Справа № 804/1425/18
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2018-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2018 року Справа № 804/1425/18

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та просить зобов`язати відповідача поновити позивачу виплату пенсії за вислугу років з 07.10.2009р. з її одночасним перерахунком, відповідно до норм Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 17.06.1986р. йому була призначена і виплачувалась пенсія за вислугу років. 27.12.1996р. позивач виїхав з України на постійне місце проживання до Ізраїлю, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. 28.07.2017р. представник позивача подав до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області особисту заяву позивача про поновлення пенсії, нотаріально посвідчену та апостильовану, разом із усіма необхідними документами. Проте, листом №22055/03/30 від 04.08.2017р. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило позивача про відсутність підстав для поновлення виплати пенсії з наступних підстав, а саме: відсутність особистого звернення особи із заявою про поновлення виплати пенсії; відсутність архівної пенсійної справи. Представник позивача вважає такі дії відповідача протиправними, оскільки з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009р. позивач має беззаперечне право на поновлення належних йому пенсійних виплат, а тому пенсія йому повинна бути поновлена з 07.10.2009р. з проведенням її перерахунку, проведенням індексації та компенсації втрати частини доходів та саме на органи Пенсійного фонду покладено обов`язок щодо пенсійного забезпечення громадян України. Крім того, представник позивача зазначає, що позивачем була дотримана вимога щодо особистої подачі заяви про поновлення виплати пенсії, а представник, що діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, мав законне право передати відповідачу особисту заяву позивача про поновлення пенсії.

Ухвалою суду від 10.04.2018р. було відкрито спрощене позовне провадження та зобов`язано відповідача надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву (а.с. 2).

25.04.2018р. до канцелярії суду від відповідача надійшов письмовий відзив на позов, у якому останній просив відмовити позивачеві у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що враховуючи відсутність архівної пенсійної справи та підстав для її запиту, відповідач позбавлений можливості прийняти відповідне рішення про поновлення/відмову у поновленні раніше призначеної пенсії без необхідних для цього документів, оскільки позивач ніколи не перебував на обліку у позивача. Щодо нарахування компенсації втрати частини доходу, то представник відповідача зазначає, що оскільки позивач ніколи не перебував у нього на обліку то і спірні суми пенсії не були нараховані позивачеві не з вини відповідача. Крім того, представник відповідача зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту не працевлаштування, а працюючим пенсіонерам в першу чергу індексується сума оплата праці (а.с. 173-174).

Згідно з п.2 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України, оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідно до ч. 2 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наданих суду документів судом встановлені наступні обставини у справі.

ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон (а.с.34-50).

З 17.06.1986р. ОСОБА_1 була призначена пенсія, що підтверджується копією листа Дніпропетровського обласного військового комісаріату №712757/6 від 29.08.2017р. (а.с. 51).

З 01.07.1997р. у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю виплата пенсії була призупинена, що також підтверджено змістом наведеного вище листа (а.с. 51).

28.07.2017 р. представник ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії ОСОБА_1 , до якої було додано оригінал апостильованої заяви ОСОБА_1 про поновлення пенсії, що підписана ним особисто (підпис завірений нотаріально), копія довіреності на представника, копія паспорту громадянина України, що підтверджує копією відповідної заяви (а.с. 55, 58-60).

Листом №22055/03/30 від 04.08.2017р. відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю особистого звернення особи із заявою про поновлення виплати пенсії та відсутністю архівної пенсійної справи, що підтверджується змістом копії вказаного листа (а.с. 56-57).

Позивач просить зобов`язати відповідача поновити позивачу виплату пенсії за вислугу років з 07.10.2009р. з її одночасним перерахунком, відповідно до норм Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів посилаючись на те, що з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009р. позивач має беззаперечне право на поновлення належних йому пенсійних виплат, а тому пенсія йому повинна бути поновлена з 07.10.2009р. з проведенням її перерахунку, проведенням індексації та компенсації втрати частини доходів та саме на органи Пенсійного фонду покладено обов`язок щодо пенсійного забезпечення громадян України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову в частині зобов`язати відповідача поновити позивачу виплату пенсії за вислугу років з 28.07.2017р. виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII (далі - Закон №2262) особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

При цьому у ч.1 ст.1-1 Закону № 2262 встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.

Згідно ст. 10 Закону № 2262 встановлено, що призначення і виплата пенсій особам, зазначеним у статті 1-2 цього Закону, здійснюються органами Пенсійного фонду України.

Так і відповідно до п.3 постанови Кабінету Міністрів України «Про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян» № 1522 від 02.11.2006 функції з призначення пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 01.01.2007 передані органам Пенсійного фонду України.

У відповідності до абз.2 ст.62 Закону №2262 пенсії, призначені зазначеним особам в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - №1058) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058 щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058 втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто, у даному випадку, з 07.10.2009р.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону №1058 держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні у справі Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, оскільки виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.

Частиною 1 ст. 48 Закону №2262 визначено, що заява про призначення пенсії згідно з цим Законом подається до територіального органу Пенсійного фонду України або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, іншими заінтересованими центральними органами виконавчої влади та Службою зовнішньої розвідки.

Постановою правління Пенсійного фонду України №3-1 від 30.01.2007р. затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", (далі Порядок №3-1).

Згідно пункту 4 Порядку №3-1, заява про припинення виплати пенсії у зв`язку з виїздом за кордон, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні тощо, подається пенсіонером, або його законним представником особисто до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання.

Пунктом 18 Порядку №3-1 встановлено, що рішення щодо призначення, переведення з одного виду пенсії на інший та відновлення раніше призначеної пенсії оформляється розпорядженням органу, що призначає пенсії.

Проаналізувавши зміст наданих до пенсійного органу документів, наявних у матеріалах справи та вищенаведені норми чинного законодавства у сукупності, можна дійти висновку, що позивач як громадянин України має право на виплату призначеної йому пенсії, проте поновлення виплати пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання дій, пов`язаних з її поновленням, зокрема, подання заяви про поновлення виплати пенсії, при цьому, дата поновлення пенсії повинна визначатися в межах строку звернення до суду, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України.

Отже, з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009р. №25-рп/2009, тобто з 07.10.2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень Закону №1058. З цього часу пенсійний орган був зобов`язаний відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Проте наявність обов`язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності щодо захисту свого права. Отже, після прийняття та опублікування рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009р. та не відновлення виплати пенсії позивачу, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік строку звернення до суду.

Поновлення права на виплату пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов`язаних з поновленням виплати, серед яких: подання заяви про поновлення виплати з дотриманням строків звернення, наявність документів, які підтверджують факт призначення пенсії, припинення її виплати чи право на поновлення її виплати.

Так, як вбачається з матеріалів справи, 28.07.2017р. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області отримало заяву представника Трахта Д.І. про поновлення виплати останньому пенсії, до якої, зокрема, було надано заяву ОСОБА_2 про поновлення пенсії, підписану ним особисто та копія довіреності на представника (а.с. 55).

Крім того, в матеріалах справи наявні копія паспорту громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_2 (а.с. 34-50).

За вказаною заявою відповідач листом №22055/03/30 від 04.08.2017р. повернув позивачу заяву про поновлення виплати пенсії (а.с. 56-57).

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у поновленні позивачеві виплати пенсії, яка оформлена листом №22055/03/30 від 04.08.2017р. є протиправною та такою, що суперечить вищенаведеним судовим рішенням Конституційного Суду України та Європейського Суду з прав людини.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача провести поновлення пенсії з 07.10.2009р., суд зазначає наступне.

Вирішуючи клопотання позивача про поновлення строку звернення з позовом в частині позовних вимог про зобов`язання провести поновлення пенсії з 07.10.2009р., суд виходить з наступного.

Згідно з ч.2 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.123 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Частина 3 цієї статті передбачає, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Так, ухвалою суду від 28.02.2018р. даний адміністративний позов було залишено без руху та надано позивачеві десятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали для надання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду з даним адміністративним позовом та доказів на підтвердження поважності причин його пропуску (а.с.121).

Так, на виконання вказаної ухвали суду, 21.03.2018р. засобами поштового зв`язку на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про поновлення строку на подачу позовної заяви, у якій представник позивача просив поновити строк на подачу даної позовної заяви посилаючись на те, що право позивача на поновлення виплати пенсії було порушено рішенням відповідача про відмову у поновленні виплати пенсії від 04.08.2017р., яке було отримано представником позивача 14.08.2017р. і саме з цього моменту у позивача виникло право на оскарження дій відповідача. В обґрунтування вказаної позиції представник позивача посилається на постанови Верховного Суду України від 11.06.2012р. у справі №21-39а12 та від 16.05.2011р. у справі №21-29а11 (а.с. 133-138).

Вказані обставини не можуть бути визнані судом поважними, оскільки позивачем доказів того, що ним вчинялися активні дії щодо поновлення виплати його пенсії у період з 07.10.2009р. по 28.07.2017р. (до моменту звернення до пенсійного органу із відповідною заявою) суду не надано.

Отже, позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження причин поважності пропуску строку звернення до суду у період з 07.10.2009р. (дата прийняття рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009) до 28.07.2017р. (дата звернення до пенсійного органу із заявою щодо поновлення виплати пенсії), а тому, за викладених обставин, у суду відсутні підстави для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними у зв`язку з чим клопотання про поновлення строку звернення до суду в частині позовних вимог про зобов`язання відповідача провести поновлення пенсії з 07.10.2009р. не підлягає задоволенню, а тому слід у цій частині позовні вимоги позивача залишити без розгляду на підставі ч.3 ст.123 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин судом не можуть бути враховані висновки, викладені в постановах Верховного Суду України від 11.06.2012р. у справі №21-39а12 та від 16.05.2011р. у справі №21-29а11, на які посилається представник позивача у клопотанні про поновлення строку звернення до суду, оскільки той факт, що вказані позовні вимоги повинні вирішуватися судом у межах строків звернення до суду згідно ст.ст. 122, 123 Кодексу адміністративного судочинства України узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 30.01.2018р. у справі №408/2861/17-а, від 20.02.2018р. у справі №757/12134/14-а та Верховним Судом України у постановах від 08.12.2015 року у справах №21-5440а15, №21-5653а15, що мають бути застосовані адміністративним судом при вирішенні даної справи відповідно до положень ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи дати їх постановлення.

Також, при вирішенні вказаного клопотання судом береться до уваги і те, що з дня набрання чинності рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009р. №25-рп/2009 виникли підстави для відновлення права позивача на поновлення виплати пенсії, виплата якої була зупинена за положеннями Закону №1058, проте наявність цього обов`язку у відповідача не позбавляло позивача необхідності щодо звернення до органів Пенсійного фонду України з відповідною заявою про поновлення виплати такої пенсії з 07.10.2009р. по 28.07.2017р.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем не було надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність відмови відповідача у поновленні виплати пенсії позивачу з урахуванням норм вищенаведеного законодавства та обставин справи, встановлених судом та з урахуванням правової позиції Конституційного Суду України та Верховного Суду України, яка наведена вище та не спростована відповідачем жодними доказами.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши дії (бездіяльність) відповідача щодо відмови позивачу у поновленні виплати пенсії, суд приходить до висновку, що відповідач, відмовивши позивачеві у поновленні виплаті пенсії, що була призначена позивачеві та повернувши заяву представнику позивача, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Таким чином, вирішуючи позовні вимоги позивача у спосіб, визначений позивачем щодо зобов`язання відповідача провести поновлення та виплату пенсії позивачу з 28.07.2017р. (з дати звернення до відповідача із відповідною заявою), з урахуванням встановлення протиправності відмови відповідача у поновленні позивачеві пенсії, а також і враховуючи, що згідно вимог ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у публічно-правових спорах підлягають оскарженню саме рішення суб`єктів владних повноважень, а позовні вимоги про зобов`язання вчинити певні дії можуть бути обрані позивачем лише як похідні вимоги у разі визнання протиправним та скасування судом рішення суб`єкта владних повноважень, суд приходить до висновку, що, у даному випадку, слід вийти за межі позовних вимог та захистити порушене право позивача шляхом визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у поновленні виплати пенсії, які оформлені листом №22055/03/30 від 04.08.2017р. у відповідності до ст.ст. 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача поновити виплату пенсії позивачеві з 28.07.2017р. (з дати звернення до відповідача із відповідною заявою), з урахуванням того, що судом встановлено протиправність відмови відповідача у поновленні позивачеві пенсії та належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі Чуйкіна проти України констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної судової практики, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача поновити позивачеві виплату пенсії з 28.07.2017р. (тобто у межах строку звернення до суду) є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача поновити позивачу виплату пенсії за вислугу років з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів, враховуючи наступне.

Згідно частини першої статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії. Відповідно до статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно статті 6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, у встановленому законом порядку здійснюється перегляд розмірів у тому числі пенсій. Перегляд зазначених у частині першій цієї статті гарантій здійснюється у розмірах, що визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

У разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації (абзац 1 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення).

Відповідно до абзацу 6 пункту 4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, сума індексації грошових доходів, визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків. Отже, у разі відсутності перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого у розмірі 101%, підстав для проведення індексації грошових доходів населення немає.

Тобто, в місяцях, коли величина приросту індексу споживчих цін не подолала поріг індексації, сума індексації грошових доходів залишається фіксованою.

При цьому, при підвищенні грошового доходу (пенсії) позивача необхідно керуватись нормами статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та зразком нарахування індексу споживчих цін для проведення індексації приведеному у Додатку № 1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, згідно з яким не проводиться індексація в місяці, в якому здійснено підвищення грошових доходів громадян.

Аналізуючи вказані норми, суд приходить до висновку, що питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого у розмірі 101%, у взаємозв`язку з розміром пенсії, що має виплачуватись позивачу, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум. При цьому, у разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації та її розмірів, позивач не позбавлений права звернутися за захистом своїх прав до суду.

З огляду на наведене, позовні вимоги у цій частині є передчасними та направлені на захист ще не порушеного права, що суперечить ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України, так як підлягає судовому захисту лише порушене право позивача.

Щодо вимог стосовно компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 вказаного закону передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Зважаючи на ту обставину, що пенсія позивачу нарахована не була, суд приходить до висновку, що підстави для компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відсутні.

У зв`язку з викладеним, у адміністративного суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача у вказаній частині.

Також і позовні вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача поновити позивачу виплату пенсії за вислугу років з її одночасним перерахунком, відповідно до норм Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" не підлягають задоволенню, оскільки вказані позовні вимоги направлені на захист прав та інтересів позивача на майбутнє, які ще не є порушеними, тоді як за ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено захист уже порушених прав і інтересів особи.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь позивача судові витрати позивача по сплаті судового збору понесені позивачем згідно квитанції №0.0.963303493.1 від 14.02.2018р. у розмірі 352 грн. 40 коп. відповідно до розміру пропорційно задоволених позовних вимог, виходячи з наведеного розрахунку, а саме: 704,80/2 (а.с.3).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 123, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області щодо відмови у поновленні виплати пенсії, які оформлені листом №22055/03/30 від 04.08.2017р.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) поновити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) виплату пенсії з 28.07.2017р.

Позовні вимоги в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити виплату ОСОБА_1 пенсії з 07.10.2009р. по 27.07.2017р. залишити без розгляду.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 352 грн. 40 коп. (триста п`ятдесят дві грн. 40 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення (у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини рішення) відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва