Справа № 808/463/18
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2018-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

06 липня 2018 року Справа № 808/463/18 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стрельнікової Н.В., при секретарі Фесик А.В., розглянувши у місті Запоріжжі у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Мелітопольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

про зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Мелітопольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач), в якій позивач просить суд: зобов'язати відповідача провести поновлення та виплату пенсії за віком позивачці з 07.10.2009 - шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів.

Позивач у позові зазначає, що до 26.10.1995 року ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, проживала у АДРЕСА_2, отримувала пенсію за віком, надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, в зв'язку з чим виплату пенсії припинено. 21.03.2018 представник позивачки звернувся до Мелітопольського УПФУ в Запорізькій області із заявою про перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії з 26.04.1996. Повідомленням Мелітопольського об'єднаного УПФУ в Запорізькій області №1867 від 29.03.2017, яке фактично отримано 14.08.2017, у поновленні пенсії ОСОБА_1 відмовлено та зазначено, що виплату пенсії позивачці припинено з 1995 року у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до іншої країни (Ізраїль); на день подання заяви про поновлення пенсії за віком ОСОБА_1 постійно проживає на території іншої держави, тобто не виконуються умови п.11, 2.1, 2.9 Порядку від 25.11.2005 №22-1,також не надано документу що підтверджує особу - громадянина України. До того ж, у зв'язку з відсутністю Угоди між Урядами України та Ізраїлю щодо пенсійного забезпечення громадян, підстав для розгляду питання призначення пенсії за віком ОСОБА_1 за іншими нормативними (законодавчими) актами немає. Позивачка не погоджується із такою відмовою. Просить позов задовольнити.

Відповідачем подано до суду відзив на адміністративний позов, в якому зазначено, що відповідачем не вчинено жодних дій, які б порушували права позивача. Позивач взагалі не підтверджує факт проживання на території Запорізької області. Так як пенсія позивачу не нараховувалася та не має вини Пенсійного фонду України в її неотриманні, то компенсація втрати частини доходів не підлягає виплаті. Додатково звертає увагу суду на те, що позивач просить поновити виплату пенсії з 07.10.2009 року, однак не вказує поважних причин для поновлення такого строку.

Дослідивши матеріали справи, суд з'ясував наступне.

До 26.10.1995 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживала у АДРЕСА_2, отримувала пенсію за віком, надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, (протилежного відповідачем не доведено).

Позивач через уповноваженого представника звернувся до Мелітопольського Об'єднаного УПФУ в Запорізькій області з нотаріально завіреною Заявою про призначення/перерахунок пенсії (а.с.44).

29.03.2017 Мелітопольським об'єднаним УПФУ в Запорізькій області прийнято Повідомлення про відмову в поновленні пенсії за віком з таких підстав: ОСОБА_1 пенсія за віком була призначена з 11.06.1992, виплату пенсії було припинено з 1995 року у зв'язку з виїздом на постійне проживання до іншої країни (Ізраїль). Відповідно до п.2.1 Порядку до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про місце проживання (реєстрації) особи. Відповідно до п.2.9 Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). На дату звернення 21.03.2017 паспорт для виїзду за кордон громадянки ОСОБА_1 за НОМЕР_2 від 01.04.2006 є недійсним; позивачка постійно проживає на території іншої держави, а також представником позивача не надано документу, що підтверджує особу - громадянина України. У зв'язку з відсутністю Угоди між Урядами України та Ізраїлю щодо пенсійного забезпечення громадян, підстав для розгляду питання призначення пенсії за віком ОСОБА_1 за іншими нормативними (законодавчими) актами немає.

Позивач не погодившись з відмовою органу Пенсійного фонду України у поновленні пенсії за вислугою років, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Вирішуючи по суті переданий на розгляд публічно-правовий спір суд з урахуванням зазначеного вище виходить з наступного.

Суд зазначає, що відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону України №1058-IV від 09.07.2003 "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" було передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду припиняється: на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст.51 Закону України №1058-IV від 09.07.2003 "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду №25-рп/2009 від 07.10.2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України №1058-IV від 09.07.2003 "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Зазначені положення Закону України №1058-IV від 09.07.2003 "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного Рішення №25-рп/2009 від 07.10.2009.

Також, у Рішенні Конституційного Суду №25-рп/2009 від 07.10.2009 зазначено, що оспорюваними нормами Закону України №1058-IV від 09.07.2003 "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Відповідно до ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Рішення Конституційного Суду України має преюдиційне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними та є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

На підставі наведеного суд приходить до висновку, що з 07.10.2009 - дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду №25-рп/2009 від 07.10.2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України №1058-IV від 09.07.2003 "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу (07.10.2009) територіальні органи Пенсійного фонду України мають відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Проте, наявність обов'язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності щодо захисту свого права. Отже, після прийняття та опублікування Рішення Конституційного Суду №25-рп/2009 від 07.10.2009 та не відновлення виплати пенсії позивачу, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік строку звернення до суду.

Звідси, згідно з приписами ст.122 КАС України права позивача підлягають захисту у межах шестимісячного строку звернення до суду.

При цьому, подання позивачем до відповідача заяви про поновлення виплати пенсії 21.03.2017 не змінює моменту, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав та інтересів. Дата 21.03.2017 свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і дана дата не пов'язується з початком перебігу строку звернення до суду.

Доказів поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач до суду не надав.

Позов був поданий на пошту 02.02.2018.

Таким чином, виходячи з приписів ст.ст.122, 123 КАС України права позивача підлягають захисту у межах шестимісячного строку звернення до суду - з 02.08.2017.

Ухвалою суду від 13.06.2018 позовну заяву позивача про зобов'язання вчинити певні дії відповідача за період з 07.10.2009 по 01.08.2017 - залишено без розгляду.

Така ж правова позиція викладена Верховним Судом у постановах: від 30.01.2018 у справі №408/2861/17-а(провадженняК/9901/642/17); від 27.02.2018 у справі №523/5348/17(провадженняК/9901/247/17), які відповідно до положень ст.242 КАС України враховуються судом при прийнятті рішення у справі.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п.51 Рішення Європейського суд з прав людини від 07.11.2013 по справі "Пічкур проти України" (Заява №10441/06) зазначено: " 51.Суд вважає, що цю справу слід відрізняти від вищезазначеного рішення у справі "Карсон та інші проти Сполученого Королівства" (Carson and Offers v. United Kingdom), у якому відмінність у поводженні, що оскаржувалася, стосувалася відсутності індексації існуючих пенсій для тих, хто проживає в інших державах, при тому, що ніхто не ставив під сумнів право заявника на отримання пенсії як таке. Проте у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Суд доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії".

Також, у п.54 Рішення Європейського суд з прав людини від 07.11.2013 по справі "Пічкур проти України" (Заява №10441/06) зазначено: " 54.Вищезазначених міркувань Суду достатньо для висновку про те, що різниця у поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу".

Згідно з ч.2 ст.2 Закону України №1382-IV від 11.12.2003 "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, не може бути підставою для позбавлення громадянина України гарантованого йому державою права на отримання пенсії у старості.

Отже, право позивача на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

За наведених обставин, оскільки позивачка з 1995 року виїхала на постійне місце проживання в Ізраїль, а йому пенсія була припинена в період проживання за кордоном, то, враховуючи той факт, що на даний час ОСОБА_1 не втратила громадянство України, вона має право на поновлення її виплати.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо відсутності підстав для задоволення заяви позивача про поновлення пенсії з огляду на те, що така заява подана не нею особисто та не долучено документів про зареєстроване місце проживання, оскільки, поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі. Подання позивачем додаткових документів при поновленні виплати пенсії є виключно його правом та не створює відповідного обов'язку щодо їх подачі.

Волевиявлення позивача щодо поновлення виплати пенсії оформлено ним письмово з наданням відповідних документів.

Враховуючи наведене, суд вважає відмову у задоволенні заяви позивача про поновлення виплати пенсії з підстав того, що "позивачем не дотримано порядку звернення за поновленням пенсії (не звернувся особисто та не надав всіх документів для розрахунку пенсії)" необґрунтованою.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність у відповідача обов'язку провести дії по здійсненню перерахунку та поновленню виплати пенсії ОСОБА_1 починаючи з 02.08.2017 на визначений позивачем банківський рахунок.

У ст.19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч.1 ст.9 КАС України).

Відповідно до ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи (ч.1 ст.132 КАС України).

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (ч.1 ст.143 КАС України).

Оскільки суб'єктом владних повноважень у справі було Мелітопольське об'єднане УПФУ в Запорізькій області, то з бюджетних асигнувань цього органу повинні бути присуджені позивачу судові витрати, документально підтверджені у сумі 704 грн. 80 коп.

На підставі викладеного, керуючись: ст.ст.9, 77, 132, 143, 243-246, 263 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Зобов'язати Мелітопольське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (72319, Запорізька область, м.Мелітополь, вул. Івана Алексєєва, 2) провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) з 02.08.2017 - шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації та виплачувати на визначений пенсіонером банківській рахунок.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Присудити на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Мелітопольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (72319, Запорізька область, м.Мелітополь, вул. Івана Алексєєва, 2, ідентифікаційний номер 37927773) судові витрати в сумі 704 грн. 80 коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили у строк та порядок визначений ст.255 КАС України.

Рішення суду першої інстанції оскаржується у строк та порядок встановлений ст.ст.292, 295, 297 КАС України.

Повний текст судового рішення складено 06.07.2018.

Суддя Н.В.Стрельнікова