Справа № 826/9417/18
Суддя: Патратій О.В.
Дата ухвалення: 2018-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 вересня 2018 року № 826/9417/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Патратій О.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Київспецтранс» до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 21.05.2018р.,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Київспецтранс» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 21.05.2018р.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем вимог чинного податкового законодавства України при прийнятті оскаржуваного рішення. Зокрема, Податковим кодексом України не передбачено встановлення такого податку як плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого Державна фіскальна служба України вважає позовні вимоги безпідставними та просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Так, незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 52 статті 5 ПК України обов'язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

У судовому засіданні 28.08.2018р. представник позивача позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених у позовній заяві, та просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач проти задоволення позову заперечував з мотивів необґрунтованості та безпідставності.

В судовому засіданні 28.08.2018р. сторонами також було подано клопотання про здійснення розгляду справи в порядку письмового провадження відповідно до ст. 194 КАС України. За результатами розгляду поданих клопотань суд їх задовольнив, вирішив здійснювати розгляд справи у письмовому провадженні.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом, 21 травня 2018 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення № від 21.05.2018р., яким збільшено Приватному акціонерному товариству «Київспецтранс» суму грошового зобов'язання за платежем «земельний податок з юридичних осіб», код платежу « 18010500» на загальну суму 258 278,91 грн., з яких 172 185,94 грн. - за податковим зобов'язаннями, 86 092,97 грн. - за штрафними санкціями.

Податкове повідомлення-рішення № від 21.05.2018р. прийнято на підставі Акта № 234/26-15-12-09- 19/02772037 від 25.04.2018р. та висновку про розгляд заперечення від 16.05.2018р. № 22882/10/26-15-12-09-18, якими встановлено порушення ст. 286, п.12.3 ст. 12 Податкового кодексу України, п. 11 Рішення Київської міської ради від 23.06.2011р. № 242/5629 (у редакції рішення від 28.01.2015р. № 58/923 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві).

Відповідно до Розрахунку, який є додатком до вказаного повідомлення-рішення № від 21.05.2018 року, камеральною перевіркою встановлено, що сума податкового зобов'язання з земельного податку з юридичних осіб (КБК 18010500) зазначена ПАТ «Київспецтранс» за січень, лютий 2018 року в уточнюючій податковій декларації за 2018 рік з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) реєстраційний номер від 30.03.2018р., є нижча ніж визначено за результатами камеральної перевірки, оскільки обчислення суми податку проведено товариством без врахування показника НГО земельної ділянки визначеного Довідкою № Ю-28765/2017, Довідкою № Ю-28768/2017 і Довідкою № Ю-28769/2017 про розмір нормативно грошової оцінки (НГО) земельної ділянки, відповідно 72:437:0084, 69:296:0002 та 69:296:0007.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Комунальне підприємство «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» видало довідки від 13.06.2017р. № Ю-28765/2017, № Ю-28768/2017, № Ю-28769/2017 про розмір нормативної грошової оцінки земельних ділянок 72:437:0084, 69:296:0002 та 69:296:0007, відповідно до яких категорія земель - не встановлена, цільове призначення - код відсутній.

За змістом підпункту 10.1.1 пункту 10.1 ст. 10 Податкового кодексу України (далі - ПК України) до місцевих податків належить податок на майно, що у відповідності до п.п. 265.1.3. п. 265.1 ст. 265 ПК України складається в тому числі і з плати за землю, яка в силу вимог підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 цього ж Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до ст. 14 ПК України земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (п.п. 14.1.72. п. 14.1 ст. 14 ПК України); землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (п.п. 14.1.73. п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень розділу ХIII ПК України.

Відповідно до підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), землекористувачі. А в силу вимог підпункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Таким чином, обов'язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV).

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 ЗК і статтею 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Тобто цими нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

За правилами пункту 286.1 статі 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Із аналізу даних норм чинного законодавства слідує, що у розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 287.7 статті 287 ПК України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Аналогічна правова позиція вже була висловлена Верховним Судом України у постанові від 8 червня 2016 року (справа N 21-804а16).

Таким чином, до нового власника об'єкта нерухомості переходить і встановлений податковим законом обов'язок зі сплати податку за земельну ділянку, на якій розташоване набуте ним майно.

За таких обставин, на думку суду, незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельними ділянками (72:437:0084, 69:296:0002 та 69:296:0007) під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК України, обов'язок зі сплати земельного податку виник у Приватного акціонерного товариства «Київспецтранс» з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Разом із тим, суд приходить до висновку про необхідність скасування спірного податкового повідомлення-рішення № від 21.05.2018р. з огляду на наступне.

Основним законодавчим актом, що регулює земельні відносини в Україні є Земельний кодекс України від 25.10.2001 №2768-111, а справляння плати за землю здійснюється відповідно до Податкового кодексу.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру (пункт 286.1 статті 286 Податкового кодексу).

На підставі ст. 10, 265 ПК України земельний податок є складовою частиною податку на майно та належить до місцевих податків.

Відповідно до п.п. 271.1.1. п. 271.1. ст.. 271 ПК України базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом.

Відповідно до п. 10.2. ст. 10 ПК України місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Податковим кодексом визначено, що ставка земельного податку за земельні ділянки, оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3-х відсотків від їх нормативної грошової оцінки (пункт 274.1 статті 274).

Згідно пункт 12.3 статті 12 Податкового кодексу сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Особливості оподаткування платою за землю встановлені ст. 284 ПК України, якою передбачено, що Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території.

Органи місцевого самоврядування до 25 грудня року, що передує звітному, подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки рішення щодо ставок земельного податку та наданих пільг зі сплати земельного податку юридичним та/або фізичним особам за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Нові зміни щодо зазначеної інформації надаються до 1 числа першого місяця кварталу, що настає за звітним кварталом, у якому відбулися зазначені зміни (п. 284.1 ст. 284 ПК України).

Як встановлено судом, Рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 (у редакції рішення Київської міської ради від 28.01.2015 № 58/923) із змінами та доповненнями «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» затверджено «Положення про плату за землю в місті Києві» пунктом 5.4 якого встановлено: «Плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено (крім комунальної власності), встановлюється у розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, за винятком земельних ділянок, ставка податку за які справляється у розмірі, визначеному пунктом 5.3 цього Положення».

Проте, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 квітня 2017 року у справі № 826/10434/16 адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «Компас» задоволено повністю.

Визнано незаконним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили пункт 5.6 «Положення про плату за землю в місті Києві», яке є додатком 3 до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві» в редакції рішення Київської міської ради від 28 січня 2015 року № 58/923 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629»:

« 5.6. Плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено, встановлюється у розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, за винятком земельних ділянок, ставка податку за які справляється у розмірі, визначеному пунктами 5.3 - 5.5 цього Положення.

Дія цього пункту не поширюється у випадках звільнення земельних ділянок від оподаткування або наявності пільг щодо сплати земельного податку».

Зазначена постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 квітня 2017 року у справі № 826/10434/16 залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27.06.2017р.

Таким чином, постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 квітня 2017 року у справі № 826/10434/16 набрала законної сили - 27.06.2017р.

Аналізуючи зміст наведених законодавчих норм та з урахуванням матеріалів справи, суд приходить до висновку, що розрахунок податкового зобов'язання із застосуванням п. 5.6 Положення про плату за землю в місті Києві, яке є додатком 3 до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві» не може вважатися законним та обґрунтованим.

Отже, Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві при визначенні позивачу суми податкового зобов'язання застосувала незаконний пункт нормативно-правого акта та такий що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, зокрема в частині застосування максимальної ставки земельного податку на рівні 3%.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі 826/15139/16 (адміністративне провадження №К/9901/1450/17).

У зв'язку з викладеним, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 77, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № від 21 травня 2018 року.

3. Стягнути на користь Приватного акціонерного товариства «Київспецтранс» (04208, м. Київ, пр-кт. Правди, буд. 85, ) судові витрати за сплату судового збору в загальному розмірі 3 874,18 (три тисячі вісімсот сімдесят чотири) гривень 18 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка 33/19, ).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя О.В. Патратій