Справа № 802/1785/18-а
Суддя: Крапівницька Н. Л.
Дата ухвалення: 2018-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

м. Вінниця

01 серпня 2018 р. Справа № 802/1785/18-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Крапівницької Н.Л.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом:

ОСОБА_1

до Могилів-Подільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Могилів-Подільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області у якій позивач просить суд:

- визнати дії Могилів-Подільського об'єднаного управління пенсійного фонду України Вінницької області протиправними та скасувати протокол №1896 від 11.12.2017 року про відмову мені у призначенні пенсії за віком;

- зобов'язати Могилів-Подільське об'єднане управління Пенсійного фонду України Вінницькій області зарахувати до страхового стажу роки роботи в колгоспі "Прогрес" села Суботівка Могилів-Подільського району з 20.02.1986 року по 14.03.1999 року і призначити пенсію за віком.

Підставою звернення до суду з даним позовом стало те, що позивачу протоколом №1896 від 11.12.2017 відмовлено в призначенні пенсії за віком. Не погоджуючись з даними обставинами, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в листопаді 2017 року звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком. 11.12.2017 року заява ОСОБА_1 була розглянута і протоколом №1896 від 11.12.2017 року відмовлено в призначенні пенсії за віком. На засідання комісії позивач не запрошувався і тому ОСОБА_1 не було відомо про результат розгляду заяви. 29.12.2017 року було надано письмову відповідь на заяву із якої вбачається, що позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком по причині того, що в трудовій книжці колгоспника за період роботи з 20.02.1986 року по 14.03.1999 року немає підпису голови колгоспу, а також згідно титульної сторінки трудова книжка видавалася в 1986 році та скріплена печаткою правонаступника, при цьому не має відмітки, що це дублікат трудової книжки. Також довідки від 12.10.2017 року №118,119 видані СТОВ "Прогрес" за відпрацьовані людино-дні та нараховану заробітну плату за 1986,1987,1989 роки в колгоспі "Прогрес" (далі перейменовано в КСП Прогрес) також неможливо врахувати для обчислення стажу оскільки вони не відповідають нормам чинного законодавства, оскільки не підтверджені підписом керівника юридичної особи. За таких обставин УПФ зарахувало позивачу до загального страхового стажу тільки 8 років 1 місяць 25 днів.

Позивач вважає, що дії відповідача протиправні, а відмова в призначенні пенсії за віком безпідставна виходячи із наступного: у відповідності до ст.62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Основним документом про трудову діяльність працівника відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок є трудова книжка, а уточнюючі довідки про період роботи та характер роботи, що дають право на пільгову пенсію, вимагаються у разі відсутності у трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію. Як видно із дублікату трудової книжки колгоспника, виданої на ім'я позивача, заповнена вона була 20.02.1986 року на старому бланку книжки. В графі відомості про роботу вказано, що ОСОБА_1 прийнятий в колгосп "Прогрес" с.Суботівка згідно протоколу №2 від 22.02.1986 року і звільнений із СТОВ "Прогрес" в звязку з реорганізацією (протокол №3 від 14.03.1999 року). Записи до трудової книжки внесла відповідальна особа, підпис якої є під кожним записом і завірена печаткою. Також в трудовій книжці колгоспника за вказаний період роботи є записи про роки роботи, кількість відпрацьованих трудоднів і встановлений мінімум трудоднів. Ці записи завірені підписами відповідальної особи і скріплені печаткою.

На виконання вимог ухвали про відкриття провадження у справі відповідачем через відділ прийому суду подано відзив. У відзиві зазначено, що позивач 05.12.2017 звертався із заявою про призначення пенсії. Позивачем було надано трудову книжку завірену печаткою ТОВ "Прогрес", який є правонаступником колгоспу «Прогрес» в якій не було зроблено запису дублікат.

Управління також звертає увагу суду на те, що згідно статті 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", пенсія за віком призначається за умови досягнення 60 річного віку і наявності страхового стажу 15 років до - 31 грудня 2017 , або 60 років і 25 років страхового стажу - після 1 січня 2018 року. Представник відповідача у відзиві зазначив, що навіть при зарахуванні стажу за період з 20.02.1986 по 14.03.1999 роки буде відсутній необхідний 25 річний страховий стаж для права на призначення пенсії за віком.

Визначаючись щодо спірних правовідносин, що виникли між сторонами, суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних приватних закладів для догляду непрацездатними.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4)безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (надалі - Закон №1058-IV) законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Законом, що відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій є Закон України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII (надалі - Закон №1788-XII).

Відповідно до ст.62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" трудова книжка є основним документом, що підтверджує загальний стаж роботи. Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від12.08.1993 року.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки з наказів, особові рахунки і відомості про видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори та інші документи, які містять відомості про періоди роботи, видані за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно ст.56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Аналіз норм чинного законодавства дозволяє зробити висновок, що необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Трудова книжка позивача заповнена відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 року № 162 та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29 липня 1993 року №58.

Суд також зауважує, що статтею 56 ЗУ "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру і тривалості роботи і тривалості перерв. При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України (ст. 62 ЗУ "Про пенсійне забезпечення").

Суд також зауважує, що постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній ( далі - Порядок ).

Відповідно до п. 2 Порядку, у разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пунктом 17 Порядку зазначено, що за 17. За відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв'язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

В такому ж порядку показаннями свідків підтверджується час роботи громадян із числа національних меншин, примусово виселених з місць постійного проживання в 30-40 роки, а також час роботи в колгоспі до 1965 року у випадках, коли неможливо одержати документи про наявний стаж роботи, незалежно від причин відсутності необхідних документів.

Під час дослідження матеріалів справи судом звернено увагу на те, що позивач зазначив, що привів до УПФ ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у яких на руках були паспорта та трудові книжки колгоспника із яких видно, що зроблені записи до трудових книжок, а саме, роки роботи в колгоспі позивача, співпадають із їхніми роками роботи в колгоспі. Проте, відібрати письмові пояснення від них керівник відмовився і копії їх документів залучити до матеріалів справи ОСОБА_1 відмовились також.

Надати будь-яких інших документів на підтвердження стажу роботи в колгоспі позивач не має змоги по тій причині, що станом на 2000 рік документи колишнього колгоспу "Прогрес" не були здані до державного архіву, а 24 лютого 2000 року в приміщенні контори СТОВ "Прогрес" відбулася пожежа, в результаті вогнем знищено майно та документи, що підтверджується довідкою СТОВ "Прогрес" №50 від 22 лютого 2018 року, та довідкою Могилів-Подільського районного сектору Державної служби України з надзвичайних ситуацій № 71 від 23.02.2018 року.

Суд вважає, що не прийняття вказаних відповідачем обставин до уваги для зарахування стажу не може бути підставою для позбавлення конституційного права позивача на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на умовах відповідно до законодавства України.

Разом з цим, суд вважає за необхідне, керуючись статтею 9 КАС України, вийти за межі позовних вимог, оскільки це є необхідним для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, про захист яких він просить.

Так, згідно з частиною першою вказаної норми суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод та інтересів людини і громадянина з боку субєктів владних повноважень.

Зі змісту вказаної норми можна зробити висновок, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас, суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.

Отже, вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб'єктів владних повноважень, при цьому, вихід за межі позовних вимог повинен бути пов'язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна вимога.

Вказане підтверджується роз'ясненням поняття "виходу за межі позовних вимог", наведеним у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року "Про судове рішення".

Так, відповідно до пункту 3 цієї Постанови виходом за межі позовних вимог є вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

За таких обставин та керуючись положеннями частини четвертої статті 245 КАС України, суд вважає необхідним зобов'язати суб'єкта владних повноважень повторно розглянути заяву ОСОБА_1, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини частково підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, адміністративний позов належить задовольнити в частині скасування рішення Могилів-Подільського ОУПФУ Вінницької області від 11.12..2017 № 1896 про відмову в зарахуванні ОСОБА_1 періоду роботи з 20.02.1986 по 14.03.1999 року. В решті позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат здійснено відповідно до вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Могилів-Подільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області щодо розгляду і прийняття протоколу №1896 від 11.12.2017 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком

Скасувати протокол Могилів-Подільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області №1896 від 11.12.2017 року про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1.

Зобов'язати Могилів-Подільське об'єднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 05.12.2017 року про призначення/перерахунок пенсії.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (вул. Блюхера, 49, с. Суботівка, Могилів - Подільський район, Вінницька область, 24060, РНОКПП НОМЕР_1) сплачений при зверненні до суду судовий збір в розмірі 469,87 грн. (чотириста шістдесят дев'ять гривень, 87 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Могилів-Подільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області (вул. Вірменська, 19, м. Могилів-Подільський, Вінницька область, 24000, ).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя /підпис/ ОСОБА_4

Згідно з оригіналом Суддя Помічник судді