Справа № 825/1743/18
Суддя: Пилипенко О.Є.
Дата ухвалення: 2018-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 825/1743/18 Суддя першої інстанції: Д`яков В.І.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 вересня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Кузьмишина О.М. та Кобаль М.І.,

при секретарі - Грабовській Т.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 травня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просив:

- визнати протиправним встановлення позивачу в серпні 2012 року пенсії, розмір якої обчислений на рівні 80 процентів відповідних сум грошового забезпечення;

- зобов`язати відповідача призначити позивачу з серпня 2012 року пенсію в розмірі 94 % відповідного грошового забезпечення для обчислення пенсії;

- зобов`язати відповідача сплатити на користь позивача суму недоотриманої пенсії за період з серпня 2012 по день фактичної виплати;

- зобов`язати відповідача одночасно із проведенням перерахунку та виплатою недоотриманої пенсії, провести нарахування та виплату компенсацію позивачу втрати частини доходу відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 травня 2018 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що станом на дату звернення ОСОБА_1 до відповідача із заявою про перерахунок пенсії, останній мав 33 роки вислуги, а тому, в силу дії частини 2 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції, яка діяла на момент призначення позивачу пенсії в 2012 році, розмір пенсії позивача повинен становити 94 % відповідних сум грошового забезпечення.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області та отримує пенсію, на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

20.08.2012 року позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду із заявою про призначення йому пенсії та документи про наявність у нього статусу другої категорії учасника у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Територіальним органом Пенсійного фонду з 22.08.2012 року позивачу було призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в розмірі 80 % грошового забезпечення (а.с. 26).

Натомість, позивач вважає, що має право на отримання пенсії у розмірі 94 %, що підтверджується даними, відображеними у військовому квитку № НОМЕР_1 серії НУ, де вказано що з липня 1983 року по серпень 1986 року позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 . А з серпня 1986 року був переведений до військової частини НОМЕР_3 , де проходив службу в званні старшого сержанта та приймав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що також підтверджується відомостями з архіву Міністерства оборони України (архівна довідка № 11 від 22.01.2018 року) (а.с. 15).

У зв`язку із призначенням пенсії в меншому розмірі, позивач звернувся із позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Преамбулою Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 р. № 2262-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 2262-XII) зазначено, що держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ встановлює основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах, сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей; військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей (ст.3 Закону №2011-ХІІ).

Статтею 5 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що військовослужбовці - громадяни України, які проходять службу на території України, беруть участь у всеукраїнському і місцевих референдумах, обирають і можуть бути обраними до відповідних місцевих рад та інших виборних державних органів згідно з Конституцією України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, категорія 2, має право на пільги і компенсації, передбачені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що підтверджується відповідними посвідченнями, (а.с. 13).

Згідно архівної довідки від 22.01.2018 р., № 11 виданої Галузевим центральним архівом Міністерства оборони України, згідно архівних документів, військового квитка № НОМЕР_1 серії НУ, довідки Городнянського районного військового комісаріату від 11.01.2018 р. № 6 ОСОБА_1 з 10.08.1986 р. по 06.09.1986 р. приймав участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС у складі військової частини 81638 (а.с. 13, 14, 15, 16, 17).

Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є спеціальним законом, який застосовується до спірних правовідносин та чітко визначає коло осіб, які належать до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Статтею 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців *, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до примітки до вказаної статті до військовослужбовців належать: особи офіцерського складу, прапорщики, мічмани, військовослужбовці надстрокової служби, військовозобов`язані, призвані на військові збори, військовослужбовці-жінки, а також сержанти (старшини), солдати (матроси), які перебувають (перебували) на дійсній строковій службі у збройних силах, керівний і оперативний склад органів Комітету державної безпеки, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, а також інших військових формувань.

Отже, в розумінні статті 10 Закону України «Про статус і соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» військовозобов`язані, призвані на військові збори для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є військовослужбовцями.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає обґрунтований висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_1 має статус військовослужбовця відповідно до норм Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до пункту а) частини 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції, яка діяла на момент призначення позивачу пенсії у 2012 році) пенсії за вислугу років призначаються в таких розмірах: особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають вислугу 20 років і більше (пункт "а" статті 12): за вислугу 20 років - 50 процентів, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров`я, особам, звільненим зі служби в поліції на підставі пунктів 2, 3 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення.

З матеріалів справи вбачається, що вислуга років позивача станом на 10.08.2012 року у пільговому обчисленні становила 33 роки 05 місяців 03 дні (а.с. 29).

Враховуючи викладене, з урахуванням наявності у позивача 33 роки вислуги років розмір пенсії позивачу повинен бути призначений у розмірі 94 % відповідних сум грошового забезпечення.

Відповідно до положень частини 2 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції, яка діяла на момент призначення позивачу пенсії в 2012 році особам, які під час проходження служби брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і віднесені в установленому законом порядку до категорії 2, максимальний розмір пенсії становив 95 процентів.

Водночас, при призначення позивачу у 2012 році пенсії, органом пенсійного забезпечення було встановлено розмір пенсії, обчислений відповідно до вказаної статті, на рівні 80 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43).

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що вимога позивача щодо визнання протиправним встановлення позивачу в серпні 2012 року пенсії, розмір якої обчислений на рівні 80 процентів відповідних сум грошового забезпечення є обґрунтованою.

Що стосується вимог про зобов`язання відповідача призначити позивачу з серпня 2012 року пенсію в розмірі 94 % відповідного грошового забезпечення для обчислення пенсії; зобов`язання відповідача сплатити на користь позивача суму недоотриманої пенсії за період з серпня 2012 по день фактичної виплати, колегія суддів зазначає наступне.

Заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту та правового захист військовослужбовців, у зв`язку, зокрема, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані.

Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також в тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано. Тобто, набуте право не може бути скасоване чи звужене (правові позиції Конституційного Суду України в таких рішеннях: від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011).

Аналіз прецедентної практики Європейського суду з прав людини дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державною принципу «правомірних або законних очікувань» та захисту прав людини через призму цього принципу.

Зокрема, у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» та «Федоренко проти України» Європейський суд з прав людини констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Тобто, Європейський суд з прав людини зробив висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та сформував позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат, в тому числі і пенсійних на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність.

Виходячи з вищенаведеного, вимога позивача щодо зобов`язання відповідача призначити позивачу з серпня 2012 року пенсію в розмірі 94 % відповідного грошового забезпечення для обчислення пенсії; зобов`язання відповідача сплатити на користь позивача суму недоотриманої пенсії за період з серпня 2012 по день фактичної виплати, є обґрунтованими.

Щодо вимоги позивача стосовно дати, з якої відповідач повинен провести перерахунок йому пенсії, варто зазначити наступне.

Відповідно до статті 51 Закону № 2262 перерахунок пенсій, призначених особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей, провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців.

Як вбачається з матеріалів справи пенсію позивачу було призначено 22.08.2012 року. При цьому, ОСОБА_1 не звертався до ГУПФ України в Чернігівській області із заявою про перерахунок пенсії , а одразу звернувся до суду з позовом про протиправність призначення йому пенсії, розмір якої обчислений на рівні 80 процентів відповідних сум грошового забезпечення.

Враховуючи те, що позивач звертаючись за призначенням пенсії із заявою подав усі необхідні документи, на підставі яких він мав право на призначення пенсії, в розмірі 94 % відповідного грошового забезпечення для обчислення пенсії ніж в розмірі, обчисленим на рівні 80 процентів відповідних сум грошового забезпечення, а так же те, що судом встановлена протиправність призначення позивачу пенсії у такому розмірі, суд вважає, що позивачу має бути призначена пенсія, в розмірі 94 % відповідного грошового забезпечення, з дня звернення позивача за призначенням пенсії, а саме з 22.08.2012 року та сплатити на користь позивача суму недоотриманої пенсії за період з 22.08.2012 року по день фактичної виплати.

З огляду на встановлені обставини справи та з урахуванням факту встановлення судом наявності у ОСОБА_1 права на призначення пенсії, в розмірі 94 % відповідного грошового забезпечення для обчислення пенсії з дня призначення пенсії, а саме з 22.08.2018, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення його позовних вимог про зобов`язання відповідача призначити позивачу з серпня 2012 року пенсію в розмірі 94 % відповідного грошового забезпечення для обчислення пенсії; зобов`язання відповідача сплатити на користь позивача суму недоотриманої пенсії за період з серпня 2012 по день фактичної виплати.

Щодо вимоги позивача зобов`язання відповідача одночасно із проведенням перерахунку та виплатою недоотриманої пенсії, провести нарахування та виплату компенсацію позивачу втрати частини доходу відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", варто зазначити наступне.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21 лютого 2001 року (далі - Порядок № 159)

Відповідно до статей 1, 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Отже, дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Статтею 3 Порядку № 159 передбачено, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру.

При цьому зазначені нормативні акти не містять будь-якого обмеження для нарахування такої компенсації залежно від порядку виплати сум доходу - добровільного чи судового.

Наведене відповідає практиці Верховного Суду України, зокрема, викладеної в постановах від 30 березня 2016 року у справі №6-58цс16 та від 18 листопада 2014 року у справі №21-518а14.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне також зобов`язати відповідача одночасно із проведенням перерахунку та виплатою недоотриманої пенсії, провести нарахування та виплату компенсацію позивачу втрати частини доходу відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення, рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 травня 2018 року без змін.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 311, 316, 321, 322, 325, 329, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 травня 2018 року без змін

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: О.М.Кузьмишина

М.І.Кобаль

Постанова складена в повному обсязі 04 вересня 2018 року.