Справа № 127/17844/18
Суддя: Гриневич В. С.
Дата ухвалення: 2018-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/127/337/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 вересня 2018 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Гриневича В.С.,

при секретарі: Бондарчук А.В.,

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу №127/17844/18 за позовом ОСОБА_2 до поліцейського роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Хмельницькій області ДПП капрала поліції ОСОБА_3 про скасування постанови серії НК № 722464 від 28.06.2018 у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 та ч. 2 ст. 122 КУпАП, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до поліцейського роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Хмельницькій області ДПП капрала поліції ОСОБА_3 про скасування постанови серії НК №722464 від 28.06.2018 у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 та ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Позов обґрунтовано тим, що 28 червня 2018 року в ході руху автодорогою Стрий-Знамянка в напрямку м. Хмельницького, перед вїздом до населеного пункту Прибузьке, поліцейський роти №2 батальйону УПП в Хмельницькій області ДПП капрал поліції ОСОБА_3 незаконно притягнув ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності та застосував стягнення у вигляді штрафу у розмірі 424 грн. за скоєння адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 126 та ч.2 ст. 122 КУпАП.

На думку позивача постанова є необґрунтованою, незаконною, такою, що не відповідає нормам КУпАП та винесену з перевищенням компетенції субєкта владних повноважень, а тому підлягає скасуванню. Капралом поліції безпідставно було зупинено транспортний засіб, під керуванням позивача, за порушення правил дорожнього руху, що стосується руху транспортного засобу в лівій смузі автодороги при вільній правій. Чоловік позивача ОСОБА_4 надав патрульному поліції пояснення, що автомобіль здійснював випередження авто, яке повільно рухалося в правому ряду попереду. Крім того, правий ряд автодороги, у тому місці де стояв екіпаж, знаходиться в аварійному стані. Тому за вказаних обставин, дії патрульного щодо зупинки авто незаконні. В подальшому працівником поліції були витребувані документи на право управління транспортним засобом для перевірки. Витребувані документи були надані, окрім страхового полісу, оскільки чоловік позивача, який на постійній основі управляє транспортним засобом, є учасником АТО. В результаті цього, працівник поліції виніс відносно позивача постанову про притягнення до адміністративної відповідальності не лише за управління транспортним засобом без наявності страхового полісу (ч.1 ст. 126 КУпАП), а й за вчинення правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 122 КУпАП.

Також працівником поліції було грубо порушено вимоги КУпАП та Наказу МВС України № 1395 в частині, що стосується відкритості розгляду справи; всебічного, повного і обєктивного дослідження всіх обставин справи; забезпечення права особи заявляти клопотання, давати пояснення, права на захист.

Позивач звертає увагу, що при зупинці транспортного засобу ОСОБА_3 було розяснено, що в авто перебуває двохмісячний малолітній син. Крім того, у її чоловіка, який має проблеми із здоровям стався гіпертензивний криз 1-го порядку, що унеможливлювало безпечне керування ним транспортним засобом. А тому, щоб не наражати сімю на небезпеку, позивач вимушено тимчасово, на 15 хвилин, зайняла місце водія. Працівником поліції не було враховано, що вчинення правопорушення жінкою, яка має дитину віком до одного року, є обставиною що помякшує відповідальність за адміністративне правопорушення. З огляду на вищевказані обставини, поліцейський мав би кваліфікувати дії позивача як малозначиме правопорушення та обмежитись усним зауваженням. При складанні постанови інспектор закрився в службовому авто не взявши пояснення водія, покази свідків. Копію постанови на прохання позивача, їй надана не була, а повідомив, що надішле поштою. Дана постанова була таки надіслана, проте з порушенням строків. Своїми діями ОСОБА_3 позивачу та членам її сімї завдав моральних страждань. Таким чином, поліцейський ОСОБА_3, будучи службовою особою, перевищив свої владні повноваження, грубо порушив вимоги матеріального і процесуального права та незаконно притягнув її до адміністративної відповідальності. Виходячи з вищевикладеного, ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом та просить постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, НК 722464 від 28.06.2018, скасувати, а провадження у справі закрити.

Ухвалою суду від 20 липня 2018 року дану позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у адміністративній справі та визначено, що справа буде розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням положень ст. 286 КАС України. Також відповідачу було запропоновано протягом трьох днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати суду відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази.

На виконання вимог ухвали суду про відкриття провадження у справі, відповідачем було надіслано суду відзив. Зі змісту даного відзиву вбачається, що 28 червня 2018 року близько 10 год. 25 хв. на а/д М-12 «Стрий-Знамянка» 281 км. позивач керуючи транспортним засобом Ноnda CR-V д.н.з. НОМЕР_1, рухалась в крайній лівій смузі при вільній правій не маючи наміру здійснити поворот ліворуч або розворот. Також при перевірці документів не мала при собі полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушила ПДР та скоїла адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст. 126 та ч.2 ст. 122 КУпАП. З огляду на це, працівником поліції було здійснено провадження у справі про адміністративні правопорушення та застосовано до позивача стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн., шляхом винесення постанови від 28 червня 2018 року. Відповідач зазначає, що вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню. Підставою зупинки автомобіля під керуванням позивача слугувало не виконання останньою вимог п. 11.5 ПДР України. Адміністративна відповідальність за ч.1 ст. 122 КУпАП настає за порушення правил розташування транспортних засобів на проїзній частині. Також, позивачем не було предявлено, на вимогу поліцейського, полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, наявність якого є обовязковою. Під час виконання своїх обовязків ОСОБА_3 використовував технічні засоби як превентивний поліцейський захід з метою попередження, виявлення та фіксування правопорушення. Так, відеозаписом спростовується твердження позивача про те, що автомобіль здійснював випередження авто, яке повільно рухалося в правому ряду попереду, також підтверджує, що водієві було розяснено причини зупинки та суть скоєного правопорушення; обставини спровокування конфлікту чоловіком позивача; введення в оману, що саме він перебував за кермом та наполягав на винесені постанови саме на нього. Також, відеозаписом підтверджено розяснення про початок розгляду справи та розяснення прав особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, відмова позивача від її отримання. В ході здійснення провадження у справі про адміністративне правопорушення ні позивач, ні її чоловік, не надали пояснення по суті вчинених правопорушень, у тому числі про дії позивача у крайній необхідності. Здійснюючи провадження у справах про адміністративне правопорушення, на думку відповідача, він діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією, КУпАП та іншими нормативно-правовими актами. В звязку з цим, постанова є правомірною та такою, що не підлягає скасуванню. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі та розгляд справи здійснювати без присутності відповідача.

В судовому засіданні представник позивач позов підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив позовні вимоги задовольнити.

Відповідач в судове засідання не зявився, у відзиві просив розгляд справи здійснювати без його присутності.

Згідно з частиною третьою статті 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку, судом встановлено наступні обставини.

Судом встановлено, що 28 червня 2018 року поліцейським роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Хмельницькій області ДПП капрала поліції ОСОБА_3 винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії НК №722464 про накладення на позивача адміністративного стягнення у вигляді адміністративного штрафу в розмірі 425,00 грн. за порушення ч.1 ст.126 та ч. 2 ст. 122 КУпАП (а.с. 7).

Згідно змісту постанови слідує, що 28 червня 2018 року о 10 год. 25 хв. на а/д М-12 «Стрий-Знамянка» 281 км. водій ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом Ноnda CR-V, д.н.з. НОМЕР_1, рухалась в крайній лівій смузі при вільній правій, не маючи наміру здійснювати поворот ліворуч або розворот. При перевірці документів було виявлено відсутність полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим водій порушила п.п. 11.5 Правил дорожнього руху, 2.1 (ґ) ПДР та 2.4 (а) ПДР України, та скоїла адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 та ч. 2 ст. 122 КУпАП.

З відміток, зроблених на оскаржуваній постанові вбачається, що ОСОБА_2 відмовилася від підпису та отримання копії постанови на місці, в результаті чого постанова була надіслана рекомендованим листом 2 липня 2018 року. Факт відмови також підтверджується відеозаписом із місця події.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є матірю двохмісячної дитини (на час скоєння правопорушення) та її чоловік є учасником бойових дій. Дані факти підтверджуються свідоцтвом про народження дитини (а.с. 10) та посвідченням серії УБД № 000476 (а.с. 11).

В обґрунтування правомірності руху по лівій смузі автодороги при вільній правій позивач ОСОБА_2 зазначила, що правий ряд дороги знаходився в аварійному стані. Суд погоджується з даними доводами позивача, оскільки загальновідомим фактом є те, що дорога в напрямку Хмельницького перебуває в край не задовільному стані. Тому, на думку суду, позивач з метою уникнення пошкодження автомобіля та обїзду пошкодженої ділянки дороги (вибоїн) вимушена була здійснити рух по лівій смузі.

Згідно з пунктом 1 ПДР перешкода для руху - це нерухомий об'єкт у межах смуги руху транспортного засобу або об'єкт, що рухається попутно в межах цієї смуги (за винятком транспортного засобу, що рухається назустріч загальному потоку транспортних засобів) і змушує водія маневрувати або зменшувати швидкість аж до зупинки транспортного засобу. Враховуючи аналіз даного визначення, суд приходить до висновку, що вибоїна є перешкодою для руху.

Підпунктом 12.3. ПДР передбачено, що у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об'єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позивач виявивши перешкоду під час руху правомірно здійснила її обїзд шляхом маневрування на ліву смугу автодороги.

З відеозапису, наданого відповідачем, судом не було достеменно встановлено якість автодороги, оскільки на ній проглядається лише частина дороги поряд з екіпажен патрульної поліції. Весь відрізок дороги, по якій рухалася позивач не проглядається. На відеозапису вбачається лише, що ОСОБА_2 рухалася по лівій смузі, проте причин цього не видно.

Суд звертає увагу, що згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, законодавством обовязок доказування правомірності рішення субєкта владних повноважень покладається на відповідача. В супереч вимогам даної статті, відповідачем не було надано доказів на порушення позивачем п.п. 11.5 Правил дорожнього руху України, зокрема працівником поліції не було зясовано причину руху автомобіля по лівій смузі при вільній правій.

Разом з тим, на підтвердження факту скоєння правопорушення працівник поліції міг долучити покази свідків, проте ним цього зроблено не було.

В звязку з не погодженням з діями працівника поліції, позивачем в липні 2018 року було надіслано скаргу до начальника управління патрульної поліції в Хмельницькій області. Зі змісту даної скарги вбачається, що співробітником управління патрульної поліції в Хмельницькій області безпідставно було зупинено транспортний засіб Ноnda CR-V, д.н.з. НОМЕР_1, в якому вона перебувала в якості пасажира за нібито порушення ПДР в частині, що стосується руху транспортного засобу в лівій смузі при вільній правій. При цьому, поки чоловік надавав пояснення працівникам поліції, ОСОБА_2 сіла на місце водія в авто для того, щоб достати документи, які вимагав співробітник поліції, та які знаходились в бардачку. Працівнику поліції були надані необхідні документи, окрім страхового полісу, оскільки її чоловік, який управляв транспортним засобом є учасником АТО. Після цього, працівник поліції розуміючи неправомірність своїх дій щодо безпідставної зупинки авто, виніс відносно ОСОБА_2 постанову про притягнення до адміністративної відповідальності за те, що ніби вона керувала транспортним засобом без наявності поліса страхування. Слід відзначити, що скаргу було залишено без задоволення.

З огляду на вищевказаний зміст скарги, суд вбачає суперечливість в поясненнях відносно того хто був за кермом автомобіля: позивач чи її чоловік. Так, в скарзі вказано, що водієм був чоловік позивача, а в позові ОСОБА_2 зазначає, що вона.

На підтвердження факту скоєння адміністративних правопорушень ОСОБА_2, відповідачем було надано суду відеоматеріал із місця події. Оглянувши даний запис, судом було достеменно встановлено, що за кермом була позивач. З огляду на це, суд критично ставиться до змісту скарги.

Щодо твердження позивача, зазначеного в позовній заяві про те, що позивач здійснювала випередження авто, яке повільно рухалося в правому ряду попереду, то слід наголосити на наступному. Дані дії дозволені чинним законодавством України. Разом з тим, на підтвердження даного факту, ні відповідачем, ні позивачем не надано жодних доказів суду. В звязку з цим, суд позбавлений можливості перевірити дану обставину.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 рухалася по лівій смузі автодороги з підстав наявності перешкод (вибоїн) на правій смузі.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 (зі змінами та доповненнями). Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до частини пятої статті 14 Закону України "Про дорожній рух" учасники дорожнього руху зобов'язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Статтею 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з частиною другою статті 122 КУпАП порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз'їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв'язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів. Тобто, адміністративна відповідальність за даною статтею настає за порушення правил розташування транспортних засобів на проїзній частині.

Підпунктом 11.5 Правил дорожнього руху України визначено, що на дорогах, які мають дві і більше смуги для руху в одному напрямку, виїзд на крайню ліву смугу для руху в цьому ж напрямку дозволяється, якщо праві зайняті, а також для повороту ліворуч, розвороту або для зупинки чи стоянки на лівому боці дороги з одностороннім рухом у населених пунктах, коли це не суперечить правилам зупинки (стоянки).

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що позивачем було здійснено порушення правил руху автомагістралями, проте в судовому засіданні даний факт було спростовано.

Пунктом першим частини першої статті 35 Закону України «Про національну поліцію» передбачено, що поліцейський може зупинити транспортні засоби у разі, якщо водій порушив Правила дорожнього руху.

Підставою зупинки автомобіля, під керуванням позивача, слугувало не виконання нею вимог п. 11.5 ПДР України. Однак, судом встановлено, що в діях ОСОБА_2 відсутнє дане правопорушення.

Щодо скоєння позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою сатті 126 КУпАП, то слід зазначити наступне.

Під час зупинки працівником поліції транспортного засобу позивача, в звязку з порушенням правил дорожнього руху, ОСОБА_3 було виявлено відсутність у водія ОСОБА_2 поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно з пунктом 2.1 (ґ) ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення). Пунктом 2.4. ПДР визначено, що на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред'явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

З відеоматеріалу з місця події вбачається, що позивачем не було предявлено поліцейському поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а зазначено, що її чоловік є учасником АТО. Дана обставина також підтверджується змістом позовної заяви. Суд звертає увагу, що чоловік позивача є учасником АТО, проте він не здійснював керування спірним автомобілем.

Статтею 13.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що учасники бойових дій, постраждалі учасники ОСОБА_5 та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

Разом з тим, під власником транспортних засобів розуміються юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів, на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах (ст. 1.6 вищевказаного Закону).

Відповідно до реєстраційної картки, власником транспортного засобу Ноnda CR-V, д.н.з. НОМЕР_1, 2014 року випуску є ОСОБА_6. Отже, ні позивач, ні її чоловік не є власниками даного автомобіля.

Суд критично ставиться до пояснення позивача відносно того, що її чоловік на постійній основі управляє транспортним засобом Ноnda CR-V, д.н.з. НОМЕР_1, а ОСОБА_2 тимчасово на 15 хвилин зайняла місце водія, оскільки жодних доказів даних обставин позивачем надано не було.

Статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (ч.1 ст. 77 КАС України).

Також, позивач повідомляє, що в її чоловіка стався гіпертонічний криз 1 порядку, тому вона змушена була сісти за кермо. Разом з тим, на відеозапису зафіксовані пояснення чоловіка позивача, згідно яких він на 15 хвилин підмінив дружину, оскільки вона втомилась тримати дитину.

Згідно медичної книжки ОСОБА_4, останній 28 червня 2018 року о 17.00 год. звернувся за медичною допомогою, в звязку з головним болем, нудотою. Погіршення стану після фізичного та емоційного перевантаження. Діагноз гіпертонічний криз І порядку (а.с. 12-13). Проте, суд звертає увагу, що транспортний засіб було зупинено працівниками поліції о 10 год. 25 хв., а до лікаря він звернувся лише о 17.00 год. З відеоматеріалу не вбачається, що ОСОБА_4 погано почувався. Крім того, в разі поганого його самопочуття, працівники поліції відреагували і за наявності потреби викликали б швидку допомогу.

Відносно наявності в чоловіка позивача посвідчення учасника бойових дій, то слід зазначити наступне.

Виходячи з положень статті 13.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» учасник бойових дій, який особисто керують належним йому транспортним засобом звільняється від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Однак, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження права власності на автомобіль.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень пункту 13.1 статті 13 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 23 грудня 2014 р. № 7-рп/2014 в аспекті конституційного звернення положення пункту 13.1 статті 13 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 1 липня 2004 року № 1961-IV зі змінами необхідно розуміти так, що транспортними засобами, які належать учасникам бойових дій, інвалідам війни та інвалідам I групи, є такі наземні транспортні засоби, якими зазначені особи володіють як на праві власності, так і на будь-якій іншій правовій підставі.

В змісті даного рішення також вказано, що транспортними засобами, які належать учасникам бойових дій та інвалідам війни, що визначені законом, інвалідам I групи, є такі наземні транспортні засоби, якими вони володіють не тільки на праві власності, а й на будь-якій іншій правовій підставі (договір підряду, оренди тощо).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що учасник бойових дій може володіти транспортним засобом не лише на праві власності, а й на підставі договорів підряду, оренди тощо. Тобто, учасник бойових дій має володіти правочином на автомобіль.

Однак суд звертає увагу на те, що ОСОБА_4 не є власником автомобіля, жодних правових підстав наявності права власності на спірний автомобіль, суду не надано та за кермом автомобіля, під час його зупинки, не перебував.

Слід зазначити, що довіреність на керування транспортним засобом відповідно до підпункту 1 пункту 6 розділу I Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо усунення надмірного державного регулювання у сфері автомобільних перевезень від 5 липня 2011 року № 3565-VI виключено з переліку правових підстав, які підтверджують, що особа є законним володільцем (користувачем) наземного транспортного засобу.

Щодо керування автомобілем позивачем в присутності її чоловіка, який є учасником бойових дій, то слід зазначити наступне.

Статтею 13.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено звільнення від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України осіб, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності. З матеріалів справи не вбачається, що чоловік позивача є інвалідом І групи. Та обставина, що позивач керувала автомобілем в присутності її чоловіка, учасника бойових дій, не дає підстав для звільнення ОСОБА_2 від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України.

Суд також звертає увагу на те, що водій, керуючий автомобілем учасника бойових дій, повинен обовязково мати страхововий поліс, у такому випадку, пільговик може оформити страховий поліс ОСАГО 1 типу на своє імя. Даний поліс покриватиме діяльність всіх водіїв, які керують транспортним засобом на законних підставах (Пункт 2.1 ПДР). Або водій можеть мати власний страховий поліс 2-го типу на своє імя. 2 тип ОСЦПВ поширюється на особу, зазначену в полісі, яка керує транспортним засобом на законних підставах.

Учасник бойових дій, звільняється від обовязкового страхування, коли він керує транспортним засобом.

Для учасників бойових дій та інвалідів війни, що визначені законом, інвалідів I групи умовою їх страхування є особисте керування належними їм транспортними засобами, а для інвалідів I групи - також і керування належними їм транспортними засобами іншою особою в їх присутності.

Відповідно до частини першої статті 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти пяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи, зокрема, про порушення правил дорожнього руху (частини перша, друга і третя статті 122). Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Згідно з частиною першою статті 276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Також, частинами другою та четвертою статті 258 КУпАП визначено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Аналогічне положення міститься і в п.п. 1, 2 розділу ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі.

Отже, у разі скоєння правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху постанова у справі про адміністративне правопорушення виноситься відразу на місці вчинення правопорушення, що і було вчинено поліцейським роти №2 БУПП в Хмельницькій області капралом поліції ОСОБА_3

Статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху. Тобто патрульна поліція у своїй діяльності використовує технічні засоби як превентивний поліцейський захід з метою попередження, виявлення та фіксування правопорушень.

З оглянутого запису із нагрудного відео реєстратора встановлено, що перед винесенням постанови позивачу було розяснено права та обовязки особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, визначені статтею 63 Конституції України та статтею 268 КУпАП. Також з даного запису вбачається відмова позивача від отримання оскаржуваної постанови.

Суд не приймає до уваги доводи позивача, викладені в позовній заяві, про те, що поліцейським не було взято до уваги клопотання про залучення свідків та відмовлено в отриманні пояснень водія, оскільки вони спростовуються відеозаписом. Так, з відеозапису з місця події встановлено, що позивач не заявляла жодних клопотань та не бажала давати пояснення. Саме чоловік позивача ОСОБА_4 спілкувався з працівником поліції, бажав надати пояснення та зазначав, про необхідність наявності показань свідків.

Також, суд не погоджується з твердженням позивача про те, що оскаржувана постанова була надіслана з порушення строків. Згідно зі статтею 285 КУпАП копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено. Постанова була винесена 28.06.2018 року, а надіслана позивачу 02.07.2018 року, тобто в строк визначений законодавством України.

Статтею 36 КУпАП передбачено, що якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень. Таким чином, суд приходить до переконання, що відповідачем було правомірно застосовано санкцію за вчинені правопорушення позивачем.

Відповідно до статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом. Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Матеріали справи не містять належні докази вини ОСОБА_2 у вчиненні у вчинені правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпПА. Щодо правопорушення за ч. 1 ст. 126 КУпАП, то відповідачем було не в повному обсязі досліджено докази, зокрема не зясовано чи володіє власник автомобіля ОСОБА_6 полісом (договором) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки дія поліса ОСАЦВ поширюється на будь-якого водія, який керуватиме зазначеним в ньому транспортним засобом.

Згідно зі статтею 280 КУпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до положень статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Субєктом владних повноважень не було надано суду належні докази вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 та ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на суд покладається обов'язок здійснювати неупереджений розгляд та ухвалювати обґрунтовані рішення.

Відповідно до цієї ж статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на суд покладається обов'язок сприяти максимальному забезпеченню процесуальних прав учасників судового провадження.

Частиною третьою статтею 286 КАС України визначено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення субєкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення субєкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення субєкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Аналіз зазначених норм права та встановлені в судовому засіданні обставини, дають суду підстави для висновку про неправомірність винесеної відповідачем постанови про притягнення до адміністративної відповідальності позивача, тому її необхідно скасувати і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи).

При таких встановлених в судовому засіданні обставинах, які є підставами для скасування оскаржуваної постанови, суд вважає, що встановлювати наявність чи відсутність вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 126 КУпАП, за яке відповідач наклав на неї стягнення в виді штрафу в сумі 425 грн. немає необхідності.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі статті 288 КупАП, підстави для стягнення з відповідача судового збору відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 9, 36, 122, 126, 222, 251, 258, 276, 280 КУпАП, ст.ст. 5, 9, 72-77, 90, 194, 241-243, 246, 250, 271, 286 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до поліцейського роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Хмельницькій області ДПП капрала поліції ОСОБА_3 про скасування постанови серії НК №722464 від 28.06.2018 у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 та ч. 2 ст. 122 КУпАП задовольнити частково.

Скасувати постанову поліцейського роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Хмельницькій області ДПП капрала поліції ОСОБА_3 серії НК №722464 від 28.06.2018 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 126 та частиною другою статті 122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 425 (чотириста двадцять пять) грн.

Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 направити на новий розгляд до поліцейського роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Хмельницькій області ДПП капрала поліції ОСОБА_3.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Вінницький міський суд Вінницької області. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, місце проживання: 21000, АДРЕСА_1.

Відповідач: поліцейський роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Хмельницькій області ДПП капрал поліції ОСОБА_3, місце роботи: 29008, м. Хмельницький, пров. Коцюбинського, 35/2.

Суддя: