Справа № 815/1181/18     
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2018-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1181/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2018 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Марина П.П.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання протиправною бездіяльності, зобовязання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди в сумі 45000,00 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради в якому він просить визнання протиправною бездіяльності відповідача, що виразилася у порушенні вимог ст.7 Закону України «Про інформацію», ст.20 Закону України «Про звернення громадян», ст.20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» при розгляді звернення позивача від 28.12.2017 року; зобовязати відповідача надати запитувану у зверненні позивача від 28.12.2017 року інформацію; зобовязати відповідача дотримуватись законів України «Про інформацію», «Про звернення громадян», «Про доступ до публічної інформації»; стягнути з відповідача на користь позивача 45000 (сорок пять тисяч) гривень у якості компенсації моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених позовних вимог в позовній заяві позивач зазначив, що 28.12.2017 року засобами електронної пошти він звернувся до Одеської міської ради із запитом на інформацію та зазначив, що відповідь досі не отримав. Не надавши відповідь на запит відповідач порушив ст.7 Закону України «Про інформацію», ст.20 Закону України «Про звернення громадян», ст.20 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Такі дії відповідача позивач трактує як бездіяльність, що призвела до моральних страждань його особистості на конституційних засадах.

Відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву згідно якого відповідач заперечує проти зазначеного позову, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. В обґрунтування заперечень відповідач зазначає, що 28.12.2017 року позивач звернувся до Одеського міського голови із запитом, в якому просив підтвердити, що торговельне приміщення за адресою: м. Одеса, вул.Сонячна, 8, є приватною власністю. Розгляд відповідного звернення було доручено профільному виконавчому органу міської ради, а саме, управлінню розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, яке листом від 10.01.2018 року надало відповідь на вказане звернення в якій заявника повідомлено про те, що згідно з п.п.7.1 Правил підставою для встановлення тимчасових споруд є паспорт та відповідний договір на право тимчасового користування місцем під розміщенням тимчасової споруди, укладений з ОСОБА_2. Враховуючи вищевикладене, позивачу надано повну, вичерпну та своєчасну відповідь на порушене у його зверненні питання, чим дотримано вимоги Закону України «Про звернення громадян», що вказує на безпідставність заявленої позовної вимоги та виключає можливість її задоволення. Позовні вимоги ОСОБА_1 стосовно визнання протиправної бездіяльності Одеської міської ради та зобовязання вчинити певні дії задоволенню не підлягають, оскільки відповідь заявнику надана у встановлений законодавством строк. Одеська міська рада, під час виконання покладених на неї законодавцем обов'язків діє виключно на підставі і з урахуванням норм чинного законодавства, що ніяким чином не спростовується доводами позивача, викладеними у позовній заяві.

Крім того, заявлена стосовно зобовязання відповідача дотримуватись Законів України «Про звернення громадян», «Про інформацію», «Про доступ до публічної інформації» під час розгляду звернення громадян є необгрунтованою та не підлягає задоволенню, оскільки має неконкретний характер, стосується загального виконання законодавства України, що виходить за межі спірних правовідносин та поширюється на відносини, що лише можуть виникати у майбутньому, тоді як завданням адміністративного судочинства є захист вже порушених прав, свобод та інтересів, що виключає можливість захисту вірогідних у майбутньому порушень. Крім того, відповідний обовязок вже закріплено Конституцією України та Законами України, та додаткового зобовязання рішенням суду не потребує. Також позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідача, що виразилась у порушенні ст. 7 Закону України «Про інформацію» та ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» при розгляді звернення позивача від 28.12.2017 року, на що відповідач заперечує з огляду на те, що ОСОБА_1 не наводить конкретних доводів, які б вказували на порушення відповідачем визначених законодавцем правил у процесі створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації та жодним чином не обґрунтовує яким саме чином було порушено його права чи охоронювані законом інтереси внаслідок вчинення певних дій з боку відповідача. До того ж, форма звернення ОСОБА_1 з проханням підтвердити факт виключає можливість розгляду останнього у порядку, встановленому законодавством про доступ до публічної інформації, внаслідок чого з метою своєчасного надання уповноваженим органом з розгляду порушеного у зверненні питання належної відповіді на звернення від 28.12.2017 року відповідь було надано у порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян». Також відповідач зазначає, що позивач звернувся до суду, стверджуючи про порушення свого права бездіяльністю Одеської міської ради, не наводячи жодного належного та допустимого доказу на підтвердження викладеної у позовній заяві позиції. Водночас, виходячи з приписів процесуального закону, доказування не може грунтуватися на припущеннях. Вказане є додатковою підставою стверджувати про відсутність порушеного права у позивача, необґрунтованість та безпідставність його позовної заяви взагалі, у звязку із чим Одеська міська рада звертає увагу суду на необхідність у відмові у задоволенні такої позовної заяви. Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення моральної шкоди відповідач зазначає, що позивачем не надано жодного доказу, що доводить існування причинно-наслідкового звязку між його моральними стражданнями та діями Одеської міської ради, а також доказів на підтвердження зазначеного позивачем розміру шкоди, нібито завданої такими діями відповідача, а тому, саме відсутність вини та протиправності в діях Одеської міської ради, а також відсутність належних доказів завдання моральної шкоди, вимоги в частині стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Позивачем 07.08.2018 року до суд надано відповідь на відзив в які позивач стверджує, що лист №3/0112/3 від 10.01.2018 року, що міститься в додатках до відзиву, він побачив вперше 04.08.2018 року, тобто, після подання позову. Також, позивач зазначає, що

надане ним звернення від 28.12.2018 року є запитом на отримання інформації і в будь-якому випадку, відповідач мав - і міг - повідомити позивача про розгляд звернення у розрізі норм Закону України «Про звернення громадян» - принаймні, на електронну пошту. Крім того, у своєму зверненні позивач стверджує, що просив надати відповідь на електронну пошту, що виключає потенційні затримки при відправленні звичайною поштою - однак, відповідач ігнорував це прохання і тепер відбріхується та виправдовується в суді, а копія реєстру на відправлення кореспонденції, копія роздруківки з системи документообігу, що вони додані до відзиву, не можуть бути долучені до матеріалів справи, оскільки останні не завірені.

Відповідачем 14.08.2018 року до суд було надано заперечення на відповідь на відзив, згідно яких відповідач наполягає, що лист позивача від 28.12.2018 року було розглянуто саме у порядку визначеному Заоном України «Про звернення громадян» так, як форма звернення позивача з проханням підтвердити факт виключає можливість його розгляду відповідно до законодавства. Також, відповідач наголошує, що в зверненні позивача від 28.12.2018 року не було висловлено прохання надати відповідь на електронну адресу, що повністю спростовує доводи позивача з цього приводу.

Представником відповідача 31.08.2018 року через канцелярію суду надано заяву про розгляд справи за відсутності представника Одеської міської ради.

Позивач у позові зазначив про розгляд справи за його відсутності.

У звязку з відсутністю потреби заслухання свідка чи експерта, судом, керуючись положеннями ч.9 ст.205 КАС України, прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, оцінивши їх за власним внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді справи, суд встановив наступні факти та обставини.

ОСОБА_1, 28.12.2017 року надіслав на електронну пошту Одеської міської ради () запит на отримання інформації, адресований голові Одеської міської ради, в якому просив підтвердити, що торгівельне приміщення за адресою м. Одеса, вул.Сонячна, 8, (магазин солодощів, крайній до вулиці Шовкунека) є приватною власністю (а.с.12).

ОСОБА_2 розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів 10.01.2018 року за №3/0112/3 було надано відповідь на вказаний запит позивача, в якій повідомлено позивачу, що станом на теперішній час між ОСОБА_2 та субєктом господарювання укладений діючий договір №ТС-27/16 від 09.03.2016 року на право тимчасового використання місця по вул. Сонячна, 8, у місті Одесі під розміщення стаціонарної тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності (реалізація солодощів). Даний договір укладено на підставі затвердженого паспорту привязки тимчасової споруди ОСОБА_2 архітектури та містобудування Одеської міської ради (а.с.66).

Вказаний лист від 10.01.2018 року був відправлений на імя ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 (а.с.67) простою кореспонденцією що підтверджується наявною в матеріалах справи копією реєстру на відправлення кореспонденції ОСОБА_2 розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради за січень 2018 року.

Як зазначено позивачем лист від 10.01.2018 року за №3/0112/3 він отримав лише 04.08.2018 року. Про його існування позивач не знав до моменту подання позову до суду і тому звернувся до суду з даним позовом вважаючи, що відповідачем була проявлена бездіяльність щодо розгляду його звернення та ненадання відповіді та порушено вимоги ст.7 Закону України «Про інформацію», ст.20 Закону України «Про звернення громадян», ст.20 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Відповідно до ст.3 Конституції України, людина її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права, свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність.

Утвердження і забезпечення прав свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк

Закон України «Про звернення громадян» регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Відповідно до ст.1 вказаного Закону, громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарг.

Згідно ст.15 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про звернення громадян», громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право, серед іншого, одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

Відповідно до ст.20 Закону України «Про звернення громадян», звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії запиту на отримання інформації від 28.12.2017 року ОСОБА_1 просить підтвердити, що торгівельне приміщення за адресою м. Одеса, вул.Сонячна, 8, (магазин солодощів, крайній до вулиці Шовкунека) є приватною власністю (а.с.12).

На вказаний запит позивача ОСОБА_2 розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів від 10.01.2018 року за №3/0112/3 було надано відповідь в якій повідомлено позивачу, що станом на теперішній час, між ОСОБА_2 та субєктом господарювання укладений діючий договір №ТС-27/16 від 09.03.2016 року на право тимчасового використання місця по вул. Сонячна, 8, у місті Одесі під розміщення стаціонарної тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності (реалізація солодощів). Даний договір укладено на підставі затвердженого паспорту привязки тимчасової споруди ОСОБА_2 архітектури та містобудування Одеської міської ради (а.с.66).

Як вбачається з копії реєстру на відправлення кореспонденції ОСОБА_2 розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради за січень 2018 року вказаний лист від 10.01.2018 року був відправлений на імя ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 (а.с.67) простою кореспонденцією. Тобто, відповідачем було надано відповідь на звернення позивача в строк, що передбачений законодавством.

Позивач у своїй відповіді на відзив вказує, що отримав лист з відповіддю відповідача на його звернення лише 04.08.2018 року, а тому не знав про його існування до подання позову до суду.

Таким чином, враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що Одеською міською радою надано відповідь на звернення позивача та не порушено вимог Закону України «Про звернення громадян» оскільки, за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 за наданням інформації позивачу надана відповідь, яка була направлена останньому поштою так, як будь яких вимог щодо способу надання запитуваної інформації позивачем зазначено не було. До того ж, вказані дії відповідача не можна кваліфікувати як бездіяльність, адже фактично ним було здійснено дії на виконання вимог позивача.

Крім того, посилання відповідача на те, що ним у зверненні було зазначено про надання відповіді на електронну пошту суд вважає необґрунтованими, адже вказаний запит не містить такого прохання, а тому суд не бере до уваги зазначене позивачем твердження.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» Запит на інформацію має містити: 1) ім'я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв'язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі. З метою спрощення процедури оформлення письмових запитів на інформацію особа може подавати запит шляхом заповнення відповідних форм запитів на інформацію, які можна отримати в розпорядника інформації та на офіційному веб-сайті відповідного розпорядника. Зазначені форми мають містити стислу інструкцію щодо процедури подання запиту на інформацію, її отримання тощо.

Наказом Міністерства юстиції України від 26.05.2011 року №1434/5 Про затвердження форм для подання запиту на отримання публічної інформації, затверджено форму для подання запиту на отримання публічної інформації від фізичної особи в письмовому вигляді.

Відповідно до п.5 примітки вказаного наказу у запиті необхідно зазначити спосіб отримання інформації.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії запиту ОСОБА_1 на отримання інформації від 28.12.2017 року даний запит не відповідає вимогам передбаченим для запиту на отримання публічної інформації, а отже не є запитом на отримання публічної інформації. Позивач бажаючи отримати інформацію шляхом надання запиту на отримання публічної інформації, повинен був дотримуватись встановлених законом вимог для та процедури.

Враховуючи зазначене, посилання відповідача, що надане ним звернення від 28.12.2018 року є запитом на отримання інформації не є обґрунтованим.

Щодо зазначення позиваче про порушення відповідачем ст.7 Закону України «Про інформацію» суд зазначає наступне.

За змістом ст.7 Закону України «Про інформацію» передбачено, що право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб'єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб'єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію. Забороняється вилучення і знищення друкованих видань, експонатів, інформаційних банків, документів з архівних, бібліотечних, музейних фондів, крім встановлених законом випадків або на підставі рішення суду. Право на інформацію, створену в процесі діяльності фізичної чи юридичної особи, суб'єкта владних повноважень або за рахунок фізичної чи юридичної особи, Державного бюджету України, місцевого бюджету, охороняється в порядку, визначеному законом.

Виходячи зі змісту вказаної норми, суд зазначає, що відповідачем при наданні відповіді на звернення позивача за наданням інформації, не було обмежено право позивача на доступ до інформації та форму її отримання. Відповідачем було надано запитувану позивачем інформацію у розрізі Закону України «Про звернення громадян» і виконано вимоги зазначеного запиту.

Суд зазначає, що не є обґрунтованим посилання позивача на те, що надана відповідачем інформація порушила права позивача, адже цілю надання позивачем запиту на отримання інформації було фактичне її отримання. Способу надання інформації чи будь-яких інших вимог позивачем зазначено не було.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем не було порушено вимог законодавства, зокрема Закону України «Про доступ до публічної інформації» та ст.7 Закону України «Про інформацію», Закону України «Про звернення громадян» при наданні відповіді на звернення позивача від 28.12.2018 року та було надано змістовну відповідь, а тому позовні вимоги позивача про визнання бездіяльності відповідача при наданні відповіді на звернення позивача від 28.12.2018 року не підлягають задоволенню.

Враховуючи, що суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача, що виразилася у порушенні вимог ст.7 Закону України «Про інформацію», ст.20 Закону України «Про звернення громадян», ст.20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» при розгляді звернення позивача від 28.12.2017 року позовні вимоги щодо зобовязання відповідача надати запитувану у зверненні позивача від 28.12.2017 року інформацію, дотримуватись законів України «Про інформацію», «Про звернення громадян», «Про доступ до публічної інформації» та стягнути з відповідача на користь позивача 45000 (сорок пять тисяч) гривень у якості компенсації моральної шкоди не підлягають задоволенню як похідні.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Судові витрати розподілити відповідно до ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст.3, 19, 22, 55 Конституції України, ст.ст.9, 72-77, 94, 132,139, 241-246, 250, 251, 293, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позов ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання протиправною бездіяльності, зобовязання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди в сумі 45000,00 грн. відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно до п.15.5 ч.І Перехідних положень КАС України апеляційна скарга подається до або через відповідні суди, а матеріали справи витребуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_1, 65049, м.Одеса, пров.Економічний, 2, кв.73, ІК НОМЕР_1;

Відповідач: Одеська міська рада (, 65004, м.Одеса, пл.Думська, 1)

Суддя П.П.Марин

.