Справа № 820/4819/18
Суддя: Панченко О.В.
Дата ухвалення: 2018-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Рішення

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2018 р. № 820/4819/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Панченко О.В.

за участю секретаря судового засідання - Денисенко А.А.,

представника позивача - ОСОБА_1 (договір про надання правової допомоги від 06.05.2018р.),

представника відповідача - Лук'янцева С.О. (довіреність від 19.12.2017р. №15049/9/20-40-10-06-02),

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області про скасування вимоги та рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - Фізична особа - підприємець ОСОБА_3, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд скасувати: вимогу про сплату боргу №Ф- від 18.04.2018р., рішення про застосування штрафних санкцій № від 18.04.2018р., вимогу про сплату боргу №Ф-80197-17 від 04.06.2018р. Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області та стягнути з відповідача понесені судові витрати у вигляді судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірні рішення відповідача є незаконними та необґрунтованими, а тому, підлягають скасуванню, оскільки при перевірці позивача, за наслідками якої були винесені зазначені рішення, контролюючий орган дійшов помилкових висновків про безпідставне включення позивачем до складу валових витрат сплату за оренду земельної ділянки в сумі 196286,28 грн., у той час, як в силу положень п. 177.4 ст. 177 ПК України, у процесі здійснення фізичною особою - підприємцем що знаходиться на загальній системі оподаткування власної господарської діяльності та користування у даному контексті земельною ділянкою державної або комунальної власності на підставі договору оренди, така особа може відносити до витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, витрати на оплату оренди за користування такими земельними ділянками. Також позивач зазначив, що винесення повторної вимога про сплату боргу Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області №Ф-80197-17 від 04.06.2018р. вважає незаконною, оскільки податковим органом зазначену вимогу було складено під час адміністративного оскарження позивачем рішень прийнятих Головним управлінням Державної фіскальної служби у Харківській області на підставі акту перевірки від 03.04.2018 року №1203/10-40-13-15/НОМЕР_1.

Представник позивача - ОСОБА_1 (договір про надання правової допомоги від 06.05.2018р.), у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача - Лук'янцев С.О. (довіреність від 19.12.2017р. №15049/9/20-40-10-06-02), проти позову заперечував, просив у задоволенні позовних вимог відмовити з огляду на доводи наданих суду у письмовому відзиві в контексті того, що встановлені порушення позивачем норм законодавства належним чином зафіксовані в акті перевірки, а отже, оскаржувані в рамках даної справи вимога про сплату боргу №Ф- від 18.04.2018р. та рішення про застосування штрафних санкцій № від 18.04.2018р., є законними та обґрунтованими. З приводу вимоги про сплату боргу №Ф-80197-17 від 04.06.2018р. відповідач зазначив, що вона є відкликаною, а тому відсутні підстави для її скасування.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши документи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що з 05.03.2018 по 27.03.2018 року податковим органом проведено документальну планову виїзну перевірку ОСОБА_3, щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2015р. по 31.12.2017р., дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015р. по 31.12.2017р.

За наслідками проведеної перевірки складено акт від 03.04.2018р. №31203/20-40-13-15/НОМЕР_1 (а.с. 11-33), згідно висновків якого встановлено з боку позивача порушення:

- п. 177.2, 177.4 ст. 177 , п.п.177.5.3, п.177.5 ст.177 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження суми податкового зобов'язання за ІV кв. 2015 р. - І-ІІІ кв. 2016 р. з податку на доходи фізичних осіб у сумі 346667,82 грн., в тому числі по звітних (податкових) періодах: за ІV кв. 2015 р. на суму 8851,18 грн., за І-ІІІ кв. 2016 р. на суму 25816,64 грн.;

- абз.1 п.2ч.1 ст.7, п.2 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого встановлено заниження сум страхових внесків від суми чистого доходу за 2015-2016 рр. у сумі 50236,15 грн.,

- порушення п. 16 прим.1 підрозділу 10 Розділу XX Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок з військового збору з сум чистого оподаткованого доходу за ІV кв. 2015 р. - І-ІІІ кв. 2016 р. у сумі 2944,29 грн.

За наслідками розгляду вказаного акту перевірки податковим органом було прийнято наступні рішення:

- податкове повідомлення-рішення від 18.04.2018р. №;

- податкове повідомлення-рішення від 18.04.2018р. №;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 18.04.2018р. №Ф-, відповідно до якої позивачу нараховано недоїмку з єдиного соціального внеску в загальному розмірі 50236,15 грн;

- рішення № від 18.04.2018 р. про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів своєчасно не нарахованого єдиного внеску, згідно якого позивачу нараховано штрафні санкції в розмірі11922,08 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем вищезазначені рішення були оскаржені в адміністративному порядку.

Так, листом Державної фіскальної служби України №7551/Г/99-99-11-02-01-14 від 25.05.2018 року повідомлено позивача про продовження строку розгляду скарги по 12.07.2018 року, в частині оскарження податкових повідомлень - рішень від 18.04.2018р. № та №. В частині оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 18.04.2018р. №Ф- та рішення № від 18.04.2018 р. про застосування штрафних санкцій скарга позивача була залишена без задоволення, а зазначені рішення без змін, що підтверджується рішенням ДФС України про результати розгляду скарги від 07.06.2018 №8173/Г/99-99-11-02-02-25 (а.с.41-43) .

Також, матеріалами справи підтверджено, що Головним управлінням Державної фіскальної служби у Харківській області 04.06.2018 року було винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-80197/17 (а.с.46).

Позивач не погодився з винесеними рішеннями податкового органу та звернувся до суду для захисту своїх прав та інтересів.

Суд зазначає, що у даній адміністративній справі позивач оскаржує лише вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 18.04.2018р. №Ф-, рішення № від 18.04.2018 р. про застосування штрафних санкцій та вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-80197/17.

По суті спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що контролюючий орган, доходячи висновку про порушення позивачем вимог податкового та іншого законодавства, які відображено в акті податкової перевірки від 03.04.2018р. №31203/20-40-13-15/НОМЕР_1, виходив з того, що позивачем у ІV кв. 2015 р. - І-ІІІ кв. 2016 р. до складу витрат неправомірно включено орендну плату за землю в сумі 196286,18 грн., що на думку податкового органу призвело до заниження чистого оподаткованого доходу у ІV кв. 2015 р. на загальну суму 52860,37 грн. та у І-ІІІ кв.2016 на загальну суму 143425,81 грн. чим порушено вимоги п. 177.4 ст.177 Податкового кодексу України .

При цьому податковий орган уважав, що згідно п.п. 14.1.147 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Орендна плата - це обов'язків платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (п.п. 14.1.136 ст. 14 Податкового кодексу України), підставою для нарахування орендної плати на земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (п. 288.1 ст. 288 Податкового кодексу України), а платником орендної плати є орендар земельної ділянки (п. 288.2 ст. 288 Податкового кодексу України).

Разом з тим, досліджуючи зміст норм ст. 177 Податкового кодексу України, податковий орган дійшов висновку, що перелік витрат, що пов'язані із веденням платником податків господарської діяльності не містить сплачених податків, зборів (крім суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування) фізичною особою-підприємцем та оскільки орендна плата є обов'язковим платежем, який справляється у формі загальнодержавного податку та сплачується фізичною особою - підприємцем - орендарем за користування земельною ділянкою державної і комунальної власності, ця сума не включається до валових витрат підприємницької діяльності.

Суд з такими висновками податкового органу не погоджується з огляду на наступне.

Стаття 177 Податкового кодексу України регламентує оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.

Зокрема, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковується за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 Податкового кодексу України (п. 177.1 ст.177 Податкового кодексу України), а об'єктом оподаткування є чистий оподаткований дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця (п. 177.2 ст.177 Податкового кодексу України).

Пункт 177.4 ст.177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, відносить такі:

- витрати, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг) і допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат-п.п. 177.4.1 п.177.1 ст.177 Податкового кодексу України ;

- інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, зокрема, на оплату оренди - п.п. 177.4.4. ст.177 Податкового кодексу України.

Цей перелік витрат не є вичерпним. Законодавчо не встановлено ані у цьому пункті, ані у будь-якій іншій нормі Податкового кодексу України обмежень щодо різновиду оренди, сплата якої відноситься до інших витрат (наприклад, оренда землі), та заборони віднесення на витрати земельного податку, крім суми податку на додану вартість.

Згідно підпункту 14.1.147 п.14.1. ст.14 Податкового кодексу України, плата за землю - це обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до статті 93 Земельного кодексу від 25.10.2001р. №2768-III, із змінами і доповненнями та статті 1 Закону «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Підпунктом 14.1.136. п.14.1. ст.14 Податкового кодексу України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (п. 288.1. ст.288 Податкового кодексу України ), платником орендної плати є орендар земельної ділянки (п.288.2. ст.288 Податкового кодексу України), об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду (п.288.3. ст. 288 Податкового кодексу України ), а розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (п.288.4. ст.288 Податкового кодексу України).

З акту перевірки вбачається, що Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 здійснює господарську діяльність з оптової торгівлі квітами та рослинами (вид економічної діяльності - 46.22); з надання ландшафтних послуг(вид економічної діяльності - 81.30) з надання в оренду й експлуатацію власного або орендованого нерухомого майна (вид економічної діяльності - 68.20).

Судом встановлено, що позивачем з Харківською міською радою було укладено договори оренди земельних ділянок: №00539 від 19.03.2012 р. про надання в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 0,2058 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1 та №00538 від 19.03.2012 про надання в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 0,431 га, розташовану за адресою АДРЕСА_2 з цільовим призначенням: для будівництва та експлуатації та обслуговування будівель і споруд.

Позивач здійснював сплату земельного податку у відповідності з нормами чинного законодавства України на підставі щорічної податкової декларації на поточний рік, з розбивкою річної суми рівними, частками за місяцями (п.286.2. ст.286 Податкового кодексу України ).

З урахуванням викладеного можна дійти висновку, що позивач надані йому земельні ділянки використовував для провадження підприємницької діяльності, що також встановлено пунктом 1.8. акту податкової перевірки від 03.04.2018р. №31203/20-40-13-15/НОМЕР_1.

За користування вказаними земельними ділянками ФОП ОСОБА_3 сплачував обов'язковий платіж - земельний податок або орендну плату, розмір якої встановлюється цивільно-правовим договором між орендодавцем та орендарем, що сторонами у справі не заперечувалось, а тому мав законні підстави на протязі перебування на загальній системі оподаткування з 01.10.2015 р. по 30.09.2016 р.відносити до витрат, безпосередньо пов 'язаних з отриманням доходів, витрати на оплату земельного податку та орендної плати за користування зазначеними ділянками, що відповідає положенням п.п 177.4.4 п.177.4 ст.177 Податкового Кодексу України, оскільки ці витрати є документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця.

При цьому слід виходити з того, що основною умовою для віднесення фізичною особою - підприємцем, який перебуває на загальній системі оподаткування, сум сплаченої орендної плати за землі державної та комунальної власності до витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходу, є використання таких земель саме для здійснення власної господарської діяльності.

В даній справі судом встановлено, що орендна плата за землю та земельний податок сплачувався позивачем на протязі всього терміну перебування на загальній системі оподаткування з 01.10.2015 р. по 30.09.2016 р.

Зміна редакції ст.177 Податкового кодексу України з 01.01.2015 року, зокрема п. 177.4. Податкового кодексу України не призвела до зміни для підприємців принципу визначення прибутку, який визначено як різницю між доходом та витратами, прямо пов'язаними з одержанням цього доходу.

Пункт 9 Наказу Міністерства фінансів України від 28.07.2000р. №181 «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 14 «Оренда» регламентує, що належна за користування об'єктом операційної оренди плата визнається витратами згідно з Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» на прямолінійній основі протягом строку оренди або з урахуванням способу одержання економічних вигод, пов'язаних із використанням об'єкта операційної оренди.

Згідно п.14 Наказу Міністерства фінансів України від 31.12.1999 р. №318 «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку» до складу інших прямих витрат включаються всі інші виробничі витрати, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат, зокрема плата за оренду земельних і майнових паїв.

Тобто, згідно із Положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку 14 «Оренда» та 16 «Витрати», підприємства мають включати орендну плату за землю та земельний податок у свої витрати.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що безпідставне збільшення відповідачем чистого оподатковано доходу у VІ кв.2015 року та І-ІІІ кв.2016 р. на загальну суму 196286,18 грн. тягне за собою безпідставне донарахування єдиного соціального внеску та застосування штрафних (фінансових), а тому позовні вимоги позивача щодо скасування вимоги про сплату боргу №Ф- від 18.04.2018р. та скасування рішення про застосування штрафних санкцій № від 18.04.2018р. підлягають задоволенню.

Вказана правова позиція також узгоджується з правовою позицію Верховного суду України, від 27.02.2018 року по справі № 821/274/17 (адміністративне провадження № К/9901/3351/17), від 22.03.2018 року у справі № 820/3255/17(адміністративне провадження № К/9901/1146/17) .

За вимогами ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо позовної вимоги про скасування вимоги про сплату боргу №Ф-80197-17 від 04.06.2018р. Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області, суд зазначає наступне.

Як вбачається з листа ГУ ДФС у Харківській області від 31.07.2018 №7877/ФОП/20-40-17-06-16, вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-80197-17 від 04.06.2018р. є відкликаною з 19.06.2018 р. у зв'язку з оскарженням.

Відповідно до п. 6 розділу 6 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається відкликаною, якщо: сума боргу (недоїмки) самостійно погашається платником; орган доходів і зборів скасовує або змінює раніше зазначену суму боргу (недоїмки) внаслідок її узгодження або оскарження; вимога органу доходів і зборів про сплату боргу (недоїмки) скасовується чи змінюється судом (господарським судом); борг (недоїмка) списується у випадках, передбачених статтею 25 Закону, в порядку, визначеному пунктами 9- 11 цього розділу; є рішення суду про стягнення відповідних сум боргу (недоїмки), що зазначені у вимозі.

У випадку, зазначеному в абзаці другому цього пункту, вимога вважається відкликаною у день, протягом якого відбулося погашення суми боргу (недоїмки).

З огляду на те, що вказана вимога вважається відкликаною відсутні правові підстави для її скасування.

За приписами статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

При цьому, перевіряючи правомірність такого рішення, суд відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України повинен перевірити, чи прийняте воно: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовна заява Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області про скасування вимог та рішення підлягає часткому задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області про скасування вимоги та рішення - задовольнити частково.

Скасувати вимогу про сплату боргу Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області №Ф- від 18.04.2018р.

Скасувати рішення про застосування штрафних санкцій Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області № від 18.04.2018р.

В задоволені інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління ДФС у Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань (вул. Пушкінська, буд. 46,м.Харків, 61057, код 39599198), на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_3 суму сплаченого судового збору в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення безпосередньо до Харківського апеляційного адміністративного суду. Або в порядку, передбаченому п. 15.5 Розділу VII КАС України, а саме: до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 05 вересня 2018 року.

Суддя О.В. Панченко