Справа № 2а-17726/09/0470
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2018-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

29 серпня 2018 року

Київ

справа №2а-17726/09/0470

адміністративне провадження №К/9901/3206/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Юрченко В.П., суддів - Васильєвої І.А., Пасічник С.С., розглянувши у порядку письмово провадження
касаційну скаргуФізичної особи-підприємця ОСОБА_2
на постановуДніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18.03.2014 (колегія суддів: Н.А. Оліфіренко, О.В. Головко, Т.І. Ясенова)
у справі №2а-17726/09/0470
за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_2
доЛівобережної міжрайонної державної податкової інспекції міста Дніпропетровська (далі - МДПІ)
провизнання недійсним податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємць Томурка Л.П. звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, у якому, з урахуванням зменшення розміру позовних вимог, просила визнати недійсними та скасувати податкові повідомлення-рішення МДПІ від 01.10.2009 №/0, в частині суми 1156 грн. 35 коп. та №/0.

Обґрунтовуючи позов вказала, що відповідач безпідставно виключив зі складу витрат суму фактично понесених і оплачених витрат в розмірі 7250 грн. та донарахував податок, оскільки такі витрати повністю підтверджуються документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку. Дані документи не були предметом вивчення відповідачем, з огляду на те, що виключена сума витрат з податкового обліку позивача була тільки частиною понесених витрат по отриманій послузі від третьої особи, які були пов'язані з отриманням доходу, а не як помилково стверджує відповідач, не пов'язані із фінансово-господарською діяльністю. Також позивач посилається на те, що в акті перевірки відсутні відомості про заниження ним сум податкових зобов'язань з податку на додану вартість у травні 2008 року, що доводять відповідні висновки такого акта, як і наявність в його мотивувальній частині посилань щодо неприйняття відповідачем податкової декларації за травень 2008 року, за що встановив відповідальність у вигляді позбавлення права на податковий кредит в сумі 6000 грн., незважаючи на те, що відповідний спосіб притягнення до відповідальності платника податків повинен обиратись відносно особи, яка не здійснила обов'язкової реєстрації платника податку на додану вартість, чи, якщо включені суми кредиту не підтверджуються податковими накладними чи митними деклараціями, які б засвічували придбання відповідного товару або послуг з метою їх подальшого використання у межах господарської відповідальності. Поряд з цим, відповідач не заперечує факт придбання позивачем товарів з метою їх використання у господарській діяльності щодо чого був сформований податковий кредит у сумі 6000 грн., як і відсутні будь-якого посилання на вимоги податкового законодавства про допущення порушення позивачем по відображенню такого показника в податковій звітності. Також спростовує висновки відповідача про заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість за грудень 2007 року на суму 3409 грн., так як всю суму даного податку включено до податкових зобов'язань за попередні звітні періоди за правилами першої події. Не погоджується позивач також із міркуваннями відповідача які стали підставою для застосування до нього штрафних санкцій по 170 грн. кожна, за неподання податкових декларації за травень і червень 2008 року, оскільки такі направлялись, а відповідних рішень щодо їх неприйняття чи повернення ним отримано не було.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.10.2011 (суддя Барановський Р.А.) позов задоволено. Визнано протиправними та скасовані податкові повідомлення-рішення МДПІ від 01.10.2009 №/0, в частині суми 1156 грн. 35 коп. та №/0 на суму 15008 грн. 50 коп. повністю.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції погодився з доводами позивача про безпідставність виключення відповідачем з податкового обліку сум (в оскаржуваній частині) віднесених до складу валових витрат, так як вони безпосередньо пов'язані із отриманням позивачем доходу у своїй господарській діяльності. Щодо висновку про виключення з податкового обліку сум податкового кредиту, то вони є також помилковими, оскільки висновки акту перевірки та підстави для прийняття податкового повідомлення-рішення у зв'язку із виявленими порушеннями, містять суперечливі відомості. З акта перевірки вбачається порушення в частині неподання податкової декларації за травень 2008 року, про що додатково визначені штрафні санкції, а в податковому повідомленні-рішенні вказані підстави, які відповідають допущеному порушенню, - у зв'язку з заявленими в податковій декларації заниженої суми податку. При цьому сума податкового зобов'язання визначена податковим органом на власний розсуд, без жодних обґрунтувань. Крім того, відповідачем не заперечується факт придбання позивачем товарів з метою їх використання у господарській діяльності та оподаткування таких операцій. Факт наявності податкових накладних відповідач не заперечує. Щодо висновку відповідача про заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість за грудень 2007 року на суму 3409 грн., то відповідач не зазначив в акті перевірки з якої суми та яким чином він обчислив таку суму, та згідно якого документа (платіжне доручення, виписка із банку по рахунку, та які реквізити цих документів), а також не зазначив призначення платежу в платіжному дорученні та суму платежу. Таким чином, податковий орган всупереч нормативного та документального підтвердження, включив дану суму до складу податкового зобов'язання позивачу безпідставно.

Натомість суд апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції скасував, у задоволені позову відмовив, у зв'язку із тим, що сума коштів, які були понесені позивачем у зв'язку із отриманням від третьої особи інформаційно-консультаційних послуг, відносяться, згідно нормативного регулювання, до витрат подвійного призначення, і лише у разі якщо вони відповідають витратам на передпродажні та рекламні заходи. Щодо нарахування позивачу сум податку на додану вартість, то суд апеляційної інстанції не надав жодного обґрунтування такому висновку податкового органу, проте податкове повідомлення-рішення, яким нарахований відповідний податок визнав законним.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні позову про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №/0 на суму 15008 грн. 50 коп. (податкове зобов'язання з податку на додану вартість), позивач подав касаційну скаргу, в якій просить його змінити в частині відмови в задоволені позовних вимог про скасування вказаного податкового повідомлення-рішення, а зазначене податкове повідомлення-рішення скасувати.

В письмових поясненнях, які надійшли до Вищого адміністративного суду України, представник відповідача просить відмовити у задоволені касаційної скарги позивача, залишивши в силі рішення суду апеляційної інстанції.

Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи й правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Судами встановлено, що в період з 01.10.2007 по 30.09.2009 відповідачем проведена планова виїзна документальна перевірка позивача з питань формування податкового кредиту та податкових зобов'язань, валових доходів та валових витрат, за результатами якої складений акт від 25.11.2009 №8033/17-3/НОМЕР_1 (далі - акт перевірки).

Згідно висновків даного акта, позивач допустив заниження валового доходу за 4-й квартал 2007 року на 8228 грн. 00 коп. та за 2008-й рік на 3832 грн. 28 коп.; завищив валові витрати за 2008 рік на суму 7709 грн. 02 коп., в результаті чого відповідачем було прийнято податкове повідомлення-рішення від 01.12.09 № /0, яким донараховано податку з доходів фізичних осіб в сумі 2965 грн. 40 коп.

Також відповідачем не прийнято податковий кредит з податку на додану вартість за травень 2008 року в сумі 6370 грн. 00 коп. та зазначено про заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість за грудень 2007 року на суму 3409 грн., а також відповідач вважає, що позивачем не подано податкові декларації з податку на додану вартість за травень-червень 2008 року, в результаті чого ним було прийнято податкове повідомлення-рішення від 01.12.2009, яким позивачу донараховано ПДВ за основним платежем 9779 грн. 00 коп. та застосовано штрафні санкції в розмірі 5229 грн. 50 коп.

Не погоджуючись із податковим повідомленням-рішенням від 01.12.2009 №/0 в частині суми 1156 грн. 35 коп. та №/0 повністю, позивач звернувся до суду першої інстанції, який його задовольнив повністю.

Разом з тим, касаційний суд, розглядаючи касаційну скаргу позивача виключно в межах її доводів (незгода із висновками суду щодо законності податкового повідомлення-рішення №/0), вважає висновки суду апеляційної інстанції про незаконність зазначеного рішення передчасними, та такими, що зроблені без повного з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, а оцінка наявних у матеріалах справи доказів здійснена без дотримання положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а відтак таке судове рішення не є такими, що відповідає вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 242 КАС України.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 01.12.2009 №/0, прийнято на підставі акту перевірки, де встановлено порушення підпункту 7.3.1 пункту 7.3 і підпункту 7.8.1 пункту 7.8 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 №168/97-ВР (чинного на час виникнення спірних правовідносин).

Виявлені порушення були відображені в акті перевірки. Зокрема у пункті 2.5 розділу 2, зазначено, що перевіркою повноти визначення податкових зобов'язань та податкового кредиту за період з 01.20.2007 по 30.09.2009 встановлено заниження податкових зобов'язань на суму 3409 грн., у 2007 році та на 6370 грн. у 2008 році. Поряд з цим, податковий орган зазначає, що заниження податкових зобов'язань за грудень 2007 року на загальну суму 3409 грн. виникло у зв'язку з тим, що на розрахунковий рахунок надійшли кошти від ТОВ «Гамма Медіка», які не були відображені, а заниження податкових зобов'язань за травень 2008 року на суму 6370 грн., виникло у зв'язку з тим, що підприємець надіслав декларацію з податку на додану вартість за травень та червень 2008 року, які оформленні за формою затвердженого наказом ДПІ України від 15.06.2005 №213 та 30.03.2008, що втратили свою чинність, у зв'язку із чим вони прийняті не були та повернуті позивачу. З новими деклараціями позивач за цей період не звертався.

При цьому у порушення принципу офіційного з'ясування обставин справи, який був передбачений пунктом 4 частини першої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України (чинного на час розгляду судом апеляційної інстанції вказаної справи), судом апеляційної інстанції не було надана оцінка, встановлених податковим органом, порушень ведення позивачем податкової звітності, у зв'язку із чим були визначені суми податкового зобов'язання з податку на додану вартість.

Крім того, оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції, також не містить належної правової оцінки податкового повідомлення-рішення 01.12.2009 №/0. Фактично апеляційний суд прийняв протилежне рішення, не надавши будь-якої юридичної оцінки обставинам справи, встановленим судом першої інстанції щодо законності податкового повідомлення-рішення, та без належного мотивування причин цього, що не відповідає правилам оцінки доказів за статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України. А також свідчить про недотримання виконання судом завдання адміністративного судочинства, визначеного статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України (чинного на час розгляду судом апеляційної інстанції вказаної справи).

Згідно з частинами першої, другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (в чинній редакції) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до частин четвертої та п'ятої статті 11 КАС України (в редакції, чинній на час розгляду справи в судах попередніх інстанцій), суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Відповідно до частин першої та другої статті 69 КАС України (в редакції, чинній на час розгляду справи в судах попередніх інстанцій), доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Частиною четвертою статті 71 КАС України (в редакції, чинній на час розгляду справи в судах попередніх інстанцій), суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребовує названі документи та матеріали.

Враховуючи положення наведених норм, Верховний Суд вважає, що судом апеляційної інстанції, не витребувано ані у відповідача, ані у позивача доказів, які можуть підтвердити або спростувати обставини, які слугували підставами для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення. Зокрема, матеріали справи не містять жодних первинних документів для можливості ствердження правомірності формування позивачем відповідної податкової звітності за спірні періоди та документів первинного бухгалтерського обліку та звітності.

Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Підсумовуючи наведене Суд приходить до висновку, що суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, не встановив фактичні обставини, що мають значення для справи, що є підставою для часткового задоволення касаційної скарги та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

2. Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18.03.2014 скасувати, а справу направити на новий розгляд до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

3. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.П.Юрченко
І.А.Васильєва
С.С.Пасічник
Судді Верховного Суду