Справа № 826/8454/18
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2018-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 вересня 2018 року № 826/8454/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомПублічного акціонерного товариства «Укрнафта»
доДержавної фіскальної служби України
провизнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Укрнафта» (далі по тексту - позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (далі по тексту - відповідач) в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Державної фіскальної служби України щодо ненадання індивідуальної податкової консультації на звернення ПАТ «Укрнафта» від 10 квітня 2018 року № 01/01/07-1297;

- зобов'язати Державну фіскальну службу України надати податкову консультацію в письмовій формі Публічному акціонерному товариству «Укрнафта» на звернення від 10 квітня 2018 року № 01/01/07-1297 протягом п'яти календарних днів з дня набрання законної сили цим рішенням суду;

- зобов'язати Державну фіскальну службу України протягом трьох календарних днів подати до Окружного адміністративного суду міста Києва звіт про виконання цього судового рішення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 червня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Позовні вимоги мотивовані тим, що надана інформація у листі Державної фіскальної служби України від 26 квітня 2018 року № 14783/6/99-99-12-01-02-15 не є податковою консультацією в розумінні Податкового кодексу України.

Відзиву на позовну заяву не подано, що відповідно до частини 4 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

10 квітня 2018 року Публічне акціонерне товариство «Укрнафта» звернулось щодо надання індивідуальної податкової консультації до Державної фіскальної служби України в якій просило надати відповідь на наступні питання:

чи є акцизним складом автозаправна станція, резервуари якої знаходяться поза приміщеннями, під землею, і на якій не здійснюється вироблення, оброблення (переоброблення) змішування, навантаження-розвантаження пального, а лише здійснюється його реалізація через паливно-роздавальні колонки із застосуванням реєстраторів розрахункових операцій, що вже дозволяє отримати повну інформацію про об'єм нафтопродуктів у кожному з резервуарів;

до якого саме суб'єкта господарювання застосовуватиметься відповідальність з 1 січня 2019 року за необладнання акцизного складу витратомірами - лічильниками та/або рівнемірами-лічильниками: до суб'єкта господарювання - розпорядника одного акцизного складу, на якому розташовані резервуари, загальною місткістю понад 20 000 куб м, або - застосовуватиметься до суб'єкта господарювання, який має декілька акцизних складів, на яких розташовані резервуари із загальною місткістю усіх резервуарів на усіх акцизних складах, що перевищує 20 000 куб.м?

Листом Державної фіскальної служби України від 26 квітня 2018 року № 14783/6/99-99-12-01-02-15 відповідач надав відповідь на згадане звернення, у якому зазначив наступне: відповідно до пункту 3 Правил № 1442 АЗС поділяються на стаціонарні, пересувні та контейнері. Стаціонарні АЗС - комплекс споруд для приймальня та відпуску нафтопродуктів з наземним або підземним розміщенням резервуарів і з незблокованими з ними паливо-, масло- та газороздавальними колонками. Отже, на АЗС проходить операція зберігання, навантаження - розвантаження пального, що свою чергу підпадає під визначення акцизного складу, відповідно до підпункту 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України на якому згідно з постановою № 891 повинні бути встановлені засоби вимірювальної техніки - витратоміри та рівноміри пального. У разі, якщо суб'єкт господарювання є розпорядником акцизних складів, на яких розташовано резервуари, загальна місткість яких перевищує 20 000 куб. метрів, необладнаних витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, на яких здійснюються виробництво, оброблення (перероблення), змішування, навантаження-розвантаження, зберігання пального, відпуск пального без застосування витратомірів-лічильників та/або рівномірів-лічильників, з 1 січня 2019 року такі суб'єкти господарювання притягуються до відповідальності згідно з вимогами пункту 128-1.1 статті 128-1 Податкового кодексу України.

На думку позивача, незважаючи на виконання останнім всіх вимог пункту 52.1 статті 52 Податкового кодексу України щодо змісту звернення платника податків на отримання індивідуальної податкової консультації, Державна фіскальна служба України не надала Публічному акціонерному товариству «Укрнафта» індивідуальну податкову консультацію, замість неї, на думку позивача, відповідачем направлено лист про надання інформації від 26 квітня 2018 року № 14783/6/99-99-12-01-02-15.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Предметом доказування, який підлягає з'ясуванню при вирішенні даного спору, є надання саме податкової консультації у відповідь на звернення платника податків у строк, що визначений Податковим кодексом України.

Відповідно до пункту 52.1 статті 52 Податкового кодексу України за зверненням платників податків контролюючі органи надають їм безоплатно індивідуальні податкові консультації з питань практичного застосування окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 25 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.

Звернення платників податків на отримання індивідуальної податкової консультації в письмовій формі повинно містити:

найменування для юридичної особи або прізвище, ім'я, по батькові для фізичної особи, податкову адресу, а також номер засобу зв'язку та адресу електронної пошти, якщо такі наявні;

код згідно з ЄДРПОУ (для юридичних осіб) або реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідному контролюючому органу і мають відмітку у паспорті);

зазначення, в чому полягає практична необхідність отримання податкової консультації;

підпис платника податків;

дату підписання звернення.

На звернення платника податків, що не відповідає вимогам, зазначеним у цьому пункті, податкова консультація не надається, а надсилається відповідь у порядку та строки, передбачені Законом України "Про звернення громадян".

Уповноважена особа центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, може прийняти рішення про продовження строку розгляду звернення на отримання індивідуальної податкової консультації понад 25-денний строк, але не більше 10 календарних днів, та письмово повідомити про це платнику податків до закінчення строку, визначеного абзацом першим цього пункту.

Як вбачається з листа Державної фіскальної служби України від 02 травня 2018 року, відповідачем визнано звернення ПАТ «Укрнафта» щодо надання індивідуальної податкової консультації таким, що не відповідає вимогам, зазначеним у пункті 1 статті 52 Податкового кодексу України, а тому відповідь надана у порядку та строки, передбачені Законом України "Про звернення громадян".

При цьому, суд зазначає, що з листа Державної фіскальної служби України від 02 травня 2018 року не вбачається в чому саме полягає невідповідність звернення ПАТ «Укрнафта» пункту 1 статті 52 Податкового кодексу України.

Матеріали справи містять копію звернення позивача від 10 квітня 20118 року, дослідивши яке встановлено його відповідність приписами пункту 52.1 статті 52 Податкового кодексу України, а саме: звернення позивача містить: найменування для юридичної особи або прізвище, ім'я, по батькові для фізичної особи, податкову адресу, а також номер засобу зв'язку та адресу електронної пошти, якщо такі наявні; код згідно з ЄДРПОУ (для юридичних осіб); зазначення, в чому полягає практична необхідність отримання податкової консультації; підпис платника податків; дату підписання звернення.

З огляду на викладене, неправомірною є бездіяльність відповідача, що полягає у наданні позивачу відповіді в порядку Закону України «Про звернення громадян», замість індивідуальної податкової консультації.

Пунктами 52.2 та 52.3 статті 52 Податкового кодексу України встановлено, що індивідуальна податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію.

За вибором платника податків індивідуальна податкова консультація надається в усній або письмовій формі. Індивідуальна податкова консультація, надана в письмовій формі, обов'язково повинна містити назву - податкова консультація, реєстраційний номер в єдиній базі індивідуальних податкових консультацій, опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, зазначених у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання таких норм законодавства.

При вирішенні позову у частині зобов'язання відповідача надати податкову консультацію в письмовій формі позивачеві на звернення від 26 квітня 2018 року суд виходить з того, що відповідно до підпункту 14.1.172-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України індивідуальна податкова консультація - роз'яснення контролюючого органу, надане платнику податків щодо практичного використання окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, та зареєстроване в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій.

Аналіз зазначеної норми свідчить, шо індивідуальна податкова консультація - це допомога контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування нарахування та сплати податків чи зборів, контроль за справлянням яких покладено на такий контролюючий орган.

Відповідно до пункту 53.2 статті 53 Податкового кодексу України платник податків може оскаржити до суду наказ про затвердження узагальнюючої податкової консультації або надану йому індивідуальну податкову консультацію як правовий акт індивідуальної дії, викладені в письмовій формі, які, на думку такого платника податків, суперечать нормам або змісту відповідного податку чи збору.

З наведених норм слідує, що податкова консультація може бути оскаржена саме з підстав суперечливості нормам або змісту відповідного податку. Відсутність висновків по суті поставлених запитань (відповідь містить виключно витяги із законодавства) фактично спотворює можливість формулювання платником податків незгоди зі змістом вказаного листа.

В даному випадку, судом встановлено, що листом Державної фіскальної служби України від 26 квітня 2018 року № 14783/6/99-99-12-01-02-15 позивачу надано інформацію, замість податкової консультації,

Зокрема, у листі зазначено наступне:

«Пунктом 230.1 статті 230 Податкового кодексу України передбачено, що акцизні склади, на території яких здійснюється виробництво, оброблення (перероблення) змішування, навантаження-розвантаження, зберігання пального, повинні бути обладнані витратомірами - лічильниками обсягу виробленого та реалізованого пального (далі виратоміри) та рівнемірами - лічильниками рівня пального (продукції) у резервуарі (далі - рівнеміри), які зареєстровані в Єдиному державному реєстрі витратомірів - лічильників обсягу виробленого та реалізованого пального та рівнемірів-лічильників рівня пального у резервуарі. При цьому, відпуск пального без наявності витратомірів та рівнемірів забороняється.

Відповідно до підпункту 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України акцизний склад - спеціально обладнані приміщення на обмеженій території (далі - приміщення), розташовані на митній території України, де під контролем постійних представників контролюючого органу розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі спирту етилового, горілки та лікеро-горілчаних виробів, а також приміщення, розташовані на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, навантаження-розвантаження, зберігання пального (крім скрапленого газу природного, бензолу, метанолу), за винятком приміщень для навантаження-розвантаження, зберігання пального виключно для потреб власного споживання пального розпорядником акцизного складу.

Згідно з Правилами роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1442 (далі - Правила № 1442), роздрібний продаж нафтопродуктів здійснюється через мережу автозаправних станцій (далі - АЗС), що призначені для відпуску споживачам нафтопродуктів.

Відповідно до пункту 3 Правил № 1442 АЗС поділяються на стаціонарні, пересувні та контейнері.

Стаціонарні АЗС - комплекс споруд для приймальня та відпуску нафтопродуктів з наземним або підземним розміщенням резервуарів і з незблокованими з ними паливо-, масло- та газороздавальними колонками.

Отже, на АЗС проходить операція зберігання, навантаження - розвантаження пального, що свою чергу підпадає під визначення акцизного складу, відповідно до підпункту 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України на якому згідно з постановою № 891 повинні бути встановлені засоби вимірювальної техніки - витратоміри та рівноміри пального.

У разі, якщо суб'єкт господарювання є розпорядником акцизних складів, на яких розташовано резервуари, загальна місткість яких перевищує 20 000 куб. метрів, необладнаних витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, на яких здійснюються виробництво, оброблення (перероблення), змішування, навантаження-розвантаження, зберігання пального, відпуск пального без застосування витратомірів-лічильників та/або рівномірів-лічильників, з 1 січня 2019 року такі суб'єкти господарювання притягуються до відповідальності згідно з вимогами пункту 128-1.1 статті 128-1 Податкового кодексу України».

З вищенаведеного вбачається, що відповідачем проінформовано позивача відповідно до приписів вищезазначених норм права, замість надання індивідуальної податкової консультації.

З урахуванням викладеного, суд не вбачає правових перешкод щодо виконання відповідачем обов'язку з надання податкової консультації за зверненням позивача.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2018 року справа №826/2032/16 адміністративне провадження №К/9901/1883/17.

Що стосується клопотання позивача про зобов'язання Державної фіскальної служби України протягом трьох календарних днів подати до Окружного адміністративного суду міста Києва звіт про виконання цього судового рішення, суд зазначає, що відповідно до статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб'єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб'єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи, що відповідач не надав доказів своїх дій з урахуванням пункту 2 частини 2 Кодексу адміністративного судочинства України, позов підлягає задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 77, 78, 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (04053, м. Київ, пров. Несторівський, 3-5, ) - задовольнити.

2. Визнати протиправною бездіяльність Державної фіскальної служби України (04119, місто Київ, пл. Львівська, 8, ) щодо ненадання індивідуальної податкової консультації на звернення ПАТ «Укрнафта» від 10 квітня 2018 року № 01/01/07-1297.

3. Зобов'язати Державну фіскальну службу України надати податкову консультацію в письмовій формі Публічному акціонерному товариству «Укрнафта» на звернення від 10 квітня 2018 року № 01/01/07-1297 протягом п'яти календарних днів з дня набрання законної сили цим рішенням суду.

4. Присудити з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Державної фіскальної служби України (04119, місто Київ, пл. Львівська, 8, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (04053, місто Київ, пров. Несторівський, 3-5, ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3524,00 грн (три тисячі п'ятсот двадцять чотири гривні) відповідно до платіжних доручень від 18 квітня 2018 року № 5023-П18 та від 30 травня 2018 року №7275-П18.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова