Справа № 2а-8291/12/2670
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2018-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Київ

04 вересня 2018 року

справа №2а-8291/12/2670

адміністративне провадження №К/9901/8140/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Ханової Р.Ф.(суддя-доповідач),

суддів: Гончарової І.А., Олендера І.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду від 18 серпня 2015 року у складі судді Огурцова О.П. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року у складі колегії суддів Бистрик Г.М., Межевича М.В., Сорочка Є.О. у справі №2а-8291/12/2670 за позовом суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва Державної податкової служби про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення - рішення,

У С Т А Н О В И В :

18 червня 2012 року суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - платник податків, позивач у справі) звернулася до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва Державної податкової служби (далі - податковий орган, відповідач у справі) про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення податкового органу від 18 травня 2012 року №, з мотивів безпідставності його прийняття.

Розгляд справи здійснювався неодноразово. Судові рішення, які є предметом розгляду у цій справі, прийняті на виконання ухвали Вищого адміністративного суду України від 07 квітня 2015 року, якою був здійснений повторний касаційний розгляд справи. Скеровуючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції зазначив про необхідність встановити на підставі належних та допустимих доказів періоди в яких позивач перебув на спрощеній системі оподаткування, визначити суми нарахування податку на землю та штрафні санкції окремо за 2009-2010 роки та 2011 рік.

18 серпня 2015 року постановою Окружного адміністративного суду м. Києва, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Державної податкової служби від 18 травня 2012 року № в частині визначення суми грошового зобов'язання з податку на землю з фізичних осіб на суму 17 933,91 грн., в решті позовних вимог відмовлено.

09 листопада 2015 року позивачем подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме положень пункту 6 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва», статтями 285, 286, підпунктом четвертим пункту 297.1 статті 297, 269, 270 Податкового кодексу України, статтями 42, 125 та 126 Земельного кодексу України, просить скасувати постанову суду першої інстанції в частині відмови в задоволені позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 18 травня 2012 року № за платежем податок на землю з фізичних осіб за 2011 рік на загальну суму 11005 грн. 61 коп. та ухвалу суду апеляційної інстанції та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

12 листопада 2015 року ухвалою Вищого адміністративного суду України відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою позивача та витребувано справу № 2а-8291/12/2670 з Окружного адміністративного суду м. Києва.

08 вересня 2016 року справа №2а-8291/12/2670 надійшла до Вищого адміністративного суду України.

24 січня 2018 року матеріали справи № 2а-8291/12/2670 разом із матеріалами касаційного провадження К/9901/8140/18 передані до Верховного Суду.

Відзив або заперечення на касаційну скаргу позивача від податкового органу не надходили, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, вбачає підстави для часткового задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону судові рішення частково не відповідають.

Суди попередніх інстанцій установили, що позивач, як фізична особа, є власником нежилого приміщення площею 159 м2, на підставі свідоцтва про право власності від 01 лютого 2005 року № 099760, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради.

Між позивачем (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТНК-ВР Коммерс» (орендар) 05 червня 2009 року укладено договір оренди, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар отримує в строкове платне користування нежиле приміщення № 32, загальною площею 159 м2, діє до 30 червня 2010 року. При цьому, 30 травня 2011 року сторони уклали додаткову угоду № 2, якою продовжили строк дії зазначеного договору до 31 серпня 2011 року.

Податковим органом у квітні 2012 року проведена документальна планова виїзна перевірка з питань зокрема дотримання вимог податкового законодавства позивачем за період з 01 січня 2009 року по 31 грудня 2011 року, результати якої викладені в акті перевірки від 04 травня 2012 року № 9/1702- (далі - акт перевірки).

18 травня 2012 року згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, відповідно до пункту 287.8 статті 287, пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України, статті 2,7 Закону України «Про плату за землю», керівником податкового органу на підставі акту перевірки, прийнято податкове повідомлення-рішення № , яким визначено суму грошового зобов'язання з податку на землю у розмірі 23 939,52 грн. за порушення пункту 287.8 статті 287 Податкового кодексу України, з посиланням на те, що розрахунок зроблено відповідно до статей 274, 276, 289 цього кодексу.

Згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України контролюючий орган згідно з податковим та іншим законодавством є особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно з нормами цієї статті сума грошового зобов'язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов'язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому цим Кодексом (пункт 54.5 статті 54 Кодексу).

Оцінюючи спірні правовідносини суди попередніх інстанцій висновувалися на аналізі частини другої статті 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку і звітності суб'єктів підприємницької діяльності» від 03 липня 1998 року № 727/98, за якою суб'єкти малого підприємництва - фізичні особи мають право самостійно обрати спосіб оподаткування доходів за єдиним податком шляхом отримання свідоцтва про сплату єдиного податку.

Частиною першою статті 6 цього Указу встановлено, що суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником плати (податку) за землю.

Згідно із пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України «Про роз'яснення Указу Президента України від 03 липня 1998 року № 727/98» від 16 березня 2000 року № 507 (редакція від 20 грудня 1998 року) суб'єкт малого підприємництва, який згідно з абзацом п'ятим частини першої статті 6 не є платником плати (податку) за землю, звільняється від плати (податку) за землю лише за земельні ділянки, які використовуються ним для провадження підприємницької діяльності.

Аналогічні положення викладені в пункті 1 підрозділу 8 розділу ХХ Податкового кодексу України, яким встановлено, що з 1 січня 2011 року до внесення змін до розділу XIV Податкового кодексу України в частині оподаткування суб'єктів малого підприємництва Указ Президента України від 3 липня 1998 року № 727 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» (з наступними змінами) та абзаци шостий - двадцять восьмий пункту 1 статті 14 розділу IV Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року N 13-92 «Про прибутковий податок з громадян» застосовуються з урахуванням таких особливостей: платники єдиного податку не є платниками таких податків і зборів, визначених Податковим кодексом України, зокрема, земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються для ведення підприємницької діяльності.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач протягом січня - грудня 2010 року була платником єдиного податку за видом діяльності 70.20.0 - здавання в оренду власної та державної нерухомості невиробничого призначення, що підтверджено свідоцтвом про сплату єдиного податку від 27 листопада 2009 року №317, дію якого свідоцтвом № 990 від 06 грудня 2010 року продовжено на 2011 рік , 17 січня 2012 року продовжено дію свідоцтва про сплату єдиного податку з 01 січня 2012 року по 31 травня 2012 року.

11 січня 2011 року позивачем подано до податкового органу звіт суб'єкта малого підприємництва - фізичної особи платника єдиного податку за 4-й квартал 2010 року, згідно якого сума виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) за звітний квартал становить 491 414,14 грн. Відповідно до наданої позивачем виписки по рахунку за 2010 рік, сума виручки доходу становила 523 629,90 грн.

Частиною першою пункту першого Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку і звітності суб'єктів підприємницької діяльності» встановлені умови запровадження спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності для суб'єктів малого підприємництва, зокрема для фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи, граничний обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не може перевищувати 500 тис. гривень.

Відповідно до пункту 5 вказаного Указу, у разі порушення вимог, установлених статтею 1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності, починаючи з наступного звітного періоду (кварталу). Суб'єкти малого підприємництва несуть відповідальність за правильність обчислення, своєчасність подання розрахунків та сплати сум єдиного податку згідно із законодавством України.

Враховуючи те, що обсяг виручки від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за 2010 рік у позивача перевищував 500 тис. гривень, то позивач зобов'язана була наступного звітного періоду (01 січня 2011 року) перейти на загальну систему оподаткування, у зв'язку з чим відповідачем з 01 січня 2011 року було анульовано Свідоцтво про сплату єдиного податку на 2011 рік, що підтверджується листом податкового органу від 13 вересня 2011 року № 5217/111/17212.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що в період з період з 01 листопада 2011 року по 31 грудня 2011 року позивач перебувала на загальній системі оподаткування одержаних доходів від здійснення господарської діяльності, основуючись на чому, відповідно до статті 206 Земельного кодексу України, статті 2 Закону України «Про плату за землю», підпункту 14.1.72 пункту 14.1 статті 14, пункту 269.1 статті 269, пункту 287.8 статті 287 Податкового кодексу України суди встановили, що протягом 2011 року позивач була зобов'язана сплачувати плату за землю, відповідно до пункту 287.8 статті 287 Податкового кодексу України у сумі 28939 грн. 52 коп.

Судом першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції скасоване податкове повідомлення - рішення від 18 травня 2012 року № в частині донарахування податкового зобов'язання з податку на землю за 2009 рік на суму 6 928,30 грн. та за 2010 рік - 11 005,61 грн.

Звертаючись із касаційною скаргою, позивач посилається на наявність рішення суду від 19 вересня 2012 року та встановлені ним обставини у цій справі №2а-8291/12/2670, що є неприйнятним з огляду на його подальше скасування та можливість донарахування податку на землю лише за четвертий квартал 2011 року, з огляду на те, що порушення встановлено та анулювання свідоцтва платника єдиного податку здійснено 13 вересня 2011 року.

Позивач вказує на можливість донарахування податку на землю лише за четвертий квартал 2011 року на суму 2751 грн. 40 коп., а не за весь 2011 рік.

Суд визнає, що судами попередніх інстанцій порушені норми матеріального права, які унеможливлюють прийняття позицій суддів попередніх інстанцій.

Спірне податкове повідомлення - рішення прийняте податковим органом, як особою відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку, зокрема податку на землю, згідно підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України, натомість у межах спірних відносин збільшення грошового зобов'язання має місце не внаслідок виконання обов'язку податкового органу, який вимагає дотримання порядку обчислення плати за землю встановленого статтею 286 Податкового кодексу України, а відповідно до підпункту 54.3.2 цього пункту, за яким дані перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкового зобов'язання.

Відтак, прийняття спірного податкового повідомлення - рішення згідно підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України є помилковим, внаслідок того, що підставою визначення грошового зобов'язання були результати перевірки, а не реалізація компетенції податковим органом, що доводить неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, протиправність його прийняття.

Прийняття податкового повідомлення рішення здійснено податковим органом 18 травня 2012 року, на час наявності у позивача свідоцтва платника єдиного податку терміном дії з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року, моментом порушення вимог перебування на спрощеній системі податковий орган визначив 13 вересня 2011 року, відтак перебування на загальній системі оподаткування позивачем мало місце з 13 вересня 2011 року по 31 грудня 2011 року, внаслідок чого донарахування податку за 2011 рік за умови використання положень норми підпункту 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України мало б бути здійснено виключно за четвертий квартал 2011 року у сумі 2751 грн. 40 коп.

Суд визнає, що неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права є підставою для скасування судових рішень в частині відмови у позові і ухвалення нового рішення у відповідній частині відповідно до статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 3, 52, 341, 345, 349, 350, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду від 18 серпня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року у справі №2а-8291/12/2670 в частині відмови у позові - скасувати, прийнявши у цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Державної податкової служби від 18 травня 2012 року № в частині визначення суми грошового зобов'язання з податку на землю з фізичних осіб на суму 11005 грн. 61 коп.

В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду від 18 серпня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р.Ф.Ханова

Судді: І.А. Гончарова

І.Я.Олендер