Справа № 826/13601/17
Суддя: Кобаль М.І.
Дата ухвалення: 2018-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кобаля М.І.,

Суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

при секретарі: Кривді В.І.

за участю:

позивача: ОСОБА_3

представника відповідача: Богдановської Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2018 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових вимог, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі - Позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві (далі - Відповідачі, ГУ ДФС у місті Києві, ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві, ГУ Державної казначейської служби України у м. Києві) у якому просив:

- скасувати вимогу ГУ ДФС у м. Києві № Ф-1030 від 15.11.2016 року на суму 15 642, 24 грн. про сплату боргу (недоїмки) по Єдиному соціальному внеску;

- скасувати вимогу ГУ ДФС у м. Києві № Ф-1030 від 10.08.2017 року на суму 20 856,24 грн. про сплату борту (недоїмки) по Єдиному соціальному внеску;

- припинити виконавче провадження ВП № 53916942 від 16.05.2017 року Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про примусове виконання вимоги № Ф-1030 від 15.11.2016 року на суму 15 642, 24 грн. та стягнення виконавчого збору/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 1 564,22 грн.

- повернути позивачу кошти, які були утримані та сплачені згідно вимоги ГУ ДФС у м. Києві № Ф-1030 від 15.11.2016 року про сплату боргу (недоїмки) по Єдиному соціальному внеску та п.3 постанови про відкриття виконавчого провадження 1311 № 53916942 від 16.05.2017 року відповідно наказу Міністерства доходів і зборів України № 450 від 09 вересня 2013 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2018 року зазначений адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, ГУ ДФС у місті Києві подало апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши позивача та представника відповідача, які прибули у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати, виходячи з наступного.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно із ч. 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований в якості фізичної особи - суб'єкта підприємницької діяльності та платника єдиного податку, про що свідчить копія свідоцтва про державну реєстрацію та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Позивач є пенсіонером та був звільнений зі Служби безпеки України 3 квітня 1994 року за ч. 65 п. «в» Тимчасового положення про проходження військової службі особами офіцерського складу, що підтверджується копією наказу Голови СБУ № 152ос від 17.03.1994 року.

Відповідно до довідки ГУ ПФ України в місті Києві від 29.01.2018, позивач отримує пенсію за вислугу років.

ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 15.11.2016 року № Ф-1030, якою, відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, висунуто позивачу вимогу про сплату 15 642,24 грн. недоїмки.

ГУ ДФС у м. Києві винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10.08.2017 року № Ф-1030, якою, відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, висунуто позивачу вимогу про сплату 20 856,24грн. недоїмки.

Винесення оскаржуваних вимог мотивовано податковими органами тим, що позивачу пенсію призначено не за віком, а тому позивач має сплачувати єдиний внесок на загальних підставах.

Позивач, вважаючи оскаржувані податкові вимоги від 15.11.2016 року № Ф-1030 та від 10.08.2017 року № Ф-1030 протиправними, звернувся до суду з даним позовом за захистом свої прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що станом на момент розгляду справи ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» передбачає звільнення особи від сплати за себе єдиного внеску за себе, за умови досягнення встановленого віку.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 починаючи з 04.04.1994 року є пенсіонером СБУ за вислугу років та інвалідом війни. Зазначене підтверджується копією посвідчення НОМЕР_1 яка міститься в матеріалах справи.

Тобто, ОСОБА_3 є пенсіонером СБУ та отримує пенсію за вислугу років.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім'ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

Правовими положеннями ст. 9 визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:

1) пенсія за віком;

2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства);

3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Зазначений перелік є вичерпним.

Особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років (ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»).

Так, Верховний Суд України висловив правову позицію у даній категорії справ, яка має враховуватись при застосуванні норми права у подібних правовідносинах, відповідно до пп. 8 п. 1 розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеної в справах цієї категорії, зокрема, в постановах від 21 квітня 2015 року (№ 21-90а15), від 26 травня 2015 року (№ 21-228а15) та від 26 січня 2016 року (№ 21-2971а15) п. 4 статті 4 Закону № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» не поширюються на осіб, які отримують пенсію за вислугу років призначену на підставі Закону № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Також, у зазначених висновках Верховного Суду України вказано, що фізичні особи-підприємці звільняються від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за себе, за умови, що вони є пенсіонерами за віком.

Згідно з ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваних податкових вимог від 15.11.2016 та 10.08.2017), особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Так, вказане право, яке звільняє особу від сплати єдиного внеску, виникає у зазначених осіб лише за наявності певних умов, а саме:

1) особа є пенсіонером за віком;

або

2) особа є інвалідом та отримує відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу, що розширене тлумачення зазначеної статті не допускається.

Тобто, протягом 2016-2017 років ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» діяла в зазначеній редакції, яка не надавала ОСОБА_3 право, яке звільняло б його від сплати єдиного внеску, оскільки останній отримував пенсію за вислугу років.

При цьому, зазначена редакції ч. 4 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» зазнала змін починаючи з 01.01.2018, і була викладена в наступній редакції:

«Особи, зазначені у пунктах 4 та 51 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування».

Тобто, законодавцем усунуто правову колізію, зазначивши, що особи, зазначені у пунктах 4 та 51 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, які досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Між тим, зазначене не звільняє позивача від сплати єдиного внеску за 2016-2017, адже на момент прийняття оскаржуваних податкових вимог від 15.11.2016 та 10.08.2017 редакція статті регламентувала інший порядок.

Також, колегія суддів апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що в даному випадку підлягає застосуванню ч. 4 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», яка діє на момент розгляду справи, оскільки оскаржувані податкові вимоги винесені позивачу в 2016-2017 роках.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що оскаржувані податкові вимоги від 15.11.2016 та 10.08.2017 винесені відповідача правомірно та обґрунтовано, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Всі інші позовні вимоги є похідними, а тому в їх задоволенні необхідно теж відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку, відповідачами, як суб'єктами владних повноважень, доведено правомірність своїх дій та надано обґрунтовані доводи прийняття оскаржуваних рішень, відповідно до норм чинного законодавства.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права.

У зв'язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 243, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві - задовольнити повністю.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2018 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових вимог - відмовити повністю.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві шляхом їх безспірного списання несплачений при поданні апеляційної скарги судовий збір в розмірі 1920,00 грн. (одна тисяча дев'ятсот двадцять гривень) на рахунок Київського апеляційного адміністративного суду - 1055, код ЄДРПОУ - 38004897, МФО банку - 899998, отримувач - УК у Печер.р-ні/Печерс.р-н, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), код класифікації доходів бюджету - 22030101.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційну скаргу може бути подано безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 329 цього Кодексу - з дня складення постанови в повному обсязі.

Суддя-доповідач: М.І. Кобаль

Судді: О.В. Карпушова

А.Г. Степанюк