Справа № 804/2860/18
Суддя: Барановський Роман Анатолійович
Дата ухвалення: 2018-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

23 червня 2018 р. Справа № 804/2860/18

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Барановський Р.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу №804/2860/18 за за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Дніпра про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпра, у якому позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Квартирно-експлуатаційного відділу м.Дніпро щодо неприйняття рішення за заявою за вх. №3540 від 16.11.2017р. про передачу у приватну власність квартири АДРЕСА_1, що займає ОСОБА_1 спільно з членами родини, на підставі ордеру № 18 від 05.05.1993 року;

зобов'язати Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпро прийняти рішення по суті заяви за вх. № 3540 від 16.11.2017р. щодо приватизації квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, яка використовується ОСОБА_1 та членами його сім'ї на умовах найму, згідно Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яке затверджене наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16.12.2009р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 зареєстрований та мешкає у три-кімнатній квартирі АДРЕСА_1, наданій позивачу на підставі ордеру №18 від 05.05.1993 року. 16.11.2017р. позивач звернувся до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Дніпро із заявою за вх.№3540 з приводу приватизації даної квартири у відповідності до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", однак у встановлені законодавством строки ОСОБА_1 не отримав рішення, прийнятого за результатами розгляду його заяви. Позивач вважає, що не прийняття рішення за його заявою у порядку, встановленому законодавством, є протиправною бездіяльністю з боку відповідача, у зв'язку з чим право позивача порушені, оскільки він та його родина вимушені жити у даній квартирі на умовах найму.

Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер №804/2860/18.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.04.2018р. відкрито провадження по справі №804/2860/18 за вищезазначеним позовом та ухвалено здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження згідно ч. 2 ст. 257 та ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України у письмовому провадженні.

Згідно ст.126 Кодексу адміністративного судочинства України сторони були належним чином повідомлені про розгляд справи №804/2860/18 у спрощеному провадженні з урахуванням положень ст. 269 Кодексу адміністративного судочинства України.

Проаналізувавши зміст позовних вимог та додані до нього документи, норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що вищезазначений вище адміністративний позов не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, у зв'язку з чим провадження по справі №804/2860/18 слід закрити, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст. 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Положеннями пункту 1 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Згідно пунктом 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, іншим суб'єктом при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Відповідно до ч.1 ст.345 Цивільного кодексу України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Згідно із приписами ч.4,5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Відповідно до п.21, 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 01.03.2013 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», якщо орган державної влади та/або орган місцевого самоврядування (суб'єкт владних повноважень) бере участь у справі не на виконання своїх владних повноважень, а з інших правових підстав; не здійснює владних управлінських функцій щодо іншого учасника спору (наприклад, надання згоди іншому співвласнику житлового будинку на виконання переобладнання та перепланування), то залежно від змісту вимог і суб'єктного складу сторін справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК. Ураховуючи положення статті 1 ЦПК та статті 2 КАС, не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб'єктом владних повноважень) як суб'єктом публічного права та суб'єктом приватного права - фізичною особою, в якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

В порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття із такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов'язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання у належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків (стаття 25 Закону України від 4 вересня 2008 року № 500-VI "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків") тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі як відповідача суб'єкта владних повноважень.

Отже, зважаючи на те, що ОСОБА_1 фактично заявлено позовні вимоги не щодо не надання Квартирно-експлуатаційним відділом у м.Дніпро відповіді на заяву позивача за вх. №3540 від 16.11.2017р., а зумовлені неприйняттям відповідачем рішення про передачу в приватну власність позивача квартири АДРЕСА_1, у зв'язку з чим позивач також просить суд зобов'язати відповідача прийняти рішення щодо приватизації квартири, то з огляду на вказані вище норми законодавства, суд вважає, що справу не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.

Водночас, правовідносини, що склались між учасниками справа є спором щодо права на житло, у зв'язку з чим даний спір є житловим (цивільним) спором.

Крім того, постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.04.2018 року у справі №183/1693/16-ц (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/ 73437995) за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська, треті особи: Міністерство Оборони України, Генеральний штаб Збройних Сил України, Гвардійська селищна рада Новомосковського району про визнання протиправним та скасування рішення, визнання права на приватизацію та зобов`язання вчинення дій, касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська залишено без задоволення, рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Таким чином, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду розглянувши касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м.Дніпропетровська на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у складі судді Дубовенко І. Г. від 13 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Глущенко Н. Г., Каратаєвої Л. О., від 23 листопада 2016 року і залишивши її без задоволення, не дійшла висновку, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також, судом враховується і те, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішення Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20.07.2016р. у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви №29458/04, №29465/04) зазначено, що відповідно до прецидентної практики Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом [див. рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v.Austria), заява №7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. (…) фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом "встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Таким чином, враховуючи суть спірних правовідносин та суб'єктний склад цього спору, суд приходить до висновку, що даний позов не містить ознак публічно-правового спору, а витікає з цивільних правовідносин (житловий спір), а тому не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

При цьому, слід роз'яснити позивачеві, що даний спір є цивільно-правовим спором та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у загальному місцевому суді за правилами, встановленими Цивільним процесуальним кодексом України.

За таких обставин, суд доходить до висновку, що провадження по справі №804/2860/18 підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України - суд закриває провадження у справі у разі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

При цьому, слід зауважити, що позивач на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору та не сплачував його при зверненні до суду із даним позовом, у зв'язку з чим розподіл судових витрат у вигляді присудження сплаченого позивачем судового збору за звернення до суду із позовною заявою, відповідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється. Інші докази документально підтверджених судових витрат, понесених позивачем - у матеріалах справи відсутні.

Згідно із ст. 239 Кодексу адміністративного судочинства України - у разі якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ. У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв'язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 19, 238, 239, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Закрити провадження в адміністративній справі №804/2860/18 за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Дніпра про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити певні дії.

Роз'яснити позивачу, що розгляд та вирішення даної справи віднесено до місцевого суду загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства.

Копію ухвали про закриття провадження по справі надіслати учасникам справи.

Ухвала суду набирає законної сили та може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, передбачені статтями 256 та 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.А. Барановський