Справа № 1540/4460/18
Суддя: Кравченко М.М.
Дата ухвалення: 2018-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 1540/4460/18
УХВАЛА

05 вересня 2018 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Кравченко М.М., вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Департаменту комунальної власності про визнання дій неправомірними, спростування неправдивої інформації, скасування листа, встановлення факту, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Департаменту комунальної власності про визнання дій неправомірними, спростування неправдивої інформації, скасування листа, встановлення факту.

Відповідно до ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

В позовній заяві ОСОБА_1, ОСОБА_2 просять суд: 1. Визнати дії відповідача неправомірними - в частині незаконного привласнення повноважень сесії ОМР, так як відповідач листом від 22.11.10р. незаконно, простим листом, «розглянув заяву ОСОБА_2 від 04.11.10р. «про бажання приватизувати свою земельну ділянку ...», подану ОСОБА_2 в порядку ст. 118 - 122 ЗКУ, замість розгляду цієї заяви на сесії ОМР, - в частині умисного невручення цього листа від 22.11.10р. №01-27 / А-34-1882 -08 ОСОБА_2, в терміни, встановлені ст. 17, 20 Закону «Про звернення громадян», приховував цей лист від нас, щоб ми не змогли в терміни, встановлені законом, оскаржити його, - в частині умисного поширення цим листом від 22.11.10 неправдивої інформації про те, що «ОСОБА_2 не доклала до своєї заяви від 04.11.10р. №01-27 / А-34-1882 геопідоснову 1:500, правовстановлюючі документи на будову і ін. документи про реєстрацію права власності на нерухоме майно». Хоча всі ці документи вказані в додатку до заяви ОСОБА_2 від 04.11.10р. №01-27 / А-34-1882, тобто додавалися до заяви і знаходилися в приватизаційному справі, - в частині що лист від 22.11.10р. невмотивований, так як відповідач в листі не посилається на норми і статті закону, коли необґрунтовано і не мотивовано вимагає «повторно надати документи, які вже були надані позивачкою, як додаток до заяви від 04.11.10р.», - в частині сумніву в його автентичності, так як лист зроблено не на бланку УЗР і на документі стоїть «неживий підпис», тобто воно не є оригіналом документа, що викликає сумнів у його справжності, тому ми просимо цей лист спростувати і скасувати, - в частині визнати, що відмова листом від 22.11.10р. не може бути розглядом заяви ОСОБА_2 «про бажання приватизувати» поданим в порядку ст. 118-122 ЗКУ і підставою для відмови ОМР «розглянути заяву ОСОБА_2«про бажання приватизувати» на сесії ОМР, - в частині того, що в цьому листі відповідач неправдиво пише, що «відповідачем не встановлено конкретний перелік документів, які повинні бути надані громадянином до міськради для отримання позитивного рішення сесії ОМР», ст. 118-122 ЗКУ чітко встановлено «які саме документи необхідно надати для розгляду заяви на сесії ОМР»; 2. Спростувати неправдиву інформацію, записану в листі від 22.11.10р. тим же способом, яким воно було видано і поширювалося, - що листом від 22.11.10р. відповідач, нібито, на законній підставі «розглянув заяву 04.11.10р. ОСОБА_2», «подана в порядку ст. 118 ЗКУ, замість розгляду цієї заяви на сесії ОМР не можна розглянути те, що не входить до повноважень відповідача, встановлені ст.118-122 ЗКУ, а входить тільки в повноваження сесії міськради, - що «ОСОБА_2 нібито не доклала до своєї заяви від 04.11.10р. №01-27 / А-34-1882 геопідоснову 1:500, правовстановлюючі документи на будову і ін., документи про реєстрацію права власності на нерухоме майно», хоча всі ці документи вказані в додатку до заяви ОСОБА_2 від 04.11.10р. №01-27 / А-34-1882. Відповідач в цьому листі від 22.11.10р., Зробив ці неправдиві повідомлення, - що додані ОСОБА_2 до заяви від 04.11.10р. документи не є підставою для прийняття позитивного рішення сесії ОМР, що спростовується висновками рішення сесії ОМР від 30.06.16р. №892-У11 додаток 2 пункт 36, де записано, що згідно зі ст. 118 ЗКУ єдиною підставою для відмови в приватизації є тільки відсутність геопідоснови 1:500 (графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце земельної ділянки), - що в цьому листі відповідач помилково пише, що «відповідачем не встановлено конкретний перелік документів, які повинні бути надані громадянином до міськради для отримання позитивного рішення сесії ОМР», ст. 118-122 ЗКУ чітко встановлено «які саме документи необхідно надати для розгляду заяви на сесії ОМР», так як сесія ОМР виносить остаточне рішення на свій розсуд. Як з'ясувалося в 2016р. в тексті рішення сесія записала, що єдиним документом, який необхідний для отримання позитивного згоди від сесії є «геопідоснова 1:500», яка була додана до заяви ОСОБА_2 від 04.11.10р.; 3. Скасувати лист від 22.11.10р. №01-27 / А-34-1882-08 як невідповідний вимогам ст. 118-122 ЗКУ, так як відмова «дати згоду на приватизацію землі ОСОБА_2..» покладено ЗКУ тільки на мотивоване рішення сесії ОМР, винесене в місячний термін, а не на простий лист відповідача; 4. Встановити, що в архіві ДКС замість оригіналів, зберігаються якісь ксерокопії документів, які не мають відношення до документів, на підставі яких 30.06.16р. сесія ОМР виносила 30.06.16р. своє рішення №892-У11, додаток 2 п. 36.

Розглянувши позовну заяву та додані до неї документи, суддя прийшов до висновку, що у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Департаменту комунальної власності в частині позовних вимог про спростування неправдивої інформації (вимога № 2) та встановлення фактів (вимога № 4) слід відмовити з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Згідно з п.2 ч.1 ст.4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

З аналізу вказаних норм вбачається, що публічно-правовим спором за Кодексом адміністративного судочинства України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Відповідно до п.3.2 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвідомчості справ, пов'язаних із соціальними виплатами» від 09.09.2010 року № 19-рп/2010, головними критеріями судової спеціалізації визнається предмет спірних правовідносин і властива для його розгляду процедура.

Згідно з п.3.2 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями 54 народних депутатів України та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Кримінально-процесуального кодексу України, Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України (щодо принципу інстанційності в системі судів загальної юрисдикції) від 12.07.2011 року № 9-рп/2011 принцип спеціалізації полягає у створенні відповідних спеціалізованих судів для здійснення цивільного, кримінального, адміністративного, господарського судочинства.

Основними ознаками публічно-правових відносин називають: обов'язкову участь у цих відносинах суб'єкта, який наділений публічно-владними повноваженнями; підпорядкованість одного учасника публічно-правових відносин іншому - суб'єкту владних повноважень (що проявляється у можливості суб'єкта владних повноважень вирішувати питання про права і обов'язки підпорядкованої особи); імперативність публічно-правових відносин; домінування публічно-правового інтересу у цих відносинах.

Адміністративно-правовий спір має певні ознаки. Такі спори виникають у сфері державного управління, в процесі здійснення органами виконавчої влади своїх управлінських функцій. Для цих спорів характерно особливе становище його суб'єктів (учасників спірного правовідношення). Обов'язковим учасником адміністративно-правового спору є наділений владними повноваженнями орган виконавчої влади, місцевого самоврядування, посадові особи, наділені державно-владними повноваженнями. Адміністративно-правовий спір має особливий предмет, що пов'язано з широтою і різноплановістю діяльності управлінського характеру.

Обов'язковою ознакою позовної форми захисту права в адміністративному суді має бути наявність спору про право публічне, тобто спору про права і обов'язки в публічних правовідносинах.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Разом з цим, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватно-правових відносин.

Згідно з ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно з ч.2 ст.19 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Відповідно до ч.1 ст.277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно з ч.4 ст.277 Цивільного кодексу України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування.

Відповідно до ч.1 ст.293 Цивільного процесуального кодексу України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п.5 ч.2 ст.293 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч.1 ст.315 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Згідно з ч.2 ст.315 Цивільного процесуального кодексу України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Тобто, суддя вважає, що даний спір ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Департаменту комунальної власності в частині позовних вимог про спростування неправдивої інформації (вимога № 2) та встановлення фактів (вимога № 4) належить до розгляду у місцевому загальному суді в порядку цивільного судочинства, оскільки стосується захисту порушених цивільних прав позивачів.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Згідно з ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У пункті 150 рішення Європейського суду з прав людини від 21.06.2011 року у справі Фруні проти Словаччини, яке набрало статусу остаточного 27.05.2013 року (Заява № 21722/11), Суд зазначив, що згідно з практикою Суду, метою терміну «встановлений законом» у статті 6 Конвенції є гарантування того, що функціонування судової системи у демократичному суспільстві не залежить від виконавчої влади, а регулюється законом, прийнятим парламентом. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути залишена на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не матимуть певної свободи тлумачення відповідного національного законодавства.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з ч.6 ст.7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

За таких обставин, з урахуванням зазначеного, суддя прийшов до висновку, що у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Департаменту комунальної власності в частині позовних вимог про спростування неправдивої інформації (вимога № 2) та встановлення фактів (вимога № 4) необхідно відмовити.

Повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Розглянувши позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Департаменту комунальної власності в частині позовних вимог про визнання дій неправомірними (вимога № 1) та скасування листа (вимога № 3) суддя прийшов до висновку, що вона належить до залишення без руху з наступних підстав.

Відповідно до ч.5 ст.160 КАС України в позовній заяві зазначаються: 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб); поштовий індекс; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України); реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості відомі позивачу), відомі номери засобів зв'язку, офіційна електронна адреса або адреса електронної пошти; 3) зазначення ціни позову, обґрунтований розрахунок суми, що стягується, - якщо у позовній заяві містяться вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної оскаржуваним рішенням, діями, бездіяльністю суб'єкта владних повноважень; 4) зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору - у випадку, якщо законом встановлений обов'язковий досудовий порядок урегулювання спору; 7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; 8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності), зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; 9) у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб'єкта владних повноважень - обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача; 10) у справах щодо оскарження нормативно-правових актів - відомості про застосування оскаржуваного нормативно-правового акта до позивача або належність позивача до суб'єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт; 11) власне письмове підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

В порушення п.2 ч.5 ст.160 КАС України в позовній заяві не зазначено найменування суду першої інстанції, до якого подається заява, повного найменування відповідача, його ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України.

Також, в порушення ч.1 ст.5 та п.4 ч.5 ст.160 КАС України в позовній заяві не конкретно та не чітко вказаний зміст позовних вимог до відповідача.

В порушення п.5 ч.5 ст.160 КАС України позивачі в позовній заяві виклали обставини, якими обґрунтовують свої вимоги, однак не зазначили докази, що підтверджують вказані обставини.

Крім того, в порушення п.8 ч.5 ст.160 КАС України в позовній заяві не зазначено доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою, та не зазначено щодо наявності у позивачів або інших осіб оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

В порушення п.9 ч.5 ст.160 КАС України кожен з позивачів в позовній заяві належним чином не обґрунтував з посиланнями на норми законодавства, яким чином оскаржувані дії та лист відповідача порушують їхні права, свободи, інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Відповідно до ч.1 ст.161 КАС України до позовної заяви додаються її копії, а також копії доданих до позовної заяви документів відповідно до кількості учасників справи, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Згідно з ч.4 ст.161 КАС України позивач зобов'язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Відповідно до ч.2 ст.79 КАС України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви.

Згідно з ч.4 ст.79 КАС України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.

В порушення вказаних норм позивачі до позовної заяви не надали в повному обсязі доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та не зазначили про причини, з яких докази не можуть бути подані разом із поданням позовної заяви. Також, позивачі не надають доказів, які підтверджують, що вони здійснили усі залежні від них дії, спрямовані на отримання цих доказів.

В позовній заяві позивачі просять суд витребувати з архіву ДКС (вул. Черняхівського №6) приватизаційну справу з усіма документами (разом з листом від 22.11.10р.) на підставі яких сесія ОМР 30.06.16р. винесла рішення №892-У11 додаток 2 пункт 36, щоб на судовому засіданні оглядати заяву від 04.11.10р. і лист відповідача від 22.11.10р., у Департаменту комунальної власності (вул. Артилерійська 1) проект рішення сесії ОМР від 30.06.16р., підготовлений відповідачем для розгляду його на сесії ОМР.

Відповідно до ч.5 ст.161 КАС України у разі необхідності до позовної заяви додаються клопотання та заяви позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, участь у судовому засіданні щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, звільнення (відстрочення, розстрочення, зменшення) від сплати судового збору, про призначення експертизи, витребування доказів, про забезпечення надання безоплатної правничої допомоги, якщо відповідний орган відмовив у її наданні, тощо.

Згідно з ч.ч.1-2 ст.80 КАС України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 79 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, що подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів, та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Разом з цим, до поданого позову позивачі не додали відповідного клопотання про витребування доказів із зазначенням доказів, які витребовуються, обставин, які можуть підтвердити ці докази, або аргументів, які вони можуть спростувати, підстав, з яких випливає, що ці докази має відповідна особа, заходів, яких особа, що подає клопотання, вжила для отримання цих доказів самостійно, доказів вжиття таких заходів, та (або) причин неможливості самостійного отримання цих доказів.

Відповідно до ч.2 ст.94 КАС України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не визначено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Згідно з ч.ч.4-5 ст.94 КАС України копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

В порушення зазначених норм позивачі до позовної заяви не надали в повному обсязі належним чином засвідчених копій доказів, що приєднуються до позовної заяви.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В позові позивачі зазначають, що лише 17.07.2018 року вони дізналися про існування оскаржуваного листа. Разом з цим, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин позивачі до суду не надали.

Таким чином, суддя вважає за необхідне позивачам вказати та обґрунтувати коли вони дізнався або повинні були дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. На підтвердження вказаних обставин надати відповідні докази.

Суддя зазначає, що дотримання строків звернення до суду з позовом є однією з обов'язкових передумов ефективності адміністративних проваджень щодо строку розгляду адміністративних справ, оскільки захист прав, свобод та інтересів осіб безпосередньо залежить від меж їх реалізації у часі. Провадження в адміністративних судах, як спосіб захисту цих прав, базується на процесуальних принципах та забезпечується чітко регламентованими строками. Дотримання цих строків впливає на права та обов'язки учасників адміністративних правовідносин, спонукаючи їх до своєчасного здійснення наданих їм прав чи виконання покладених на них обов'язків.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс та інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії», справа «Голдер проти Сполученого Королівства»).

Показовою в питанні застосування строку позовної давності в контексті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є справа «Gradescolo S.R.L. проти Молдови». У цій справі Суд послався на прецедентне право щодо дотримання вимог стосовно допустимості застосування процесуального закону, як важливого аспекту права на справедливий судовий розгляд. Роль позовної давності має велике значення під час інтерпретації преамбули конвенції, відповідна частини якої проголошує верховенство закону, що є обов'язком для країн, які підписали Конвенцію. Дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов'язано з реалізацією права на справедливий суд. Наявність такої умови запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах.

Відповідно до ч.1 ст.123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Згідно з ч.2 ст.123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до ч.1 ст.169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п'яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Згідно з ч.2 ст.169 КАС України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Зазначені недоліки необхідно усунути шляхом подання до суду належним чином оформленої заяви про усунення недоліків позовної заяви з відповідними додатками (документами) для суду та відповідно до кількості учасників справи.

За таких обставин позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Департаменту комунальної власності в частині позовних вимог про визнання дій неправомірними (вимога № 1) та скасування листа (вимога № 3) повинен бути залишений без руху, а позивачам наданий термін для усунення недоліків.

Керуючись ст.ст.2, 4-7, 19, 79, 80, 94, 122-123, 160-161, 169-171, 243, 248 КАС України, суддя -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Департаменту комунальної власності в частині позовних вимог про спростування неправдивої інформації (вимога № 2) та встановлення фактів (вимога № 4).

2. Залишити без руху позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Департаменту комунальної власності в частині позовних вимог про визнання дій неправомірними (вимога № 1) та скасування листа (вимога № 3).

3. Встановити строк для усунення недоліків позовної заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Департаменту комунальної власності в частині позовних вимог про визнання дій неправомірними (вимога № 1) та скасування листа (вимога № 3) - п'ять днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху позивачами. В іншому випадку позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Департаменту комунальної власності в частині позовних вимог про визнання дій неправомірними (вимога № 1) та скасування листа (вимога № 3) буде повернутий позивачам.

Порядок і строки оскарження ухвали визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Ухвала набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.256 КАС України.

Суддя М.М. Кравченко