Справа № 807/300/18
Суддя: Плеханова З.Б.
Дата ухвалення: 2018-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

22 серпня 2018 року м. Ужгород№ 807/300/18

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Плеханова З.Б.

при секретарі Цапфел Е.О.

за участю:

позивача: ОСОБА_1 ,представник - ОСОБА_2;

відповідача: ОСОБА_3 районна рада ,представник - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 районної ради про визнання незаконними та скасування окремих норм Положення, що затверджене Рішенням ОСОБА_3 районної ради Закарпатської області сімнадцятої сесії VII скликання №172 від 30.11.2017 року ,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до ОСОБА_3 районної ради, яким просить:

1.Визнати незаконним та нечинним з моменту прийняття Положення про порядок призначення та звільнення із займаної посади керівників підприємств, установ та закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ Воловецького району, затверджене Рішенням ОСОБА_3 районної ради Закарпатської області сімнадцятої сесії VII скликання №172 від 30.11.2017 року в частині абзацу 2 пункту 2.14 та в частині пункту 4.6 Положення.

2.Судові витрати покласти на Відповідача.

1. Позиції сторін

В обґрунтування позовних вимог зазначено що Рішенням ОСОБА_3 районної ради рішенням сімнадцятої сесії VII скликання №172 від 30.11.2017 року було затверджено Положення про порядок призначення та звільнення із займаної посади керівників підприємств, установ та закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ Воловецького району. Позивач вважає, що оскаржуване Положення в частині, зокрема, абзац 2 пункту 2.14 та пункт 4.6 Положення, є таким, що не відповідає та суперечить актам чинного законодавства України вищої юридичної сили, порушує права Позивача та підлягає визнанню незаконним та нечинним з моменту прийняття.

ОСОБА_1 був призначений на посаду головного лікаря ОСОБА_3 центральної районної лікарні з 23 вересня 2002 року на підставі наказу Управління охорони здоров'я Закарпатської обласної державної адміністрації №528-К від 16.09.2002 року. 22.12.2017 року ОСОБА_1 було внесено запис у трудову книжку №11 про те, що згідно рішення №169 від 30.11.2017 року сімнадцятої сесії VII скликання ОСОБА_3 районної ради ОСОБА_3 центральна районна лікарня перейменована у Комунальний заклад «ОСОБА_3 центральна районна лікарня ОСОБА_3 районної ради». Тобто. фактично відбулася тільки зміна засновника та перейменування закладу. Проте. 06.03.2018 року з посиланням пункти 2.14, 4.6 оскаржуваного Положення ОСОБА_3 районною радою було прийнято рішення №229 «Про звільнення з посади головного лікаря Комунального закладу «ОСОБА_3 центральна районна лікарня ОСОБА_3 районної ради» ОСОБА_1І.», згідно з п.1 якого ОСОБА_1 звільнено за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України «у зв'язку з відмовою сесії ради укласти контракт».

Водночас, з посиланням на вищевказане оспорюване рішення ради, 06.03.2018 року головою ОСОБА_3 районної ради видано розпорядження №26, яким ОСОБА_1 звільнено з посади головного лікаря Комунального закладу «ОСОБА_3 центральна районна лікарня ОСОБА_3 районної ради» з тих самих підстав за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України. Зважаючи на викладене, оскаржуване Положення було застосовано до Позивача, в результаті чого його було звільнено з займаної посади головного лікаря Комунального закладу «ОСОБА_3 центральна районна лікарня ОСОБА_3 районної ради», чим, як вважає позивач, було грубо порушено його права.

На адресу суду надійшов відзив представника ОСОБА_3 районної ради про заперечення щодо позову, де зокрема, зазначає що позовні вимоги ОСОБА_1 ОСОБА_3 районною радою не визнаються. ОСОБА_3 районною радою визнаються фактичні обставини справи щодо затвердження рішенням ради від 30 листопада 2017 року № 172 Положення про порядок призначення та звільнення із займаної посади керівників підприємств, установ та закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл селищ Воловецького району. Вважає безпідставним твердження позивача про те, що пункти 2.14 та 4.6 Положення суперечать пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю, оскільки в них не міститься заперечення даної норми, вказівки щодо її незастосування тощо. За таких обставин ОСОБА_3 районною радою у відповідності до Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Основ законодавства України про охорону здоров'я, в порядку визначеному чинним законодавством та в межах компетенції було прийнято рішення, а оскаржуваними пунктами Положення врегульовано правовідносини з застосуванням способу правового регулювання аналогічного до використаного в загальному нормативно-правовому акті законодавства про працю. В зв'язку з викладеним позов позивача є безпідставним, а тому в задоволенні позовних вимог просить відмовити.

25 травня 2018 року, на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив на адміністративний позов. відповідно до якого зазначено, що доводи Відповідача про те, що при прийнятті оскаржуваного Положення ОСОБА_3 районна рада керувалась «аналогією закону» є безпідставними, оскільки така позиція суперечить всім конституційним принципам правового регулювання в Україні, а також нормативним актам вищої юридичної сили. Зазначає, що для керівників підприємств державної форми власності було встановлено інший, більш жорсткий порядок їх призначення та звільнення, законодавець не поширив на сферу комунальної і приватної власності таке ж регулювання в тому числі - не поширив на керівників підприємств іншої, ніж державна, власності пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 р. № 203 на який покликається Відповідач. Також зазначає, що оскаржуване Положення суперечить постанові Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 р. № 642 «Про затвердження Порядку укладення контракту з керівником державного, комунального закладу охорони здоров'я та Типової форми контракту з керівником державного, комунального закладу охорони здоров'я». Відповідачем жодним чином не спростовано, що пунктом 1 ст.40 КЗпП України не передбачено такої підстави для звільнення, як «відмова районної ради укласти контракт», «неприйняття районною радою рішення про призначення», як це має місце в оспорюваному Положенні. Покликання Відповідача на те, що пункт 1 ст.40 КЗпП України не містить «заперечення оскаржуваних норм Положення» є нічим іншим, як припущенням, і розширювальним тлумаченням норми закону вищої юридичної сили, тоді як таке довільне тлумачення законів України є прямим порушенням ст.19 Конституції України. Отже, оскаржуване Положення суперечить нормативному акту вищої юридичної сили, а саме - Кодексу законів України про працю. Оскаржуваним Положенням Відповідач порушив принцип правової визначеності і застосування його до Позивача призвело до нічим необґрунтованого обмеження прав і свобод Позивача. Враховуючи викладене вище, а також те, що Відповідачем не доведено правомірність прийнятого ним рішення та порушено таким рішенням права Позивача.

В судовому засіданні учасники сторони підтримали свої позиції щодо предмету спору.

Заслухавши учасників справи, встановивши обставини справи на підставі досліджених в судовому засіданні доказів, проаналізувавши норми права, які підлягають або не підлягають застосуванню до даних правовідносин, надавши оцінку кожному аргументу сторін та мотиви суду, з яких суд дійшов до висновків у справі, суд констатує наступне.

2. Обставини , встановлені судом.

ОСОБА_1 був призначений на посаду головного лікаря ОСОБА_3 центральної районної лікарні з 23 вересня 2002 року на підставі наказу Управління охорони здоров'я Закарпатської обласної державної адміністрації №528-К від 16.09.2002 року.( а.с.28).

Відповідно до розпорядження голови ОСОБА_3 районної державної адміністрації №276 26.11.2017 року ОСОБА_3 районна державна адміністрація вийшла зі складу засновників Комунального закладу «ОСОБА_3 центральна районна лікарня» та передала права і обов'язки засновника цього закладу ОСОБА_3 районній раді Закарпатської області.( а.с.123-124).

Рішенням ОСОБА_3 районної ради рішенням сімнадцятої сесії VII скликання №172 від 30.11.2017 року було затверджено Положення про порядок призначення та звільнення із займаної посади керівників підприємств, установ та закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ Воловецького району (надалі -оскаржуване Положення) ( а.с.25).

22.12.2017 року, позивачу було внесено запис у трудову книжку №11 про те, що згідно рішення №169 від 30.11.2017 року сімнадцятої сесії VII скликання ОСОБА_3 районної ради ОСОБА_3 центральна районна лікарня перейменована у Комунальний заклад «ОСОБА_3 центральна районна лікарня ОСОБА_3 районної ради». Тобто фактично відбулася тільки зміна засновника та перейменування закладу.) (а.с.26-27, 125-126).

12.01.2018 року ОСОБА_3 районною радою було надіслано ОСОБА_1, як головному лікарю Комунального закладу «ОСОБА_3 центральна районна лікарня ОСОБА_3 районної ради», повідомлення про зміну істотних умов праці, які полягають в укладенні строкового трудового договору у формі контракту та запропоновано погодитися або відмовитися від продовження роботи в нових умовах, що буде мати наслідком звільнення його з посади за п.6 ст.36 КЗпП України.( а.с.152).

У відповідь на дане повідомлення листом від 26.02.2018 року, позивач надав згоду на зміну істотних умов праці, які полягають в укладенні строкового трудового договору у формі контракту без погіршення істотних умов праці, в тому числі тих, на яких його було прийнято на роботу та надано раді підписані два примірники контракту, з проханням один підписаний примірник йому повернути.( а.с.153).

01.03.2018 року у відповідь на лист ОСОБА_1 від 26.02.2018 року, ОСОБА_3 районною радою листом №49 Позивача повідомлено про розгляд його листа щодо надання згоди на зміну істотних умов праці та запропоновано ОСОБА_1 подати додаткові документи, необхідні для його призначення, які передбачені Положенням про порядок призначення та звільнення із займаної посади керівників підприємств, установ та закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ Воловецького району, затвердженим рішенням XVII сесії районної ради сьомого, скликання від 30.11.2017 року №172. У листі було наголошено, що ненадання документів згідно з Положенням буде мати наслідком звільнення позивача з посади за п.6 ст.36 КЗпП України.( а.с.157-158).

У відповідь на зазначений лист 02.03.2018 року ОСОБА_1 повідомив, що вказане вище Положення не може бути застосовано, оскільки посада головного лікаря не є вакантною, однак на вимогу надав ОСОБА_3 районній раді власноручно написану заяву про підписання контракту та запитувані документи згідно з переліком, зазначеним нею у листі від 01.03.2018 року №49 та повторно попросив повернути один примірник підписаного контракту.( а.с.159-162).

Проте, 06.03.2018 року з посиланням пункти 2.14, 4.6 оскаржуваного Положення ОСОБА_3 районною радою було прийнято рішення №229 «Про звільнення з посади головного лікаря Комунального закладу «ОСОБА_3 центральна районна лікарня ОСОБА_3 районної ради» ОСОБА_1І.», згідно з п.1 якого ОСОБА_1 звільнено за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України «у зв'язку з відмовою сесії ради укласти контракт».

Водночас, з посиланням на вищевказане оспорюване рішення ради, 06.03.2018 року головою ОСОБА_3 районної ради видано розпорядження №26, яким ОСОБА_1 звільнено з посади головного лікаря Комунального закладу «ОСОБА_3 центральна районна лікарня ОСОБА_3 районної ради» з тих самих підстав за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.

06.03.2018 року головою ОСОБА_3 районної ради видано розпорядження №26, яким ОСОБА_1 звільнено з посади головного лікаря Комунального закладу «ОСОБА_3 центральна районна лікарня ОСОБА_3 районної ради» з тих самих підстав за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України ( а.с.30).

3. Мотиви суду та норми права, застосовані судом.

Відповідно до абзацу 2 пункту 2.14 оскаржуваного Положення «У разі відмови районної ради укласти контракт з керівником суб'єкта господарювання (неприйняття рішення про призначення), трудовий договір розривається на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України».

Відповідно до п. 4.6. оскаржуваного Положення «У разі відмови районної ради укласти контракт з керівником суб'єкта господарювання (неприйняття рішення про призначення), в тому числі у випадках, передбачених пунктом 2.14 цього Положення трудовий договір розривається на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, про що рада приймає відповідне рішення».

Окрім того, суд не бере до уваги доводи Відповідача про те, що при прийнятті оскаржуваного Положення ОСОБА_3 районна рада керувалась «аналогією закону», оскільки така позиція суперечить всім конституційним принципам правового регулювання в Україні, а також нормативним актам вищої юридичної сили.

Посилання Відповідача на Положення про порядок укладення контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 р. № 203, є безпідставним, оскільки: комунальний заклад «ОСОБА_3 районна лікарня ОСОБА_3 районної ради», головним лікарем якого був позивач, не належить до державної власності, що Відповідачем повністю визнається. Натомість вказане Положення поширюється виключно на керівників підприємств, що є у державній власності, та було прийнято відповідно до статті 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності». ОСОБА_3 центральна районна лікарня також не є підприємством, а є установою, що є зовсім іншою організаційно-правовою формою. Для керівників підприємств і установ комунальної власності існує інший нормативний акт - постанова Кабінету Міністрів України від 19.03.1994 року № 170 «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору», яка не поширюється на керівників підприємств державної форми власності.

Оскаржуване Положення про порядок призначення та звільнення із займаної посади керівників підприємств, установ та закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ Воловецького району, затверджене рішенням сесії районної ради від 30.11.2017 року № 172, не містить посилань на постанову Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 р. № 203.

Натомість з тексту цього Положення (п.1.1) вбачається, що воно розроблене відповідно до зовсім іншої постанови Кабінету Міністрів України, а саме - від 19.03.1994 року № 170 «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору», якою затверджено Положення про порядок укладення контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників.

З вказаного Положення вбачається, що воно не поширюється на керівників державної форми власності, порядок укладення контрактів з якими регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 р. № 203.

Тобто Відповідач цілком безпідставно посилається на постанову Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 р. № 203, яка не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки стосується зовсім іншої сфери регулювання, тому «аналогія» в даному випадку не може мати місця.

В той же час, постанова Кабінету Міністрів України, а саме - від 19.03.1994 року № 170 «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору» не містить жодної підстави для розірвання трудового договору з керівником установи, як відмова власника (роботодавця) укласти контракт.

Крім того, Кабінетом Міністрів України 16 жовтня 2014 р. за № 642 була прийнята Постанова Про затвердження Порядку укладення контракту з керівником державного, комунального закладу охорони здоровя та Типової форми контракту з керівником державного, комунального закладу охорони здоровя, яка і підлягає застосуванню відповідачем під час укладення контракту з позивачем.

У вказаній Постанові КМУ зазначено , що вона розроблена на виконання до частини девятої статті 16 Основ законодавства України про охорону здоровя Кабінет Міністрів України.

Відповідно до статті 16 Основ законодавства України про охорону здоровя Кабінет Міністрів України. (в редакції чинній на день спірних правовідносин) Керівником закладу охорони здоров'я незалежно від форми власності може бути призначено лише особу, яка відповідає єдиним кваліфікаційним вимогам, що встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я. Призначення на посаду та звільнення з посади керівника закладу охорони здоров'я здійснюються відповідно до законодавства. Керівники державних та комунальних закладів охорони здоровя призначаються на посаду уповноваженим виконавчим органом управління власника закладу охорони здоровя на конкурсній основі шляхом укладання з ними контракту на строк від трьох до пяти років. Порядок проведення конкурсу на зайняття посади керівника державного, комунального закладу охорони здоровя та порядок укладання контракту з керівником державного, комунального закладу охорони здоровя, а також типова форма такого контракту затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Отже, оскаржуване Положення в частині призначення та звільнення з посади керівника закладу охорони здоров'я повинно бути розроблено та прийняте саме з врахуванням вимог Порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України 16 жовтня 2014 р. за № 642 .

У п.2 Положення вказано , що призначення на посаду керівника закладу здійснюється відповідно до законодавства керівником органу, до сфери управління якого належить (в управлінні якого перебуває) заклад, або за рішенням обласної, районної ради чи сільським, селищним, міським головою.

Отже, виходячи з вищенаведених правових норм, за наслідками конкурсу обирається особа, з якою укладається котракт, після чого особа призначається на посаду за рішенням райради, у звязку з чим не є правильним і таким, що відповідає вимогам закону, зазначене у Положенні, що контракт укладає або не укладає райрада.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:

- змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації. банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Тобто, серед підстав для розірвання трудового договору, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України відсутня така підстава для розірвання трудового договору, як «відмова районної ради укласти контракт з керівником суб'єкта господарювання , і підстави для звільнення в даній нормі є вичрпними.

Відповідачем жодним чином не спростовано, що пунктом 1 ст.40 КЗпП України непередбачено такої підстави для звільнення, як «відмова районної ради укласти контракт», «неприйняття районною радою рішення про призначення», як це має місце в оспорюваному Положенні. При цьому покликання Відповідача на те, що пункт 1 ст.40 КЗпП України не містить «заперечення оскаржуваних норм Положення» є нічим іншим, як припущенням, і розширювальним тлумаченням норми закону вищої юридичної сили, тоді як таке довільне тлумачення законів України є прямим порушенням ст.19 Конституції України.

Також не містить «аналогічної» норми про звільнення діючих керівників установ за п.1 ст.40 КЗпП України і спеціальний нормативний акт вищої юридичної сили, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а саме - Порядок укладення контракту з керівником державного, комунального закладу охорони здоров'я, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 р. № 642.

Відповідно до 2 вказаного Порядку призначення на посаду керівника закладу здійснюється відповідно до законодавства керівником органу, до сфери управління якого належить (в управлінні якого перебуває) заклад, або за рішенням обласної, районної ради чи сільським, селищним, міським головою.

Порядок не містить обов'язку укладення контракту з діючим керівником комунального закладу охорони здоров'я, як і не містить норми про його звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України у разі неприйняття районною радою рішення про укладення контракту з таким керівником.

Отже, оскаржуване Положення суперечить нормативному акту вищої юридичної сили, а саме - Постанові Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 р. № 642 «Про затвердження Порядку укладення контракту з керівником державного, комунального закладу охорони здоров'я та Типової форми контракту з керівником державного, комунального закладу охорони здоров'я».

Твердження Відповідача на посилання на інші «аналогічні» норми законодавства позбавлені будь-якого обґрунтування щодо «аналогічності» врегульованих ними правовідносин.

Так, Порядок перебування на державній службі працівників патронатної служби членів Кабінету Міністрів України та голів місцевих державних адміністрацій, затверджений постановою КМУ від 19 травня 1999 року № 851, не має жодного відношення до керівників комунальних підприємств, установ і організацій, що прямо вбачається з назви цього нормативного акту, а головний лікар за визначенням аж ніяк є членом патронатної служби.

Крім того, вказана постанова втратила чинність на підставі Постанови КМУ № 55 від 22.07.2016 року, а тому жодним чином не може бути правовою підставою прийняття оскаржуваного Положення, яке прийнято набагато пізніше.

Цілком безпідставним є також посилання Відповідача на роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені в постанові від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», оскільки жоден із випадків, наведених у п. 10 цієї постанови, не мав місця у спірних правовідносинах.

Частиною другою статті 6 Конституції України встановлено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про місцеве самоврядування» не передбачено можливість застосування органами місцевого самоврядування аналогії у своїй регуляторній діяльності, як і не передбачено таке право для жодних органів державної влади у їхній правотворчій діяльності.

Конституційний Суд України в Рішенні від 29 червня 2010 року у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) абзацу восьмого пункту 5 частини першої статті 11 Закону України «Про міліцію» зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

У справі "Стіл та інші проти Сполученого Королівства" Європейський Суд з прав людини наголошує: Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія. Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом», у пункті 1 ст. 5 зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, а й те, що будь-яке позбавлення свободи відповідає меті ст. 5 і не є свавільним (п. 54).

Оскаржуваним Положенням Відповідач порушив принцип правової визначеності і застосування його до Позивача призвело до нічим необґрунтованого обмеження прав і свобод Позивача, про що свідчать вищенаведені фактичні обставини справи.

Частиною 2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскаржуване Положення про порядок призначення та звільнення із займаної посади керівників підприємств, установ та закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ Воловецького району, затверджене Рішенням ОСОБА_3 районної ради Закарпатської області сімнадцятої сесії VII скликання №172 від 30.11.2017 року в частині, зокрема абзац 2 пункту 2.14 та пункту 4.6 Положення, не відповідає вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак підлягає визнанню незаконним та нечинним з моменту його прийняття.

Керуючись статтями 242-246,264,265 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 районної ради про визнання незаконними та скасування окремих норм Положення, що затверджене Рішенням ОСОБА_3 районної ради Закарпатської області сімнадцятої сесії VII скликання №172 від 30.11.2017 року - задовольнити.

2.Визнати протиправним та нечинним з моменту прийняття Положення про порядок призначення та звільнення із займаної посади керівників підприємств, установ та закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ Воловецького району, затверджене Рішенням ОСОБА_3 районної ради Закарпатської області сімнадцятої сесії VII скликання №172 від 30.11.2017 року в частині:

- абзацу 2 пункту 2.14, а саме :

У разі відмови районної ради укласти контракт з керівником суб'єкта господарювання (неприйняття рішення про призначення), трудовий договір розривається на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

- в частині пункту 4.6 Положення, а саме:

У разі відмови районної ради укласти контракт з керівником суб'єкта господарювання (неприйняття рішення про призначення), в тому числі у випадках, передбачених пунктом 2.14 цього Положення трудовий договір розривається на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, про що рада приймає відповідне рішення.

Резолютивна частина рішення суду про визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання рішенням законної сили.

Нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Закарпатський окружний адміністративний суд до Львівського апеляційного адміністративного суду.

СуддяОСОБА_5
Повний текст виготовлено та підписано 04 вересня 2018 року.