Справа № 815/4130/17
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2018-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/4130/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Балан Я. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

при секретарі судового засідання - Грабового В.О.,

за участю перекладача ОСОБА_2,

позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідача Ніколенка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3, Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 травня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_8, ОСОБА_7 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

08 серпня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_8, ОСОБА_7, звернулись до суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просили визнати неправомірним та скасування рішення №283-17 від 30.06.2017р., яким ОСОБА_3 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнати неправомірним та скасування рішення №282-17 від 30.06.2017р., яким ОСОБА_4 та її малолітнім дітям - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, в інтересах яких вона діє, відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати прийняти рішення про визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Позивачі в обґрунтування позовних вимог зазначали, що вони є подружжям та прибули на територію України з Російської Федерації. У серпні 2016 року позивачі звернулись до управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про звернення за захистом в Україні, однак, 03.08.2018р. отримали повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особами, які потребують додаткового захисту на підставі рішень ДМС України від 30.06.2017 №282-17 та №283-17. При прийнятті оскаржуваних рішень відповідачем не врахована належність позивачів до громадян Російської Федерації та тих обставин, що під час проживання у країні походження вони зазнали переслідувань, у зв'язку з тим, що є членами партії "Хізб-ут-Тахрір". Позивачі вказують, що у відношенні ОСОБА_4 у Російській Федерації відкрита кримінальна справа через її участь у вищевказаній партії та у разі повернення до країни походження позивачі можуть зазнати переслідування через їхні політичні переконання.

Відповідач заперечував проти позову, вважаючи його необґрунтованим та зазначаючи, що позивачем не надано до територіального підрозділу ДМС жодних обґрунтованих підтверджень можливого переслідуванням у випадку повернення на батьківщину. Незважаючи на арешт своєї дружини, позивач продовжував безперешкодно відвідувати партійні збори, при цьому, не зазнавав погроз або переслідування. Отже, при розгляді заяв позивачів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені ними обставини, дослідив інформацію по країні походження, проте, з огляду на імперативні приписи ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VI від 08.07.2011р. відповідач правомірно відмовив у визнанні їх біженцями або особами, які потребує додаткового захисту, оскільки не встановлена наявність умов, за яких такий статус надається.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 травня 2018 року позовні вимоги задоволені частково. Визнано протиправними та скасовані рішення Державної міграційної служби України №283-17 від 30.06.2017р., яким ОСОБА_3 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішення Державної міграційної служби України №282-17 від 30.06.2017р., яким ОСОБА_4 та її малолітнім дітям - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, в інтересах яких вона діє, відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути питання щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_3, ОСОБА_4 та її малолітнім дітям - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, в інтересах яких вона діє, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, сторони подали апеляційні скарги, в яких посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповного з'ясування обставин по справі просили рішення суду скасувати частково, позивач - в частині відмови у позові, відповідач - в частині задоволенні позову та прийняти нову постанову позивач - про задоволення позову в повному обсязі, відповідач - про відмову у позові в повному обсязі.

Зокрема ОСОБА_3 зазначає, що судом першої інстанції не досліджено всі надані позивачами докази, які містяться в матеріалах справи. Крім того, судом першої інстанції встановлений факт існування реальних погроз, з якими можуть зіштовхнутися позивачі у разі їх повернення у Росію, що є безумовною підставою для надання позивачам статусу біженців або осіб, які потребують додаткового захисту.

Державна міграційна служба України в своїй апеляційні скарзі зазначила, що діяльність організації «Хізбут-Тахрір», членами якої перебували позивачі, носить чітко виражений антидемократичний характер, спрямована на повалення існуючих світових устроїв, встановлення порядків, несумісних з цивілізованим демократичним управлінням. Ідеологія «Хізб ут-Тахрір» характеризується радикалізмом, неповагою до встановлених державами законів, релігійною та статевою дискримінацією, можливістю військової агресії, недопущенням плюралізму поглядів, що вказує на недоцільність надання позивачам міжнародного захисту на території України. Так, окреме відображення діяльності «Хізб ут-Тахрір» виведено позицією центральних апаратів Служби безпеки України та Державної міграційної служби України, матеріал проаналізований та складений двома відомствами для інформування територіальних підрозділів ДМС з метою доведення інформації про радикальну (екстремістську) направленість структури «Хізб ут-Тахрір», ідеологія якої пропагандує нетерпимість до демократії та інших релігій. Вказаний документ перебуває під грифом «для службового користування», а отже ГУ ДМС в Одеській області підібрано ІКП,

ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга ДМС України підлягає залишенню без задоволення.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянин Російської Федерації, уродженець м. Альмєтьєвськ, РФСР, за національністю росіян, за етнічною належністю татарин, за віросповіданням мусульман-суніт.

За сімейним станом одружений на громадянці Російської Федерації ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, з якою має двох дітей неповнолітніх: сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 та доньку на ім'я ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5. Діти вписані до довідки про звернення за захистом та походять за особовою справою його дружини (ОС №2016OD0134).

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, має вищу освіту: середню освіту здобув у загальноосвітній школі № 3, м. Альмєтьєвськ, протягом 1990 - 1999 років (атестат знаходиться на території Російської Федерації); Альмєтьєвському політехнічному технікумі за спеціальністю "буріння нафтових свердловин" протягом 1999 - 2003 років; повну вищу освіту шукач захисту здобув у Альмєтьєвському державному нафтовому інституті, Російської Федерації, м. Альмєтьєвськ на заочній формі навчання, за спеціальністю "розробка та експлуатація нафтових та газових родовищ" протягом 2003 - 2007 років.

На батьківщині заявник офіційно працював: оператором з видобутку нафти та газу у організації "Тат-Нефть", НГДУ "Альмєтьєв-Нефть), Російська Федерація, м. Альмєтьєвськ, протягом 2003-2013 років; офіційно працював водієм категорії "Б" на Альмєтьєвському заводі залізобетонних виробів, Російська Федерація, м. Альмєтьєвськ, протягом 2013 року; неофіційно працював автослюсарем на автосервісі з ремонту автомобілів, Російська Федерація, м. Альмєтьєвськ, з кінця 2013 року до виїзду з країни громадянської належності у 2016 році.

На території України шукач захисту офіційно не працює, неофіційно займається періодичними заробітками.

Щодо політичної діяльності позивача на території РФ, судом встановлена його діяльність в якості члена політичної партії "Хізб ут-Тахрір", починаючи з 2009 року, де він займався вивченням та подальшим поширенням Ісламу у розумінні представників партії "Хізб ут-Тахрір", влаштуванням святкування релігійних свят.

На початку серпня 2016 року ОСОБА_3 разом з дружиною ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, вибув з постійного місця проживання на території Російської Федерації, автомобільним транспортом, що був заздалегідь замовленим заявником через сервіс "Blablacar", державний кордон перетнув нелегально, поза пунктом пропуску, пішки через поле.

18.08.2016 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про набуття міжнародного захисту, в обґрунтування причин виїзду з країни громадянської належності заявник називає бажання виїхати за межі країни громадянської належності разом зі своєю дружиною, проти якої була порушена кримінальна справа на батьківщині через її участь у забороненій на території Російської Федерації партії "Хізб ут-Тахрір". Також, заявник зазначив, що не може наразі добровільно повернутись до Російської Федерації через можливість свого ув'язнення за організацію втечі своєї дружини з під домашнього арешту та можливе притягнення до кримінальної відповідальності, у зв'язку із членством у партії "Хізб ут-Тахрір".

31.05.2017 року управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області складено висновок по справі №2016OD0133, яким враховуючи невідповідність заяви вимогам п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту" №3671-VI від 08.07.2011р. та відповідно до абз. 5 п. 1 ст.6 зазначеного Закону, громадянину Російської Федерації ОСОБА_3 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2, а.с.11-40).

Судом також встановлено, що громадянка Російської Федерації ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, є уродженкою м. Брєжнєв Татарської АРСР, СРСР, за національністю росіянка, за етнічною належністю татарка, за віросповіданням мусульманка-суніт, за сімейним станом заміжня за громадянином Російської Федерації ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з яким має двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 та доньку на ім'я ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5. Позивачка має середню спеціальну освіту, яку здобула у середній школі №52 (Російська Федерація, м. Набережні Челни, протягом 1991-2002 років) та у медичному коледжі за кваліфікацією фельдшер, за спеціальністю лікувальна справа (Російська Федерація, м. Набережні Челни, протягом 2002-2006 років). За результатами навчання отримала диплом про отримання середньої професійної освіти. 05.07.2006р. рішенням кваліфікаційної комісії було присвоєно спеціальність "лікувальна справа".

На батьківщині ОСОБА_4 офіційно працювала медсестрою у медпункті заводу "Камаз" (Російська Федерація, м. Набережні Челни, протягом 2006 року), медсестрою у поліклініці №3 (Російська Федерація, м. Набережні Челни, протягом 2007-2008 років), медсестрою у відділенні новонароджених міської дитячої лікарні (Російська Федерація, м. Альмєтьєвськ, протягом 2008-2009 років). На території України не працює.

На території Російської Федерації, починаючи з 2010 року є членом партії "Хізб ут-Тахрір", в якій займалася проведенням закликів до ісламу, поширення знань про іслам, організацією та проведенням зборів членів партії (халакатів).

22.03.2016 року стосовно ОСОБА_4 порушена кримінальна справа за звинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.205.5 Кримінального кодексу Російської Федерації, в зв'язку з чим 24.03.2016 року вона була затримана та направлена до відділку ФСБ, де був проведений допит. Відповідно до постанови міського суду у м.Набережні Челні №3.6-484/16 від 22.03.2016р. у житловому приміщенні, де проживала ОСОБА_4 проведено обшук. Відповідно до постанови міського суду м. Альмєтьєвськ Республіки Татарстан від 25.03.2016р. за судовою справою №3/1-28/2016, стосовно ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, одягнений електронний браслет, що мав контролювати її переміщення. В ніч з 01.08 на 02.08.2016р. ОСОБА_4 разом зі своїм чоловіком за допомогою посередників виїхала до України.

18.08.2016 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, звернулась до територіального підрозділу ДМС із заявою про набуття міжнародного захисту.

В обґрунтування причин виїзду з країни громадянської належності заявник називала кримінальні переслідування через свою належність до партії "Хізб ут-Тахрір". Також, заявник зазначила, що у разі добровільного повернення до Російської Федерації наявна можливість тривалого ув'язнення на батьківщині.

31.05.2017 року управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області складено висновок по справі №2016OD0134, яким враховуючи невідповідність заяви вимогам п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту" №3671-VI від 08.07.2011р. та через наявність умов передбачених абз. 5 п. 1 ст.6 зазначеного Закону, громадянці Російської Федерації ОСОБА_4 та її малолітнім дітям: сину ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, доньці ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.3, а.с.13-41).

30.06.2017р. ДМС України рішенням №282-17 підтримала висновок ГУ ДМС України в Одеській області та відмовила громадянину Російської Федерації ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1, а.с.10).

30.06.2017р. ДМС України рішенням №283-17 підтримала висновок ГУ ДМС України в Одеській області та відмовила громадянці Російської Федерації ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Разом з нею, вказаним рішенням, відмовлено її неповнолітнім дітям ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.3, а.с.12).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції зазначив, що відповідачем не встановлено в повному обсязі наявність або відсутність ознак, які дають право на отримання статусу біженців або осіб, що потребують додаткового захисту позивачами.

Відмовляючи в частині позовних вимог щодо зобов'язання прийняти рішення про визнання позивачів біженцями або особами. які потребують додаткового захисту, суд першої інстанції послався на принцип розподілу влади, згідно якого суд не повноважний на вчинення таких дій.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р. № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Перевіряючи законність рішення Державної міграційної служби України про відмову у наданні позивачам статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту, необхідно з'ясувати, чи мають позивачі суб'єктивні побоювання стати жертвами переслідувань в разі повернення, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Так, відповідно пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 15 квітня 2014 року № 7" суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Відповідно до приписів КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 5 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до п. 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Аналізуючи умови, передбачені п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», беручи до уваги роз'яснення, надані Вищим адміністративним судом України у Постанові Пленуму ВАС України від 16.03.2012 року №3, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; - яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; - яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; - стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні; - яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Відмовляючи у надані позивачам статусу біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, відповідач виходив з того, що факти, повідомлені позивачами стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання осіб біженцями або такими, які потребують додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених п.1,13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI.

Відповідач зазначав, що кримінальні переслідування, про які повідомила ОСОБА_4 , не містять ознак переслідування, визначених п.1 та п.13 ст.1 Закону № 3671-VI.

Не містять таких ознак і пояснення ОСОБА_3, проти якого не висувалось офіційних обвинувачень на батьківщині та не було притягнуто до кримінальної відповідальності за участь у партії "Хізб ут-Тахрір", яка у країні його громадянської належності визнана терористичною організацією. ОСОБА_3 зазначав, що побоюється зазнати переслідувань на території країни громадянської належності у зв'язку із відкритим кримінальним провадженням проти своєї дружини за участь у партії «Хізб ут-Тахрір», однак після арешту своєї дружини він продовжував безперешкодно відвідувати халакати (партійні збори).

Отже, враховуючи вищенаведене, відповідач вважає, що заявники не мають обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а тому відповідно у них немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов передбачених пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Судова колегія вважає вірними висновки суду першої інстанції стосовно того, що існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю чи свободі в країні походження учасниками ісламської політичної партії «Хізб ут-Тахрір».

Так, у 2003 році Верховний суд Російської Федерації заборонив партію "Хізб ут-Тахрір", дане рішення було опубліковано лише через 2 роки.

У листопаді 2013 вступив в силу Федеральний Закон від №302-Ф3 від 02.11.2013р. "Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації", який передбачає, зокрема, введення кримінальної відповідальності за організацію чи участь в діяльності організації, визнаної терористичною відповідно до законодавства РФ (ст. 205-5 КК РФ). Санкція за організацію діяльності забороненої судом терористичної організації (ст. 205-5 ч.1) передбачає покарання у позбавлення волі на строк від 15 до 20 років, за участь в діяльності (ст. 205-5 ч. 2) - позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

У травні 2014 вступив в силу Федеральний Закон №130-Ф3 від 05.05.2014 року "Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації", який передбачає, зокрема, посилення відповідальності за ст.205-5 ч.1 КК, яка згідно нової редакції може включати довічне ув'язнення.

Також, посилена відповідальність за ст.282-2 і ст.205-1 КК, які застосовувалися раніше у справах про "ХТІ". Тим самим, законом до осіб, які вчинили злочин за ст.205-5 КК і деяким іншим, не застосовуються строки давності і не може бути назначено покарання нижче нижнього покарання, передбаченого вказаними статтями.

Вказане свідчить про існування реальних загроз, з якими можуть зіштовхнутися позивачі у разі їх поверненню у Росію.

Суд вірно визначив, що основною причиною звернення за захистом в Україні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - є неможливість повернення до країни походження через можливість свого ув'язнення за організацію втечі своєї дружини з під домашнього арешту та можливе притягнення до кримінальної відповідальності, у зв'язку із членством у партії "Хізб ут-Тахрір". ОСОБА_4 зазначила, що у разі добровільного повернення до Російської Федерації є можливість її тривалого ув'язнення на батьківщині через її участь у забороненій на території Російської Федерації партії "Хізб ут-Тахрір".

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що у даному випадку відносно позивачів відповідачем не встановлено об'єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право на отримання статусу біженців або осіб, що потребують додаткового захисту.

Отже, при прийнятті оскаржуваних рішень відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VI від 08.07.2011р. пов'язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, в зв'язку з чим судом першої інстанції рішення ДМС України від 30.06.2017 № 283-17 та №282-17 вірно визнані протиправними та скасовані.

Щодо доводів апелянта - ДМС України Україні про використання при прийнятті оскаржуваних рішень позиції центральних апаратів СБУ та ДМС України, в якій зазначається про радикальну (екстремістську) направленість структури "Хізб ут-Тахрір", ідеологія якої пропагандує нетерпимість до демократії та інших релігій, судова колегія вважає їх такими, що не спростовують висновків суду, оскільки в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на їх діяльність на території України.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, згідно з п. 25 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1, суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З вищенаведеного вбачається, що рішення Державної міграційної служби України про відмову у наданні позивачам статусу біженців або визнання особами, які потребують додаткового захисту, було прийнято без повного та об'єктивного аналізу ситуації в країні походження позивача, в якій партія «Хізб ут-Тахрір» визнана терористичною, а отже судова колегія погоджується із судом першої інстанції, що рішення ДМС підлягає скасуванню із покладенням на Державну міграційну службу України обов'язку повторно розглянути заяви позивача про надання статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування рішень.

Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції без змін.

Підстав для скасування чи зміни постанови суду першої інстанції колегія суддів не вбачає, а доводи апеляції вважає такими, що висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321,322,325, 329 КАС України, судова колегія -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 травня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений та підписаний колегією суддів 31 серпня 2018 року.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К В.Кравченко