Справа № 826/3439/17
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2018-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 серпня 2018 року № 826/3439/17

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі колегії суддів: головуючого судді Качура І.А., суддів Келеберди В.І., Амельохіна В.В. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним наказу, поновлення на роботі, виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, у якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 31 січня 2017 р. № 84 о/с «По особовому складу» щодо звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ;

- поновити ОСОБА_1 на рівнозначній посаді в Міністерстві внутрішніх справ України з 06 листопада 2015 р.

- зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України видати наказ «По особовому складу», відповідно до якого звільнити з Міністерства внутрішніх справ України у запас Збройних Сил за п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) капітана міліції ОСОБА_1 з дня набрання законної сили рішення суду;

- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з індексацією, починаючи з 06 листопада 2015 р. по день ухвалення рішення суду.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що його було протиправно звільнено з посади "заднім" числом, відтак таке звільнення вважає протиправним. Просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав викладених у письмових запереченнях проти позову.

З урахуванням положень частини третьої статті 194 КАС України, (в редакції від 13.07.2017р.), суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу МВC України від 21.10.2014 № 1261 - «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності капітана міліції ОСОБА_6» позивача було звільнено з органів внутрішніх справ України. ?He погоджуючись із такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу № 1261 від 21 жовтня 2014 р. та поновлення останнього на роботі.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 вересня 2016 p. у справі №826/18137/14 у задоволенні позову було відмовлено. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 рудня 2016 p. у справі №826/18137/14 постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 19 вересня 2016 р. скасовано та ухвалено нову постанову: «визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України від 21 жовтня 2014 р. № 1261 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності капітана міліції ОСОБА_1»; поновлено ОСОБА_1, на раніше займаній посаді начальника відділу оперативного супроводження особливо важливих справ Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю Міністерства внутрішніх справ /країни у званні капітан міліції з моменту звільнення.

Відповідно до наказу МВС України №7 о/с від 10 січня 2017 р. на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2016 p.: скасовано наказ МВС України від 21 жовтня 2014 р. №1261 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності капітана міліції ОСОБА_1»; поновлено капітана міліції ОСОБА_1 на раніше займаній посаді начальника відділу оперативного супроводження особливо важливих справ Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю Міністерства внутрішніх справ України у званні капітан міліції з 21 жовтня 2014 p.

20 січня 2017 p. позивач подав заяву з рапортом про звільнення з органів внутрішніх справ (реєстр, інд. С-81 від 20 січня 2017 p.).

23 січня 2017 p. позивач подав додатковий рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ за власним бажанням, який віддав працівнику кадрів МВС України ОСОБА_3.

07 лютого 2017 р. позивач звернувся із повторною заявою (реєстровий № С-254) на ім'я Міністра внутрішніх справ України.

10 лютого 2017 p. позивач був ознайомлений з наказом МВС України №84 о/с від 31 лютого 2017, яким, згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів) з 06 листопада 2015 р.

Позивач вважає оскаржуваний наказ таким, що порушує його законні права та інтереси, а тому звернувся до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

Відповідно до підпункту "г" пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (далі по тексту - Положення про проходження служби), визначено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

За таких підстав, досліджуючи правомірність звільнення позивача, суду належить встановити факт скорочення штатів та відсутність можливості подальшого використання позивача на службі.

Суд встановив, що постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції та ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ, у тому числі Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві та Подільське районне управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, і створено новий орган - Головне управління Національної поліції в Київській області.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року №1388 "Про організаційно штатні питання" вирішено вважати такими, що втратили чинність, штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств згідно з відповідним переліком змін у штатах, у тому числі скорочуються всі посади Подільського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві.

Таким чином, у межах спірних правовідносин встановлено скорочення штатів у зв'язку із ліквідацією територіальних органів Міністерства внутрішніх справ.

Пунктами 8, 9, 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

З наведених норм Закону України "Про Національну поліцію" слідує, що з дня його опублікування всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів; тобто, передбачено особливий порядок попередження про звільнення, відмінний від того, що встановлений Кодексом законів про працю України.

При цьому Закон України "Про Національну поліцію" прямо передбачив право вказаних вище осіб, попереджених про можливе майбутнє вивільнення, бути прийнятими на службу до поліції на запропоновані посади шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції; звільненню підлягають виключно ті працівники міліції, які після пропонування нових посад відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції на запропоновані посади.

Враховуючи, що Закон України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року №580-VIІI опублікований 06 серпня 2015 року в газеті "Голос України", відповідно 3-х місячний термін з дня опублікування закінчився 06 листопада 2015 року.

Таким чином, вищезазначені норми Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про національну поліцію" та Положення, на які йдеться посилання у спірному наказі, містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: при відмові працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, начальник органу прямо зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.

На підставі викладеного, відповідачем жодним чином не було обґрунтовано відсутність можливості подальшого використання позивача на службі, оскільки не враховано відсутність відмови позивачки від проходження служби в поліції та не перевірено взагалі можливість реалізації її права на прийняття до служби в поліції. Вищевказане, на думку суду, свідчить про порушення права позивача на подання заяви особисто до органу поліції з висловлення бажанням проходити службу саме у такому органі поліції та взагалі, розгляду її кандидатури на посаду в поліції.

Судом встановлено, що у період з 21 жовтня 2014 p. по 10 січня 2017 p. позивач офіційно не був працівником органів внутрішніх справ України, оскільки тривав судовий процес оскарження звільнення позивача, відтак фактично позивач не був попереджений про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів, позивачу не пропонувалася нова посада; позивач не відмовлявся від запропонованої посади: позивач не міг пройти конкурс на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції;

Таким чином, звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ МВС України у зв'язку зі скороченням штатів з 06 листопада 2015 р. та з посиланням на пункти 10 та 11 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» є протиправним.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає звільнення ОСОБА_1, незаконним та приходить до висновку про скасування наказу Міністерства внутрішніх справ України від 31 січня 2017 р. № 84 о/с «По особовому складу» щодо звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ та про задоволення позовних вимог у цій частині.

В частині позовних вимог щодо поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді в Міністерстві внутрішніх справ України з 06 листопада 2015 р., суд звертає увагу на наступне.

Як визначає пункт 24 Положення про проходження служби, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Таким чином, позивач має бути поновлений на попередній посаді з 06.11.2015 року з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.

Так, відповідно до пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року №21-395а13.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, відповідачем не надано довідку про заробітну плату позивача, відтак стягненню середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає сума у період з 06.11.2015 по 06.11.2016 р.р. без зазначення точної суми.

При переході судом до вирішення даної справи в порядку письмового провадження суд зобов'язав представника відповідача надати до суду всі необхідні докази для повного та об'єктивного вирішення даної справи, однак до суду не надано довідки щодо розміру середньомісячної заробітної плати позивача, що, як наслідок, унеможливлює вирахування конкретної грошової суми, яка підлягає стягненню за весь час вимушеного прогулу.

Крім того, є необґрунтованими є вимоги про стягнення на користь позивача індексації середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки спеціальним законодавством не передбачено індексації грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу.

Водночас суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині зобов'язання відповідача видати наказ «По особовому складу», відповідно до якого звільнити з Міністерства внутрішніх справ України у запас Збройних Сил за п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) капітана міліції ОСОБА_1 з дня набрання законної сили рішення суду, з огляду на наступне.

За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства повноваження по прийняттю рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивованої відмови у його наданні, належать виключно виконавчому органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), який, у разі відмови у продовженні дії дозволу видає відповідне розпорядження, отже наділений дискреційними повноваженнями.

Зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до вимог статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

При цьому, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 5 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Згідно з частинами першою та другою статті 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю; тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів; затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України або про продовження строку такого затримання; затримання іноземця або особи без громадянства до вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні; затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; звільнення іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; зобов'язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Виходячи з зазначених положень, адміністративний суд не наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача прийняти будь-яке рішення.

Таким чином, суд не вправі перебирати на себе функції дозвільного органу та своїм рішенням зобов'язувати останнього видати наказ «По особовому складу», відповідно до якого звільнити з Міністерства внутрішніх справ України у запас Збройних Сил за п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) капітана міліції ОСОБА_1 з дня набрання законної сили рішення суду.

Крім того, в пункті 14 листа Верховного суду України від 29.10.2008 року №19-3767/0/8-08 зазначено, що при розгляді справ за адміністративними позовами до органів державної влади чи органів місцевого самоврядування суди вправі зобов'язати відповідний орган розглянути питання, а не приймати рішення, оскільки суд не наділений такими повноваженнями.

Враховуючи наведене, позовні вимоги про зобов'язання відповідача зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України видати наказ «По особовому складу», відповідно до якого звільнити з Міністерства внутрішніх справ України у запас Збройних Сил за п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) капітана міліції ОСОБА_1 з дня набрання законної сили рішення суду не можуть бути задоволені, оскільки суд не наділений повноваженнями зобов'язувати суб'єкта владних повноважень приймати відповідні рішення.

Беручи до уваги викладене вище, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог.

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

На час подання адміністративного позову, позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 №3674-VI.

Сторонами не надано доказів понесення судових витрат, відтак судові витрати присудженню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 31 січня 2017 р. № 84 о/с «По особовому складу» щодо звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ.

3. Поновити ОСОБА_1 на попередній посаді в Міністерстві внутрішніх справ України з 06 листопада 2015 р. та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимущеного прогулу за період з 06.11.2015 по 06.11.2016 року.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя І.А. Качур

Судді В.В. Амельохін

В.І. Келеберда