Справа № 607/2769/18
Суддя: Братасюк В. М.
Дата ухвалення: 2018-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.07.2018 Справа №607/2769/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Братасюка В.М.

за участю секретаря Созанської Т.І.,

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Кондрат Л.Р.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Тернопільській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до Управління патрульної поліції у Тернопільській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії БР №035315 від 15 січня 2018 року, якою його визнано винним за ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 121 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн.

Заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що 15 січня 2018 року близько першої години ночі, керуючи транспортним засобом марки «Черрі Каррі» номерний знак НОМЕР_1, він був зупинений працівниками патрульної поліції оскільки у керованого ним транспортного засобу в темну пору доби не горіла лампа лівої фари в режимі ближнього світла. На вимогу працівників поліції пред'явити поліс обов'язкового цивільного страхування, пояснив, що не може цього зробити, з тієї причини, що автомобіль не його, він не перебував в експлуатації, а переганявся ним з СТО після триденного ремонту. Однак, працівники поліції не взявши до уваги його пояснення, а також те, що він має намір скористатись правовою допомогою, винесли постанову про накладення адміністративного стягнення. За таких обставин, позивач вважає, що оскаржувана постанова винесена незаконно та необґрунтовано, без з'ясування дійсних обставин справи та з порушенням права на правову допомогу, а тому просить її скасувати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просить позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача УПП у Тернопільській області ДПП Кондрат Л.Р. в судовому засіданні відносно задоволення позову заперечила, з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву, вважає оскаржувану постанову законною та обґрунтованою, винесену уповноваженою посадовою особою, за наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 121 КУпАП, а тому в задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі.

Заслухавши пояснення та дослідивши докази, Судом встановлені наступні обставини.

Як вбачається із постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії БР № 035315 від 15 січня 2018 року, ОСОБА_1 15 січня 2018 року о 01 год. 10 хв. на а/д М09 «Тернопіль - Львів - Рава-Руська» 19 км., керував транспортним засобом марки «Chery» номерний знак НОМЕР_2, у якого в темну пору доби не горіла лампа лівої фари в режимі ближнього світла, а також при перевірці документів, не мав при собі поліса страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив 31.4.3 (в) та 2.1 (ґ) ПДР України, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 121 КУпАП.

Вказаною постановою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 гривень.

Згідно з п.1.1. Правил дорожнього руху ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих вплів, рух на закритій території тощо), повинні грунтуватися на вимогах цих Правил.

Відповідно до п.1.3 ПДР України, учасники дорожнього руху зобов'язані знати та неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Згідно п.1.9 ПДР, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Як встановлено Судом, причиною зупинки автомобіля позивача інспектором патрульної поліції, було те, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом у якого в темну пору доби не горіла лампа лівої фари в режимі ближнього світла, чим порушив п. 31.4.3 (в) Правил дорожнього руху України.

Проте, в ході перевірки документів було виявлено порушення ОСОБА_1 п. 2.1.(ґ) Правил дорожнього руху, відповідно до якого водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

Відповідно до п.9 ч.1 ст.9 Закону України «Про страхування» до види обов'язкового страхування відноситься зокрема: страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Приписами ст.3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Частиною 1 ст.126 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність зa керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно п.11 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (даті - Закон) поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Як вбачається із відзиву на позовну заяву, інспектор після зупинки транспортного засобу, яким керував ОСОБА_1 виніс постанову про накладення адміністративного стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.121, ч. 1 ст.126 КУпАП, оскільки згідно ч. 4 ст. 21 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов'язкового страхування цивільно-страхової відповідальності особа несе відповідальність встановлену законом. На підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення вказаного в оскаржуваній постанові, представником відповідача до відзиву на позовну заяву долучено диск із відеофіксацією з нагрудних відеокамер працівників патрульної поліції.

Позивач відповідно до ст.268 КУпАП мав можливість на місці ознайомитись із усіма наявними матеріалами справи, надати пояснення, докази, заявити клопотання та отримати правову допомогу, тому жодним чином не був обмежений у своїх правах щодо надання пояснень причин його зупинки, крім того він жодним чином їх і не заперечував.

Інспектором патрульної поліції встановлена особа правопорушника, ступінь його вини та інші обставини, жодних переконливих підстав своєї невинуватості позивачем на місці вчинення правопорушення не надано, постанова винесена згідно ст.258 КУпАП.

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. (частина 1 ст. 7 КУпАП)

Частина 1 ст. 9 КУпАП визначає поняття адміністративного правопорушення, яким визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з частиною 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно ст. 62 Конституції України вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України «При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду».

Так постановою Верховного суду у справі № 536/583/17 вказано «Згідно із частиною 1 статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Частиною 1 статті 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Разом з тим, частинами 2,4 статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі протокол не складається. У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Отже, у визначених законодавством випадках допускається скорочене провадження у справах про адміністративні правопорушення, яке передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення. Застосування процедури скороченого провадження у випадках, визначених законом, не призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених в Кодексі України про адміністративні правопорушення.

Висновки аналогічного змісту містяться у рішенні Конституційного Суду України від 26.05.2015року по справі №1-11/2015 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення».

Таким чином, складена інспектором поліції постанова є належним і допустимим доказом правомірності рішення, дій відповідача по справі, судом не встановлено порушень під час її складання, які були б беззаперечною підставою для її скасування.

З приводу доводів позивача про порушення зі сторони патрульного поліцейського його права на правову допомогу Суд наголошує на наступному.

Право на захист не можна розглядати окремо від інших елементів права на справедливий суд. Пункт 3 ст. 6 Конвенції передбачає права обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (а не лише злочину); оскільки поняття «кримінальне правопорушення» у практиці ЄСПЛ має автономне тлумачення, то відповідно до усталеної практики у справах щодо України, кримінально - правова суть визнається не лише стосовно Кримінального кодексу, а й щодо Кодексу України про адміністративні правопорушення (рішення від 06.09.2005 року у справі «Гурепка проти України», та від 21.10.2010 року у справі «Корнєв проти України»).

При цьому ЄСПЛ у справі «Волков проти України» (остаточне 27.05.2013 року) поширив гарантії здійснення справедливого суду , передбачені ст. 6 Конвенції, а саме в п. 88 зазначив, що « в контексті першої умови Судові ніщо не заважає назвати «судом» конкретний національний орган, який не входить до судової системи, для цілей встановлення його відповідності критеріям, викладеним у справі «Вільхо Ескелайнен та інші проти Фінляндії». Адміністративний або парламентський орган може вважатися «судом» у матеріально-правовому значені цього терміну, що призведе до можливості застосування статті 6 Конвенції».

Відтак суд наголошує, що враховуючи практику ЄСПЛ, гарантії захисту прав та свобод, передбачені ст. 6 Конвенції, також поширюються на позивача в процесі притягнення його до адміністративної відповідальності адміністративним органом, в даному випадку органами національної поліції.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що «Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективі» (рішення у справах «Вайт і Кенеді проти Німеччини» (п.67), «Принц Ліхтенштейну Ганс - Адам ІІ проти Німеччини (п.45), «Артіко проти Італії» від 13.05.1980 року.).

З долученого до відзиву диску DVD з відеозаписом з нагрудної камери поліцейського №ВО 00058 вбачається, що перед складанням спірної постанови інспектором поліції позивачеві було роз'яснено права, передбачені ст. 268 КУпАП, в тому числі на користування юридичною допомогою адвоката.

(!) Натомість позивач висловився, що він має намір скористатися правовою допомогою, висловлював намір зателефонувати адвокату, однак жодних дій направлених на реалізацію цього наміру не вчиняв обмежуючись емоційним обуренням відхилення працівниками поліції клопотання про застосування до нього усного попередження за вчинення адміністративного правопорушення. Також з відеозйомки Судом не встановлено надходження жодних клопотань ОСОБА_1 про відкладання розгляду справи на інший час, з метою ефективної реалізації права на правову допомогу.

Пункт С частини 3 ст. 6 Конвенції гарантує обвинуваченому право на забезпечення юридичної допомоги за двох умов: відсутність у особи коштів на допомогу, та якщо інтереси правосуддя вимогають, щоб цій особі допомога булла надана - в контексті визначення «інтереси правосуддя» ЄСПЛ враховує природу та суть висунутого обвинувачення, на що це впливає, суворість санцкції та здатність обвинуваченого адекватно захищати себе особисто (рішення «Тімергалієв протии Росії»)

(!) Підсумовуючи викладене суд наголошує, що за конкретних оставин даної справи, на орган, котрий розглядав справу про адміністративне правопорушення стосовно позивача, покладався обов'язок роз'яснити право ОСОБА_1 на користування юридичною допомогою адвоката та забезпечити умови реалізації цього права, проте жодним чином Закон не покладав на відповідача обов'язку забезпечити присутність адвоката на місці події.

Відповідачем з урахуванням принципу «раціонального сумніву» доведено правові підстави для реалізації наданих йому повноважень, аналогічно цьому в справі ЄСПЛ «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03) від 3 квітня 2008 року вказано, що сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для сумніву, що відповідач діяв неправомірно. Навпаки, відповідно до п. 2 ст. 90 КАС України ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Пояснення позивача вказують лише на його намагання уникнути несприятливих для нього наслідків у зв'язку із притягненням до адміністративної відповідальності, але не вказують на неправомірність дій відповідача.

Перед судом не доведено порушення відповідачем будь-яких правових норм щодо розгляду справи на місці вчинення адміністративного правопорушення, не встановлено невикористання відповідачем передбачених законом засобів доказування, обов'язковість використання яких була б встановлена законом, відхилення клопотання про надання позивачу можливості скористатись правовою допомогою.

Як вбачається з адміністративного позову свої вимоги про скасування оскаржуваної постанови позивач також обґрунтовує тим, що відповідач порушив процедуру притягнення до адміністративної відповідальності. Вказані порушення полягають, зокрема, у тому, що не було складено протоколу про порушення правил дорожнього руху та справу розглянуто на місці вчинення правопорушення.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядаються, зокрема, органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, які полягають, зокрема, у порушенні правил дорожнього руху, відповідальність за які передбачена ч.3 ст.121 КУпАП. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Зазначені норми права вказують на те, що постанова у справі про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 121 КУпАП мала виноситися на місці вчинення правопорушення. У такому випадку не здійснюється провадження у справі про адміністративне правопорушення у порядку та за правилами, встановленими розділом ІV КУпАП.

На підставі наданих доказів та вимог чинного законодавства, суд приходить до висновку, що поліцейський при винесенні постанови діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законами України, чим повністю виконав вимоги ст. 19 Конституції України, при винесенні оскаржуваної постанови провина особи у вчиненні правопорушення належним чином доведена, позивачем в судовому засіданні не представлено доказів, які б спростовували вчинення ним вказаного у постанові правопорушення, а тому позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Керуючись статтями 73-77, 90, 241-246, 255, 286 КАС, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Тернопільській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія БР № 035315 від 15 січня 2018 року - відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок державного бюджету.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку, визначеному пунктом 15.5 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України, до Львівського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції у 10-денний строк з дня проголошення рішення суду.

Головуючий суддяВ. М. Братасюк