Справа № 826/16006/17
Суддя: Кобаль М.І.
Дата ухвалення: 2018-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кобаля М.І.,

Суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

при секретарі: Кривді В.І.

за участю:

представника позивача: Юрченка І.Ю.

представника відповідача: Бондаренко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Українсько-канадське спільне товариство «Торонто-Київ» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2018 року у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства «Українсько-канадське спільне товариство «Торонто-Київ» до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 11.09.2017 року, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Українсько-канадське спільне товариство «Торонто-Київ» (далі - Позивач, ПАТ «Українсько-канадське спільне товариство «Торонто-Київ») звернулося до суду із адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі - Відповідач, ГУ ДФС у місті Києві) у якому просило визнати протиправними і скасувати податкові повідомлення-рішення № та № від 11.09.2017 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2018 року в задоволенні зазначеного адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши представників сторін, що прибули у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати, виходячи з наступного.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно із ч. 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ПАТ «Українсько-канадське спільне товариство «Торонто-Київ» була подана податкова декларація з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 від 19.02.2016 (звітна), в якій ним було задекларовано річну суму податку у загальному розмірі 938 715,65 грн. та відображені авансові щоквартальні внески, у т.ч. за 1 квартал - 234 678,92 грн.

Як зазначено в рішенні ДФС України від 23.11.2017 №27277/6/99-99-11-03-01-25 та підтверджується наявною у справі копією податкової декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 від 19.02.2016 (звітна) в колонці 2 «тип об'єкта житлової та/або нежитлової нерухомості» зазначено код 3, якому відповідає «інший об'єкт житлової нерухомості». Суми грошового зобов'язання, задекларовані в податковій декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відображені в інтегрованій картці по платежу 18010100 (житлова нерухомість).

На підставі акта камеральної перевірки від 23.08.2017 №702/26-15-13-01/14302294 податковим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 11.09.2017 (далі по тексту - оскаржувані податкові повідомлення-рішення):

- № , яким за порушення пп. «б» пп. 266.10.1 п. 266.10 ст. 266 Податкового кодексу України і на підставі ст. 126 цього Кодексу за затримку на 35 днів сплати податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у загальній сумі 234678,95 грн. позивача зобов'язано сплатити штраф у розмірі 20% у сумі 46 935,79 грн.;

- № , яким за порушення пп. «б» пп. 266.10.1 п. 266.10 ст. 266 Податкового кодексу України і на підставі ст. 126 цього Кодексу за затримку на 1 день сплати податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у загальній сумі 234678,60 грн. позивача зобов'язано сплатити штраф у розмірі 10% у сумі 23 467,86 грн.

Рішенням ДФС України від 23.11.2017 №27277/6/99-99-11-03-01-25 про результати розгляду скарги вказані податкові повідомлення-рішення залишені без змін.

Позивач, не погоджуючись з оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є правомірними, з огляду на доводи відповідача і надані ним докази.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи з огляду на наступне.

Спірні правовідносини регулюються нормами Конституції України та Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Стаття 67 Конституції України визначає, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно пп. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

За правилами п. 36.1 ст. 36 ПК України податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Виконанням податкового обов'язку, як передбачено п. 38.1 ст. 38 ПК України, визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.

Право на проведення органами державної податкової служби камеральних перевірок встановлено п.75.1 ст.75 ПК України, згідно якої камеральні та документальні перевірки проводяться органами державної податкової служби в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом.

За приписами п. 75.1 ст.75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Згідно із пп.75.1.1 п.75.1 ст. 75 ПК України камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків, та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального.

Документальною перевіркою, за змістом пп.75.1.2 п.75.1 ст.75 ПКУ, вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Порядок проведення камеральної перевірки встановлений статтею 76 ПК України, пунктами 76.1 та 76.2 якої передбачено, що камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника такого органу або направлення на її проведення. Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком. Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов'язкова. Порядок оформлення результатів камеральної перевірки здійснюється відповідно до вимог статті 86 цього Кодексу.

Аналізуючи зміст вищенаведених норм, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що під час проведення камеральної перевірки не можуть перевірятися інші питання, крім перевірки податкової звітності суцільним порядком. Документами, що мають відношення до такої перевірки, є виключно податкові декларації. Якщо ж під час проведення камеральної перевірки виявлені порушення податкового законодавства, податковий орган має право призначити та провести документальну (виїзну, невиїзну або планову чи позапланову) перевірку платника податків.

Отже, предметом камеральної перевірки може бути лише податкова звітність, тобто відомості, зазначені у відповідній податковій звітності.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було проведено камеральну перевірку своєчасності сплати до бюджету податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Пунктом 57.1 ст. 57 ПК України передбачено, що платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підпунктом 266.6.1 п. 266.6 ст. 266 ПК України передбачено, що базовий податковий (звітний) період для податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, дорівнює календарному року.

Згідно з пп. 266.10.1 п. 266.10 ст. 266 ПК України податкове зобов'язання за звітний рік з податку сплачується юридичними особами авансовими внесками щокварталу до 30 числа місяця, що настає за звітним кварталом, які відображаються в річній податковій декларації.

За правилом п. 126.1 ст. 126 ПК України, у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу. Зокрема, при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Таким чином, за несплату платником податків узгодженої суми грошового зобов'язання у певний термін законодавець для такого платника передбачив негативні наслідки у вигляді штрафних санкцій. При цьому специфіка штрафної санкції, передбаченої вищезазначеним підпунктом, полягає в тому, що вона нараховується контролюючим органом на погашену суму податкового боргу залежно від кількості днів, наступних за останнім днем строку грошового зобов'язання.

Зарахування місцевих податків та зборів, до яких згідно зі ст. 10 ПК України відноситься, зокрема, й податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (у складі податку на майно), до відповідних місцевих бюджетів здійснюється відповідно до Бюджетного кодексу України (далі - БК України).

Частиною 1 ст. 43 БК України визначено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Згідно частин 4, 5 ст. 45 БК України податки і збори та інші доходи державного бюджету зараховуються безпосередньо на єдиний казначейський рахунок і визнаються зарахованими до державного бюджету з дня їх зарахування.

Крім цього, пунктом 22.4 статті 22 Закону України від 5 квітня 2001 року №2346-III «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено, що при використанні розрахункового документа ініціювання переказу вважається завершеним з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника.

Відповідно до п. 109.1 ст. 109 ПК України податковими правопорушеннями є протиправні діяння (дія чи бездіяльність) платників податків, податкових агентів, та/або їх посадових осіб, а також посадових осіб контролюючих органів, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого і покладено на контролюючі органи.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 11.09.2017 № , колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що ПАТ «Українсько-канадське спільне товариство «Торонто-Київ» була подана податкова декларація з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік від 19.02.2016 (звітна), в якій ним було задекларовано річну суму податку у загальному розмірі 938715,65 грн. та відображені авансові щоквартальні внески, у т.ч. за 1 квартал - 234 678,92 грн.

Як вбачається з копії податкової декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік від 19.02.2016 (звітна) в колонці 2 «тип об'єкта житлової та/або нежитлової нерухомості» зазначено код 3, якому відповідає «інший об'єкт житлової нерухомості». Суми грошового зобов'язання, задекларовані в податковій декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відображені в інтегрованій картці по платежу 18010100 (житлова нерухомість).

Таким чином, 19.02.2016 встановлено факт декларування позивачем податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік за об'єкт житлової нерухомості.

Тобто, у позивача, згідно з п. 31.1 ст. 31, п. 36.1 ст. 36, п. 37.1 ст. 37, п. 38.1 ст. 38, пп. «б» пп. 266.10.1 п. 266.10 ст. 266 ПК України, виник податковий обов'язок по сплаті даного податку авансовими внесками щокварталу до 30 числа місяця, що наступає за звітним кварталом.

Належним і допустимим доказом, який підтверджує виконання позивачем вказаного податкового обов'язку є платіжний документ про сплату податкового зобов'язання.

Так, ПАТ «Українсько-канадське спільне товариство «Торонто-Київ» надано суду копію платіжного доручення від 29.04.2016 № 428, згідно з яким, останнім сплачено податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 1 квартал 2016 року в розмірі 234 679 грн.(а.с.21).

Водночас, як встановлено ДФС України під час розгляду скарги і зазначено у рішенні від 23.11.2017 № 27277/6/99-99-11-03-01-25, вказані кошти були перераховані за об'єкт нежитлової нерухомості та відображені в інтегрованій картці по платежу 18010400 (нежитлова нерухомість).

Судом першої інстанції встановлено, що, виявивши помилку у податковій декларації від 19.02.2016, позивачем 03.06.2016 була подана уточнююча податкова декларація №, в якій позивачем зменшено податкове зобов'язання по об'єкту житлової нерухомості до 0,00 грн.

Також, судом першої інстанції було встановлено, що позивачем 03.06.2016 була подана уточнююча податкова декларація № , в якій позивачем змінено у колонці 2 код об'єкта нерухомості з « 3» на « 9», а також збільшено податкове зобов'язання на 938 715,65 грн. та відображені авансові щоквартальні внески, у т.ч. за 1 квартал - 234 678,92 грн., за 2 квартал - 234 678,92 грн., за 3 квартал - 234 678,92 грн., за 4 квартал - 234 678,89 грн. При цьому, позивачем зазначено про заниження (недоплату) податкового зобов'язання з податку за 1 квартал 2016р. у розмірі 234 678,92 грн.

Між тим, вказані обставини судом першої інстанції помилково не взято до уваги.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги надані позивачем пояснення, що зазначені коди в різних колонках, а саме: 2 «тип об'єкта житлової та/або нежитлової нерухомості» зазначено код 3, якому відповідає «інший об'єкт житлової нерухомості», є лише помилкою. В свою чергу, помилкове зазначення неправильного коду не є правовою підставою для висновку про несплату необхідної суми податку у визначений законодавством строк.

Отже, контролюючим органом безпідставно застосовано до позивача штрафні санкції за несвоєчасну сплату податку за І квартал 2016 року, допущена позивачем помилка не спричинила настання будь-яких негативних наслідків або збитків для відповідного бюджету, й, до того ж, в подальшому була самостійно виявлена та усунута, а кошти спрямовані за належністю.

Слід зазначити, що правова позиція стосовно сплати обов'язкових платежів (зборів) вже висловлювалась у постанові Верховного Суду України від 16 червня 2015 року у справі №21-377а15, відповідно до якої здійснення помилки під час перерахування узгодженої суми грошового зобов'язання до державного бюджету в строк, встановлений пунктом 57.1 статті 57 ПК України, має кваліфікуватися як дія, хоча й помилкова. Відтак дії, які не містять ознак бездіяльності платника податків при сплаті узгодженої суми грошового зобов'язання, не можуть бути підставою для застосування штрафів, передбачених пунктом 126.1 статті 126 ПК України. Крім того, Верховний Суд України зазначив, що для підтвердження факту несплати узгодженої суми грошового зобов'язання необхідно встановити, що у визначений законодавством строк, платник податків не вчиняв дії, спрямовані на перерахування узгодженої суми грошового зобов'язання до Державного бюджету.

Аналогічної правової позиції дотримується й Верховний Суд, зокрема у постановах від 17 січня 2018 року у справі №2а-2686/09/2670 (К/9901/2649/18), від 12 червня 2018 року у справі №826/1/16 (К/9901/28108/18) та від 01.08.2018 року у справі 813/2487/17 (№К/9901/4079/17).

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що ПАТ «Українсько-канадське спільне товариство «Торонто-Київ» сплачено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки 29.04.2016 (платіжне доручення №428) за І квартал 2016 року, тобто у строк, передбачений пунктом 266.10.1 пункту 266.10 статті 266 ПК України, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 11.09.2017 № є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 11.09.2017 № , колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як вже зазначалося, 03.06.2016 ПАТ «Українсько-канадське спільне товариство «Торонто-Київ» подано уточнюючу податкову декларацію №, згідно з якою внесок за 4 квартал 2016 року склав 234 678,89 грн.

Податковий орган дійшов висновку про затримку на 1 день сплати узгодженого податкового зобов'язання, з огляду на те, що граничний термін сплати цього податкового зобов'язання припадав 29.01.2017, а сплачено воно було 30.01.2017 згідно з платіжним дорученням № 1331.

Вказані обставини представником позивача не заперечувалися під час розгляду справи в суді першої інстанції. Водночас представник позивача заперечується правильність визначення відповідачем граничного терміну сплати спірного авансового внеску 29.01.2017; позивач стверджує про те, що граничний термін сплати припадає на 30.01.2017. Свої доводи обґрунтовує тим, що граничний день сплати припадає на вихідний (неділя), тому переноситься на перший робочий після нього, посилаючись при цьому на ст. 5 Європейської конвенції про обчислення строків від 16.05.1972 і п. 56.21 ст. 56 ПК України.

Відповідно до зазначено вище положення пп. «б» пп. 266.10.1 п. 266.10 ст. 266 ПК України податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за звітний рік з податку сплачується юридичними особами - авансовими внесками щокварталу до 30 числа місяця, що наступає за звітним кварталом.

Як вбачається з копії платіжного доручення № 1331 від 30.01.2017 року, оригінал якого позивачем надано на вимогу суду апеляційної інстанції, авансовий внесок за 4 квартал 2016 року останнім сплачено 30.01.2017 року, на наступний день після встановленого законодавством строку.

Статтею 5 Європейської конвенції про обчислення строків від 16.05.1972 встановлено. Що при обчисленні строку суботи, неділі та офіційні свята враховуються. Однак, якщо dies ad quem строку, до спливу якого має бути здійснена та чи інша дія, припадає на суботу, неділю, офіційне свято чи день, який вважається офіційним святом, встановлений строк подовжується на перший робочий день, який настає після них.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим висновок податкового органу, з яким погодився суд першої інстанції, що ПАТ «Українсько-канадське спільне товариство «Торонто-Київ» порушено пп. «б» пп. 266.10.1 п. 266.10 ст. 266 ПК України і про наявність підстав для застосування штрафних санкцій у розмірі 10%, передбачених п. 126.1 ст. 126 ПК України.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що ПАТ «Українсько-канадське спільне товариство «Торонто-Київ» сплачено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки 30.01.2017 (платіжне доручення №1331) за 4 квартал 2016 року, тобто у строк, передбачений пунктом 266.10.1 пункту 266.10 статті 266 ПК України, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 11.09.2017 № є протиправним та підлягає скасуванню.

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію, яка висвітлена в п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003, а саме: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)».

Також, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов'язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено правомірність своїх дій та не надано обґрунтованих доводів прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, відповідно до норм чинного законодавства.

Відповідно до пп. «б» п. 4 ч.1 ст. 322 КАС України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням, зокрема, нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, під час подання позовної заяви та апеляційної скарги ТОВ ПАТ «Українсько-канадське спільне товариство «Торонто-Київ» було сплачено судовий збір в розмірі - 8 486,00 грн., що підтверджується квитанціями, які містяться в матеріалах справи.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч.1 ст. 139 КАС України).

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що сплачений позивачем під час подання позовної заяви судовий збір підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст. 243, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українсько-канадське спільне товариство «Торонто-Київ» - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2018 року - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов Приватного акціонерного товариства «Українсько-канадське спільне товариство «Торонто-Київ» до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 11.09.2017 року - задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві № (форми Ш) та № (форми Ш) від 11.09.2017 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві шляхом їх безспірного списання на користь Приватного акціонерного товариства «Українсько-канадське спільне товариство «Торонто-Київ» сплачений при поданні позовної заяви та апеляційної скарги судовий збір в розмірі - 8486,00 грн. (вісім тисяч чотириста вісімдесят шість гривень).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційну скаргу може бути подано безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 329 цього Кодексу - з дня складення постанови в повному обсязі.

Суддя-доповідач: М.І. Кобаль

Судді: О.В. Карпушова

А.Г. Степанюк