Справа № 161/7437/18
Суддя: Рибачук Андрій Іванович
Дата ухвалення: 2018-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2018 рокуЛьвів№ 876/6692/18

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Рибачука А. І.,

суддів - Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу інспектора роти № 7 батальйону № 4 полку № 1 управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Павловича Богдана Євгенійовича на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 липня 2018 року у справі № 161/7437/18 (постанова винесена у м. Луцьку судом у складі головуючого судді Подзірова А. О., повний текст постанови складено 09 липня 2018 року) за позовом ОСОБА_2 до інспектора роти № 7 батальйону № 4 полку № 1 управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Павловича Богдана Євгенійовича про скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до інспектора роти № 7 батальйону № 4 полку № 1 управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Павловича Богдана Євгенійовича, в якому просив скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення від 03 травня 2018 року серії НК № 972541 та закрити справу про адміністративне правопорушення.

Позовні вимоги обґрунтовував посиланням на те, що його незаконно, за відсутності події адміністративного правопорушення, притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною п'ятою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 липня 2018 року вказаний позов задоволено повністю.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує на те, що судом неповно з'ясовано усі обставини справи та невірно застосовано норми матеріального права. Зазначає, що ОСОБА_2 здійснив зупинку транспортного засобу на місці, де така дозволена лише транспортним засобам, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, а відтак цілком правомірно був притягнутий до адміністративної відповідальності за частиною п'ятою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Учасники справи, в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце його проведення, тому відповідно до частини четвертої статті 229 та пункту 2 частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 03 травня 2018 року інспектором роти № 7 батальйону № 4 полку № 1 управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Павловичем Б. Є. винесена постанова про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії НК № 972541, у якій зазначено, що ОСОБА_2, керуючи транспортним засобом Skoda Fabia, державний номер НОМЕР_1, 03 травня 2018 року, о 09 год. 40 хв. за адресою м. Київ, бульвар Т. Шевченка, 9, здійснив зупинку транспортного засобу в зоні дії дорожнього знаку 5.38 «Місце для стоянки» з табличкою до нього 7.17 «Інвалід», чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною п'ятою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Не погодившись із вказаною постановою відповідача, позивач оскаржив її до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем належними та допустимими доказами не доведений факт вчинення позивачем згаданого вище адміністративного правопорушення.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним з огляду на наступне.

Відповідальність за вчинення правопорушення, передбаченого частиною п'ятою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення настає в разі зупинки чи стоянки транспортних засобів на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю (крім випадків вимушеної стоянки), а так само створення перешкод водіям з інвалідністю або водіям, які перевозять осіб з інвалідністю, у зупинці чи стоянці керованих ними транспортних засобів, неправомірне використання на транспортному засобі розпізнавального знака «Водій з інвалідністю», що тягне за собою накладення штрафу від шістдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Підпунктом 1.3 пункту 1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - Правила) передбачено, що учасники дорожнього руху зобов'язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Відповідно до підпункту 8.4 «е» пункту 8 Правил дорожні знаки поділяються на групи, та передбачають таблички до дорожніх знаків, які уточнюють або обмежують дію знаків, разом з якими вони встановлені.

Згідно з пунктом 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, обов'язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Відповідно до статті 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення, органи Національної поліції розглядають справи, зокрема, про порушення правил дорожнього руху, в тому числі за статтею 122 цього Кодексу.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України № 1395 від 07 листопада 2015 року (далі - Інструкція), у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Згідно зі статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненням особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, іншими доказами, перелік яких не вичерпний.

Долучений відповідачем відеозапис з мобільного нагрудного відеореєстратора інспектора поліції не містить відео фіксації моменту заїзду позивача на стоянку.

Натомість із цього відеозапису видно, що позивач заперечував факт вчинення ним правопорушення та надав пояснення про те, що під час заїзду на стоянку у його автомобілі знаходився інвалід, що давало йому право здійснити стоянку на цьому місці.

Будь-яких доказів, які б спростовували пояснення позивача, відповідачем суду не надано.

Як зазначалось вище згідно з диспозицією частини п'ятої статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення зупинка на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю не утворює складу адміністративного правопорушення, передбаченого цією нормою.

Згідно з частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначені норми встановлюють обов'язок суб'єкта владних повноважень щодо доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності.

Оскільки позивач заперечив факт вчинення ним правопорушення, з чим не погоджувався відповідач, останній зобов'язаний подати докази на спростування таких заперечень.

Такий обов'язок суб'єктом владних повноважень не виконано, а тому вірним є висновок суду першої інстанції про недоведеність факту вчинення позивачем згаданого вище адміністративного правопорушення, а відповідно про незаконність оскаржуваної постанови по справі про адміністративне правопорушення.

За наведених обставин суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 241, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу інспектора роти № 7 батальйону № 4 полку № 1 управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Павловича Богдана Євгенійовича залишити без задоволення, а постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 липня 2018 року у справі № 161/7437/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя А. І. Рибачук
судді А. Р. Курилець
М. П. Кушнерик