Справа № 816/776/18
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2018-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Канигіна Т.С.

29 серпня 2018 р.Справа № 816/776/18

Харківський апеляційний адміністративний суд

колегія суддів у складі:

Головуючого судді Бартош Н.С.,

Суддів: Мінаєвої О.М., Макаренко Я.М.

за участю секретаря судового засідання Ткаченко А.О.

за участю:

представника відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Заступника прокурора Полтавської області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (суддя Канигіна Т.С.) від 10.05.2018 р. (повний текст рішення складений 10.05.2018 р.) по справі № 816/776/18

за позовом Керівника Полтавської місцевої прокуратури

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

третя особа Управління Укртрансбезпеки в Одеській області

про стягнення плати за проїзд,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Керівник Полтавської місцевої прокуратури, звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив стягнути з ФОП ОСОБА_2 плату за проїзд у розмірі 18492,30 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 10.05.2018 р. по справі № 816/776/18 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Апелянт, Заступник прокурора Полтавської області, не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив про законність судового рішення, у зв'язку з чим просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а провадження у справі підлягає закриттю, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.07.2017 р. уповноваженими особами Управління Укртрансбезпеки в Одеській області на підставі направлення на перевірку № 026215 (а.с. 24) та графіку проведення рейдових перевірок територіальними органами Державної служби України з безпеки на транспорті у період з 17.07.2017 р. по 23.07.2017 р. (затверджено наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 13.07.2017 р. № 669) (а.с. 75-77), проведено перевірку та габаритно-ваговий контроль на автомобільних вагах транспортного засобу відповідача (MERSEDES BENS/PACTON, НОМЕР_1), у ході якої встановлено навантаження на одиничну вісь транспортного засобу 12,12 т при допустимому 11 т (а.с. 26-27).

За результатами перевірки складено акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів серія ВН від 20.07.2017 р. № 0151748 (а.с. 27), довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю від 20.07.2017 р. (а.с. 26) та розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування до акта від 20.07.2017 р. № НОМЕР_2, у якому визначено плату за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування у розмірі 618,03 євро (а.с. 28).

У зв'язку з несплатою відповідачем визначених указаним розрахунком сум у добровільному порядку прокурор звернувся до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов до висновку про їх необґрунтованість. При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що справу належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод від 04.11.1950 р (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20.07.2006 р. у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Суб'єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб'єкту законом.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Відповідно до ч. 4 ст. 46 КАС України, громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, громадські об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності громадського об'єднання; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) громадського об'єднання; 3) про затримання іноземця або особи без громадянства чи примусове видворення за межі території України; 4) про встановлення обмежень щодо реалізації права на свободу мирних зібрань (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, коли право звернення до суду надано суб'єкту владних повноважень законом.

Колегія суддів зазначає, що при визначенні предметної юрисдикції справ суд повинен брати за основу суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Як вбачається із матеріалів Керівник Полтавської місцевої прокуратури звернувся до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 про стягнення плати за проїзд, тобто фактично із вимогою про стягнення коштів, які були визначені Управлінням Укртрансбезпеки в Одеській області, як шкода, яка завдана відповідачем шляхом перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів.

Приписами ч. 5 ст. 21 КАС України встановлено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб'єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Аналіз наведеної норми дає підстави для однозначного висновку про те, що адміністративними судами можуть розглядатися вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватись шкоди, завданої лише суб'єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднанні з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

В іншому випадку, спірні відносини з приводу відшкодування шкоди (стягнення збитків, в тому числі й на користь держави) носять приватно-правовий характер та, як наслідок, не можуть бути предметом справи, віднесеної до адміністративної юрисдикції.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до абз. 4 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 р. № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Укртрансбезпеку, реорганізувавши шляхом злиття Державної інспекції з безпеки на морському та річковому транспорті та Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті (далі - Укртрансінспекція).

Так, п. 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 р. № 103, Укртрансбезпека є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Згідно з пп. 15, 27 п. 5 зазначеного Положення Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань здійснює: габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

З наведеного вбачається, що третя особа виконує функції габаритно-вагового контролю транспортних засобів та нараховує відповідну плату за перевищення нормативів допустимої ваги транспортного засобу.

Отже, нормами чинного законодавства визначені повноваження Укртрансбезпеки щодо контролю за рухом транспортних засобів з перевищенням габаритно-вагових параметрів, а також порядок здійснення такого контролю.

Разом з тим, повноваження Укртрансбезпеки щодо плати за проїзд великовагових транспортних засобів обмежуються лише нарахуванням такої плати.

За своєю правовою природою плата за проїзд великоваговим транспортним засобом є не штрафною санкцією, а сумою відшкодування матеріальних збитків державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування.

При цьому, ані Конституцією України, ані законами України орган Укртрансбезпеки, так само і позивача у цій справі не наділено правом звернення саме до адміністративного суду щодо стягнення грошових коштів за проїзд транспортного засобу з перевищенням нормативних вагових параметрів.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що вимоги позивача про стягнення плати за проїзд заявлені до відповідача, який має статус суб'єкта господарювання.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Аналіз зазначених вище правових норм та суб'єктний склад сторін свідчить про те, що спір за позовом Керівника Полтавської місцевої прокуратури до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення з нього плати за проїзд великовагового транспорту автомобільними дорогами загального користування відповідно до розрахунку в розмірі 18492,30 грн. в дохід Державного бюджету України підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а пов'язаний з вирішенням питання щодо стягнення коштів.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 06.06.2018 р. у справі № 820/1203/17 (провадження 11-491апп18).

Судом першої інстанції не було враховано вищенаведених обставин, що призвело до розгляду справи з порушення правил юрисдикції адміністративних судів.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 238, ч. 1 ст. 239 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Враховуючи те, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.05.2018р. по справі № 816/776/18 прийняте без дотриманням норм процесуального права, а тому воно підлягає скасуванню, а провадження у справі підлягає закриттю.

Керуючись ст. ст. 238, 243, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Полтавської області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.05.2018р. по справі № 816/776/18 - задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.05.2018р. по справі № 816/776/18 - скасувати.

Провадження у справі № 816/776/18 за позовом Керівника Полтавської місцевої прокуратури до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, третя особа Управління Укртрансбезпеки в Одеській області, про стягнення плати за проїзд - закрити.

Роз'яснити позивачу право на звернення із цими позовними вимогами в порядку господарського судочинства.

Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку і строки, визначені ст. ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя (підпис)Бартош Н.С.
Судді(підпис) (підпис) Мінаєва О.М. Макаренко Я.М.

Повний текст ухвали складений 06.09.2018 року.