 814/526/18
Суддя: Потапчук В.О.
Дата ухвалення: 2018-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2018 р.м.ОдесаСправа № 814/526/18

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Потапчук В.О.

суддів: Семенюка Г.В. , Шляхтицького О.І.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2018 року прийнятого у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу від 19 лютого 2018 року № 34 та зобов'язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

У лютому 2018 року ОСОБА_3 (далі - позивач, скаржник) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДМС України в Одеській області, в якому просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 34 від 19 лютого 2018 року;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти стосовно ОСОБА_3 рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням від 24 квітня 2018 року Миколаївський окружний адміністративний суд відмовив у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 у повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 звернувся до Одеського апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати оскаржене рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити адміністративний позов у повному обсязі.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2018 року відкрито провадження у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Обставини справи.

ОСОБА_3 прибув на територію України в грудні 2009 року.

27 квітня 2015 позивач вперше звернувся за наданням міжнародного захисту в Україні до ГУ ДМС України у м. Києві. В якості причини звернення вказано переслідування через етнічні причини.

За результатами розгляду особової справи ДМС України було прийнято рішення від 07 жовтня 2016 року № 516-16 про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення ОСОБА_3 оскаржив в судовому порядку. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року у справі № 826/18098/16 адміністративний позов ОСОБА_3 було залишено без задоволення.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2017 року апеляційна скарга позивача залишена без задоволення. ОСОБА_3 не погоджуючись з рішенням першої та апеляційної інстанції подав касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 квітня 2017 року ОСОБА_3 було відмовлено в відкритті касаційного провадження по справі.

19 лютого 2018 року ОСОБА_3 вдруге звернувся з заявою про надання міжнародного захисту в Україні.

В заяві про надання міжнародного захисту в Україні ОСОБА_3 відсутні посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до своєї країни походження. Позивачем не надано доказів, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Наказом Головного управління ДМС України в Одеській області № 34 від 19 лютого 2018 року (а.с. 84) було відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Судану на установчі дані ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, особова справа № 2018OD0025.

Не погоджуючись з вищевикладеним позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем у справі надано достатньо доказів в підтвердження обґрунтованості та законності прийнятого рішення.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції правильним та таким, що відповідає вимогам Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України та Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Джерела права й акти їх застосування.

Керуючись п. 1, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як вбачається з матеріалів справи, попереднє звернення було повністю розглянуте ГУ ДМС у м. Києві та судовими інстанціями.

Відповідно до Закону України «Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС е пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Згідно положень ст. 40 Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання і втрати міжнародного захисту» від 26 червня 2013 року № 2013/32/EU, з метою прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, що виникли або були подані заявником. Якщо після попереднього вивчення відповідних фактів, заявником будуть надані нові відомості, які значно підвищують ймовірність того, що він може кваліфікуватись як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається по суті. При цьому, Директива регламентує, що якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, невідповідно було б вимагати від держав-членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. В таких випадках держави-члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятну для розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду.

Оцінка суду.

Апеляційний суд зазначає, що в заяві попередньо вивченій на предмет нових відомостей, які значно підвищували б ймовірність того, що ОСОБА_3 може кваліфікуватись як біженець, відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, такі відомості відсутні.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що Головне управління ДМС України в Одеській області відхиливши заяву як неприйнятну до розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду, діяло у межах своїх повноважень та у спосіб передбачений нормами чинного законодавства.

Посилання апелянта на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, оскільки не знайшли свого підтвердження матеріалами справи.

Апеляційний суд зазначає, що при повторному зверненні до Головного управління ДМС України в Одеській області ОСОБА_3 не надав жодних нових відомостей, які б слугували підставою для повторного розгляду такої заяви. Крім того, з протоколів співбесіди вбачається, що апелянт заперечив отримання будь-яких погроз в свою адресу, заперечив будь-які переслідування стосовно нього за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчило б про загрозу його життю. Апелянт надавав неоднозначні відповіді на одні і ті ж запитання в різні періоди проведення співбесіди. Апелянт не надав жодних відомостей чи документальних підтверджень для встановлення факту реальної загрози його безпеці, життю та свободі у разі повернення в країну його походження. Також, ствердження про вбивство батька, сестри та братів мають характер припущення, оскільки документального підтвердження цим відомостям ОСОБА_3 також не надав, а свою не переконаність в цьому не заперечував, згідно протоколу співбесіди від 24 листопада 2018 року (а.с. 74).

Також апеляційний суд зазначає, що висновок Головного управління ДМС України в Одеській області про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19 лютого 2018 року (а.с. 78) містить посилання на джерела актуальної інформації по країні походження ОСОБА_3. А отже, апеляційний суд не приймає доводи апелянта щодо неповноті дослідження судом першої інстанції інформації по країні його походження.

Отже, держаним органом надано до апеляційного суду достатньо доказів, що в свою чергу дало змогу встановити обставини справи та дійти висновку про правомірність дій та законність наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 34 від 19 лютого 2018 року.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Керуючись ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; добросовісно.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: зокрема, верховенство права; змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин у справі.

Керуючись ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до положень ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат передбачений ст.139 КАС України здійсненню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції залишено судом апеляційної інстанції без змін.

Частиною першою ст. 257 КАС України встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

При цьому, відповідно до п. 2 частини 5 ст. 328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Керуючись ст.ст. 316, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2018 року прийнятого у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу від 19 лютого 2018 року № 34 та зобов'язання вчинити дії - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текс судового рішення складений та підписаний 28 серпня 2018 року.

Головуючий суддя Потапчук В.О.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.