Справа № 826/1442/17
Суддя: Шелест С.Б.
Дата ухвалення: 2018-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/1442/17 Суддя (судді) першої інстанції: Мазур А.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючої судді: Шелест С.Б.

Суддів: Мєзєнцева Є.І., Шурка О.І.

Секретар судового засідання: Кузик М.А.

За участі:

Позивача-1: ОСОБА_2;

Позивача-2: ОСОБА_3;

Представника Позивачів: ОСОБА_4;

Представника Відповідача: Візор Р.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.05.18р. у справі №826/1442/17 за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної державної адміністрації у м. Києві, третя особи: ОСОБА_6 (законний представник - ОСОБА_7), Служба у справах дітей Голосіївської районної державної адміністрації про скасування рішень та зобов'язати вчинити дії

у с т а н о в и в:

у січні 2017 року Позивачі звернулись до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просили:

скасувати рішення Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 01.08.16р. та від 25.08.16р. про відмову у реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1, відповідно до Ордеру №002915 серії Б від 17.05.2016 (Святошинською РДА у м. Києві);

зобов'язати Голосіївську районну в місті Києві державну адміністрацію (відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб) зареєструвати місце проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1, відповідно до Ордеру №002915 серії Б від 17.05.16р., виданого Святошинською РДА у м. Києві ОСОБА_2;

зобов'язати Голосіївську районну в місті Києві державну адміністрацію (відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб) відповідно до Ордеру №002915 серії Б від 17.05.16р., виданого Святошинською РДА у м. Києві ОСОБА_2, зареєструвати в квартирі АДРЕСА_1 місце проживання ОСОБА_6 без згоди його матері ОСОБА_7.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.05.18р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Позивачі подали апеляційну скаргу, у якій просять суд скасувати рішення з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення адміністративного позову.

Свої вимоги Апелянти мотивують тим, що відмова у реєстрації їх місця проживання за вказаною адресою з підстав відсутності згоди ОСОБА_7, як законного представника ОСОБА_8, на реєстрацію останнього у вказаній квартирі є протиправною та такою, що порушує їх конституційне право на вільний вибір місця проживання та реєстрацію законного права проживання у квартирі.

У судовому засідання Позивачі та їх представник підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги з підстав викладених у апеляційній скарзі та додатково поданих письмових поясненнях.

Представник Відповідача заперечив проти вимог апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу, мотивуючи тим, що відсутність згоди законного представника малолітньої дитини, яка зазначена у ордері на вселення у квартиру, є правовою підставою для відмови у реєстрації місця проживання інших зазначених у такому ордері осіб.

Інші учасники судового процесу у судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про проведення судового засідання повідомлені належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу Позивачів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як установлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 та його син - ОСОБА_9 перебували на квартирному обліку в Святошинському районі м. Києва з 1991 року, як особи, які потребують поліпшення житлових умов.

Після смерті ОСОБА_9, розпорядженням Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації №128 від 17.03.15р. змінено категорію обліку на сім'ї загиблих, померлих учасників АТО; вважати на квартирному обліку родину з двох осіб: ОСОБА_2, ОСОБА_6 (син померлого ОСОБА_9.).

Розпорядженням Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації від 11.12.15р. №806 внесено зміни в облікову справу №17951А шляхом включення до облікової справи онуки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 (дочка померлого ОСОБА_9 від першого шлюбу).

Розпорядженням Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації №285 від 17.05.15р. на родину з 3 осіб з урахуванням наявної приватної житлової площі за адресою: АДРЕСА_1 була надана однокімнатна квартира АДРЕСА_1.

17.05.15р. ОСОБА_2 на сім'ю у складі трьох осіб (ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_6.) було видано ордер на жиле приміщення №002915, серія Б на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

30.07.16р. ОСОБА_2, ОСОБА_3 подали до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації власні заяви про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1. Також, таку заяву подано ОСОБА_2 про реєстрацію ОСОБА_8

01.08.16р. Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацію відмовлено в реєстрації місця проживання з підстав відсутності необхідних документів, а саме: відсутня первинна реєстрація за ордером ОСОБА_8

22.08.16р. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повторно звернулися до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1.

25.08.16р. Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацію було відмовлено в реєстрації місця проживання з підстав відсутності заяви законного представника ОСОБА_8 на реєстрацію.

Не погоджуючись з вказаними відмовами, Позивачі звернулись з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що реєстрація місця проживання Позивачів без згоди законного представника малолітньої дитини суперечитиме інтересам дитини та обмежить реалізацію її прав у майбутньому, а тому відмова у здійсненні реєстрації місця проживання Позивачів у спірній квартирі є законною.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір має публічно-правовий характер, з чим погоджується суд апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Стаття 2 КАС (у редакції, чинній на час звернення Позивачів до суду) завданням адміністративного судочинства визначала захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За правилами КАС (як у редакції до 15.12.17р., так і у чинній редакції), юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ст. 4 КАС України у редакції чинній з 15.12.17р.).

Отже, зі змісту наведених процесуальних норм слідує, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

У даному випадку, зі змісту позовних вимог убачається, що предметом перевірки у цій справі є законність відмови у реєстрації місця проживання Позивачів. Питання майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 у межах даного спору перед адміністративним судом сторонами не порушується. Більше того, з досліджених апеляційним судом матеріалів справи вбачається, що у осіб, яким виданий ордер, відсутній спір щодо права користування житловим приміщенням, а тому даний спір не має ознак приватноправового та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Окрім того, колегія суддів акцентує увагу й на тому, що Позивачі звертались з таким позовом в порядку цивільного судочинства, втім провадження у справі згідно ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 17.01.17.було закрито на підставі п.1.ч.1.ст.205 ЦПК України, з посиланням на те, що такий спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Апеляційним судом установлено, що одне житлове приміщення надано членам сім'ї особи, що загинула в АТО, серед яких неповнолітня дитина від другого шлюбу, мати якої відмовляється від здіснення дитиною права проживання, реєстрації такого права, що у свою чергу є перешкодою для реєстрації місця проживання Позивачів - наймача та його онуки.

Законом України від 11.12.03р. №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин; надалі Закон №1382-IV) врегульовано відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.

Статтею 2 цього Закону передбачено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

У цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Порядок реєстрації місця проживання передбачений статтею 6 Закону №1382-IV.

Зі змісту наведеної статті вбачається, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов'язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

У разі якщо особа не може самостійно звернутися до органу реєстрації, реєстрація може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника на підставі довіреності, посвідченої в установленому законом порядку (далі - представник).

Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг):

письмову заяву;

документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження;

квитанцію про сплату адміністративного збору;

документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації;

військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

У разі подання заяви представником особи додатково подаються:

документ, що посвідчує особу представника;

документ, що підтверджує повноваження особи як представника, крім випадків, коли законними представниками є батьки (усиновлювачі).

Реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

Аналогічні вимоги щодо пакету документів необхідних для проведення реєстрації місця проживання особи передбачені п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.16р. №207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру», а також п.п.2.2 - 2.5 розділу ІІ Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22.11.12р. № 1077 (чинним на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно ст. 9-1 Закону №1382-IV, орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію; у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними; для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку.

Так, з метою реалізації свого права на реєстрацію місця проживання за адресою зазначеною у ордері на жиле приміщення серії Б №002915, Позивачі звернулись до органу реєстрації з відповідними заяви, до яких було надано вичерпний перелік документів передбачений законодавством, що не заперечується Відповідачем. Втім, у реєстрації їх місця проживання за вказаною адресою Відповідачем відмовлено, з тих підстав, що реєстрація місця проживання осіб, включених до ордеру має здійснюватися одночасно, тоді як заяви від законного представника малолітньої дитини (ОСОБА_6.) до органу не надходило, що унеможливлює проведення реєстрації місця проживання у квартирі інших осіб, вказаних у ордері.

Згідно ч. 2 ст. 14 Сімейного кодексу України, якщо дитина або особа, дієздатність якої обмежена, не може самостійно здійснювати свої права, ці права здійснюють батьки, опікун або самі ці особи за допомогою батьків чи піклувальника.

Частиною 1 ст. 242 Цивільного кодексу України передбачено, що батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Мати ОСОБА_6, яка є законним представником малолітньої дитини, відмовляється від здіснення реєстрації такого у спірній квартирі.

Свою відмову, ОСОБА_7 пояснює тим, що наразі ОСОБА_6 фактично проживає разом із матір'ю, де відвідує ліцей; зміна місця проживання, на думку ОСОБА_7, може призвести до негативного впливу на її сина. При цьому, ОСОБА_7 наголосила на тому, що реєстрація місця проживання Позивачів у спірній квартирі, без реєстрації у ній ОСОБА_6 може у подальшому порушити його права на приватизацію житла. Про можливе порушення прав малолітньої дитини, у разі реєстрації Позивачів у спірній квартирі вказав і Відповідач у своїх запереченнях на позовну заяву.

Втім, такі доводи колегія суддів вважає необґрунтованими.

Статтею 58 Житлового кодексу передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР.

За змістом пунктів 69-72 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР, Українською республіканською радою професійних спілок від 11.12.84р. № 470, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер (додаток N 7), який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів.

Ордер вручається громадянинові, на ім'я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред'являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім'ї, включених до ордера.

При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім'ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання.

Отже, ордер - це по суті правоустановчий документ індивідуального характеру, що видається виконавчим органом місцевої ради, до ком петенції якого входить прийняття рішення про надання житла та ви дача документа, який є правовою підставою на вселення громадянина особисто або з його сім'єю у жиле приміщення.

Аналіз законодавства з питань реєстрації місця проживання дає суду підстави для висновку, що при реєстрації місця проживання членів сім'ї наймача або інших осіб необхідно виходити з умов здійснення права користування, установлених цивільним законодавством.

При цьому, колегія суддів акцентує увагу на тому, що у члена сім'ї наймача, включеного до ордера на заселення жи лого приміщення, право користування останнім виникає у зв'язку із включенням до ордера.

Передбачене законом право на реєстрацію місця проживання осіб, яким видано ордер на законних підставах не може бути обмежене у зв'язку з тим, що законний представник не бажає реєструвати свою дитину за місцем проживання наймача (дідуся). Законом не передбачено примусової реєстрації місця проживання дитини, яка має законного представника. Для реєстрації місця проживання наймача та його онуки є усі законні підстави: ордер, що підтверджує право на вселення цих громадянина та їх заяви.

Обставини справи свідчать, що ОСОБА_6 з моменту його народження та по даний час зареєстрований за адресою свого батька: АДРЕСА_1, в той час, як фактично проживає з матір'ю за адресою: АДРЕСА_2.

Тобто, й наразі, ОСОБА_6 зареєстрований та проживає за різними адресами.

Чинним законодавством України не вимагається обов'язкове проживання особи за адресою місця її реєстрації.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що реєстрація місця проживання є лише фактом, підтверджуючим місце проживання особи та не тягне автоматичного набуття особою права власності на таке приміщення. Право власності набувається у встановленому законодавством порядку, а тому посилання Відповідача та ОСОБА_7 на можливі обмеження у праві приватизації - не заслуговують на увагу.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У відповідності до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні «Хабровські проти України» від 17.01.2016 Суд зазначив, що важливою метою ст. 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку державних органів. Крім того, існують позитивні обов'язки, властиві ефективному «дотриманню» права на повагу до сімейного життя. В обох контекстах треба зважати на справедливий баланс, який слід зберігати між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому; та в обох контекстах держава користується певною свободою розсуду.

У справах, пов'язаних з виконанням рішень у сфері сімейного права, Суд неодноразово встановлював, що вирішальним є те, чи вжили національні органи усіх необхідних для сприяння виконанню заходів, що можуть обґрунтовано вимагатися за особливих обставин кожної справи. Розглядаючи питання про те, чи становило невиконання рішення суду недотримання права заявника на повагу до сімейного життя, Суд повинен забезпечувати справедливий баланс між інтересами усіх причетних осіб та загальним інтересом забезпечення дотримання верховенства права.

У п. 29 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Гарнага проти України» зазначено, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 6.09.2005 у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява № 61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення у справі «Кудла проти Польщі» (&е ;…&? ;) [ВП], заява № 30210/96, п. 158, ECHR 2000-ХІ).

Таким чином, суд, приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, повинен не лише вирішити позовні вимоги у відповідності до принципів верховенства права та законності, а й обрати найбільш ефективний спосіб захисту порушеного права.

Відповідно до ст. 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що реалізація права користування житловим приміщенням особами, яким видано ордер на законних підставах не може ставитись у залежність від реалізації такого права іншою особою, яка включена у ордер на жиле приміщення, законний представник якої не бажає наразі вселятись та реєструватись у жилому приміщенні, на який видано ордер, а тому при вирішенні даної справи суд керується принципом верховенства права, виходить із завдань адміністративного судочинства, які покликані захистити порушене право осіб, які звертаються за таких захистом, принципу пропорційності, що закріплені у статті 2,6 КАС. Отже, позовна заява підлягає задоволенню в частині скасування рішень Відповідача що порушують права Позивачів щодо відмови Позивачам у реєстрації місця проживання за адресою: в квартирі АДРЕСА_1 та зобов'язання Відповідача зареєструвати Позивачів у вказаній квартирі.

Разом з тим, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог у частині зобов'язання Відповідача здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_6 у спірній квартирі без згоди на те його матері, з огляду на те, що чинним законодавством України регламентовано право осіб на вільний вибір місця проживання, а тому ніхто не може бути примусово вселений у приміщення, зареєстрований у ньому без його згоди.

Відповідно до пункту 1 статті 317 КАС України, підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.05.18р. у справі №826/1442/17 та ухвалення нової постанови про часткове задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.05.18р. у справі №826/1442/17 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.05.18р. у справі №826/1442/17 - скасувати та прийняти нову постанову про часткове задоволення адміністративного позову.

Скасувати рішення Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 01.08.16р. та від 25.08.16р. про відмову у реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1, відповідно до Ордеру №002915 серії Б від 17.05.16р., виданого Святошинською районною у м. Києві державною адміністрацією.

Зобов'язати Голосіївську районну в місті Києві державну адміністрацію (відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб) зареєструвати місце проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1, відповідно до Ордеру №002915 серії Б від 17.05.16р., виданого Святошинською районною у м. Києві державною адміністрацією.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя Шелест С.Б.

Судді Мєзєнцев Є.І.

Шурко О.І.

Повний текст постанови складений: 07.09.18