Справа № 826/9605/18
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2018-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ
05 вересня 2018 року № 826/9605/18

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі: головуючого судді Шевченко Н.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовною заявою до Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації щодо не встановлення ОСОБА_1 , статусу члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видачі «посвідчення член сім`ї загиблого»;

- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації встановити ОСОБА_1 статус члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видати їй «Посвідчення член сім`ї загиблого»;

- стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1 , моральну шкоду в розмірі 45000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначає, що була членом сім`ї військовослужбовця, який помер внаслідок захворювання, яке пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де проводились бойові дії, а тому на неї мають поширюватись приписи Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та відповідно пільги, передбачені чинним законодавством для даної категорії осіб. Також, позивач вважає, що відмова Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації у встановленні статусу члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видачі «посвідчення член сім`ї загиблого» з тих підстав, що вона є громадянкою Російської Федерації, має тимчасову посвідку на проживання в Україні та не досягла пенсійного віку, є протиправною, оскільки позивач проживає в Україні на постійній основі та зареєстрована у встановленому законодавством України порядку, що підтверджується тимчасовою посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 .

13.08.2018 до суду від Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача наголошує на тому, що оскільки позивач є громадянкою Російської Федерації, має саме тимчасову посвідку на проживання в Україні та не досягла пенсійного віку, відповідно до законодавства України, з огляду на що, дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» на неї не поширюється.

Дослідивши обставини справи та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом, з 25.12.2004 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 , видане Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї від 25.12.2004. (а. с. 15)

ОСОБА_2 проходив військову службу в Збройних Силах колишнього Союзу РСР та Збройних Силах України, був інвалідом 3 групи і мав відповідні пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується відповідними посвідченнями, виданими Київським військовим комісаріатом та Управлінням праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації. (а. с. 17)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , що видане Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 09.02.2018, актовий запис № 2500. (а. с. 18)

Відповідно до витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 504 від 22.02.2018 встановлено, що захворювання полковника у відставці ОСОБА_2 полягає у розшаруванні аневризми дуги аорти з розривом, яке й стало причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою про причину смерті № 85/18 від 09.02.2018, виданою Київською міською клінічною лікарнею швидкої медичної допомоги. Дане захворювання та причина смерті, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. (а. с. 19-20)

01.03.2018 позивач звернулась до Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про встановлення їй статусу члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та просила видати «посвідчення члена сім`ї загиблого».

До заяви позивач додала копії наступних документів:

- тимчасову посвідку на проживання від 22.06.2003 серії НОМЕР_1 ;

- довідку про присвоєння ідентифікаційного номера ДПА у м. Києві від 21.04.1998;

- витяг з протоколу від 22.02.2018 № 504 засідання ЦВЛК Міністерства оборони України;

- свідоцтво про смерть ОСОБА_2 від 09.02.2018 серії НОМЕР_4 ;

- свідоцтво про одруження від 25.12.2004 № НОМЕР_5 ;

- посвідчення інваліда війни ОСОБА_2 серії НОМЕР_6 ;

- довідку до акта огляду медико - соціальної експертної комісії від 16.11.2017 серії АВ № 00657838. (а. с. 21)

Надалі, листами № 100/06-2625 від 06.03.2018 та № 100/06/2741 від 14.03.2018 відповідач повідомив про те, що звернувся до Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) для надання роз`яснень щодо вирішення питання позивача в межах чинного законодавства. (а. с. 22 23)

Листами Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 100/06-2741 від 14.03.2018, № 100/06-100/06/БП-752833 від 19.03.2018 та Департаменту соціальної політики Київської міської державної адміністрації № КЦ-39 від 14.06.2018, № КЦ11-51 від 29.03.2018 позивача проінформовано про те, що оскільки вона є громадянкою Російської Федерації, яка не досягла пенсійного віку, та має тимчасову прописку на проживання в Україні, тому на неї не поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

26.03.2018 ОСОБА_1 звернулась до Департаменту соціальної політики Київської міської державної адміністрації зі скаргою на протиправну бездіяльність відповідача щодо не встановлення їй статусу члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видачі «посвідчення члена сім`ї загиблого». (а. с. 26 - 29)

Позивач, вважаючи, що бездіяльність відповідача щодо не встановлення їй статусу члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, відповідно до положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та не видачі «посвідчення члена сім`ї загиблого» є протиправною, звернулась до суду за захистом своїх прав.

Суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з огляду на наступне.

Статтею 19 Конституції України установлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (надалі по тексту також Закон № 3551) визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» законодавство України про статус ветеранів війни та їх соціальні гарантії складається з цього Закону та інших актів законодавства України.

Права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього Союзу РСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни.

Нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними.

Учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час. (ст. 5 Закону № 3551)

Відповідно до положень п. 2 ст. 6 Закону № 3551 учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

До осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час. (ст. 7 Закону № 3551)

Приписами п. 1 ст. 10 Закону № 3551 визначено, що чинність цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Положеннями ст. 18 Закону № 3551 визначено, що ветеранам війни вручаються посвідчення та нагрудні знаки. Порядок виготовлення та видачі посвідчень і знаків встановлюється Кабінетом Міністрів України та міжнародними договорами, в яких бере участь Україна.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» Кабінетом Міністрів України постановою № 302 від 12.05.1994 затверджено Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранам війни.

Посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації. (п. 2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни)

У свою чергу, п. 7 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни визначено, що «Посвідчення інваліда війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім`ї загиблого» видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Громадянам інших держав, що перебували у складі колишнього СРСР, видаються посвідчення ветерана війни та відповідні нагрудні знаки у разі переїзду на постійне місце проживання в Україну. Особам з їх числа, яким призначена пенсія, зазначені посвідчення видаються органами праці та соціального захисту населення у разі отримання виплат в органах Пенсійного фонду України. Зазначеним особам, які не досягли пенсійного віку, посвідчення ветерана війни та особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», видається у порядку, визначеному цим пунктом.

Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач була членом сім`ї військовослужбовця, який помер внаслідок захворювання, яке пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де проводились бойові дії.

Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, відмовляючи ОСОБА_1 у встановленні статусу члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця та видачі «посвідчення члена сім`ї загиблого» виходило з того, що вона є громадянкою Російської Федерації, має тимчасову посвідку на проживання в Україні та не досягла пенсійного віку, відповідно до законодавства України, з огляду на що, дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» на неї не поширюються.

Перевіряючи оскаржувані дії (бездіяльність) відповідача на відповідність положенням ч. 2 ст. 2 КАС України, суд зазначає таке.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (надалі по тексту також - Закон № 3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

У відповідності по визначень пунктів 17, 18 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»:

посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні;

посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України № 3773 іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію. (ч. 14 ст. 4 Закону № 3773)

Відповідно до п. 1 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-III (надалі по тексту також Закон № 2491-III) дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання встановлений Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженим наказом Міністерства юстиції № 251 від 28.03.2012 року (надалі по тексту також - Порядок № 251). (у редакції, чинній на момент видачі позивачу посвідки 22.06.2009)

Строк дії посвідки на постійне проживання не обмежується. Посвідка на постійне проживання підлягає обміну в разі досягнення особою 25 - і 45-річного віку. (п. 9 Порядку № 251)

Посвідка видається іноземцеві та особі без громадянства під розписку після пред`явлення паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, в якому на останній вільній сторінці проставляється відмітка про отримання посвідки за встановленим МВС зразком, що скріплюється печаткою (за бажанням іноземця та особи без громадянства така відмітка може проставлятися у вкладному талоні). (п. 12 Порядку № 251)

Іноземець та особа без громадянства, що отримали посвідку, повинні зареєструвати місце проживання, а в разі його зміни - перереєструвати в порядку, встановленому Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». (п. 13 Порядку № 251)

Як убачається з матеріалів справи, позивач 25.12.2004 одружилась з громадянином України ОСОБА_2 та 22.06.2009 отримала тимчасову посвідку на проживання (на постійне проживання), у якій в графі підстава видачі зазначено Закон України «Про імміграцію», а строк, на який видано зазначено безстроково. Також, з відмітки у посвідці серії НОМЕР_1 убачається, що позивач зареєстрована з 01.04.2008. (а. с. 13)

Таким чином, ураховуючи наведені вище положення законодавства, що регулює порядок та умови перебування іноземця в України, а також те, що посвідка ОСОБА_1 , на відміну від посвідки на тимчасове проживання видана безстроково, а також підстави, з яких така видана позивачу, суд вважає, що позивач має право проживати в Україні на постійній основі, з огляду на що, висновок Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про тимчасовість посвідки на проживання позивача не грунтується на положеннях законодавства, що регулює дані правовідносини.

Проте, стосовно позовної вимоги про зобов`язання встановити позивачу статус члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видати їй «Посвідчення член сім`ї загиблого», суд звертає увагу на таке.

За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо встановлення статусу члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видачі «Посвідчення член сім`ї загиблого» є дискреційними повноваженнями та виключною компетенцією відповідача, тому суд може лише зобов`язати суб`єкта владних повноважень повторно розглянути заяву позивача, з урахуванням висновків суду.

Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим Кодексом адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень, ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Тобто законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкта владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Ураховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що наявні достатні правові підстави для відновлення порушеного права позивача, шляхом зобов`язання Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації повторно розглянути питання щодо встановлення позивачу статусу члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видачі їй «Посвідчення член сім`ї загиблого».

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Обгруновуючи необхідність стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 45000,00 грн., ОСОБА_1 зазначає, що після смерті чоловіка відчувала гострий душевний біль, почуття втрати, безпорадності та самотності. Надалі, змушена була неодноразово звертатися до відповідача щодо встановлення їй статусу члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця та видачі «посвідчення член сім`ї загиблого», проте отримувала багаторазові безпідставні, необгрунтовані та незаконні відмови, а скарги залишалися поза увагою посадових осіб.

Така поведінка посадових осіб відповідача призвела до погіршення стану здоров`я ОСОБА_1 , яке до того ж уже було підірване втратою чоловіка.

Положеннями ст. 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Приписами ст. 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 цієї Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимога позивача щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 45000,00 грн. є необґрунтованою, оскільки розмір суми відшкодування моральної шкоди та характер моральних чи фізичних страждань, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, або інших негативних явищ, заподіяних їй саме незаконними діями з боку відповідача, позивачем жодним доказом не доведений, а тому, у цій частині позовних вимог слід відмовити.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню частково.

Також, у позовній заяві ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн.

Суд зазначає, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 та від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до приписів ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, з аналізу наведених правових норм, убачається, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, варто зазначити, що склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.

На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. суду надано:

-попередній розрахунок витрат на професійну правничу допомогу від 19.06.2018, у якому зазначено орієнтовний розмір витрат ОСОБА_1 10000,00 грн. за 10 годин роботи, які складаються з: консультації з правових питань 1000,00 грн. за годину, правової оцінки та аналізу судової практики 2000,00 грн. за 2 години, збирання (отримання) доказів 2000,00 грн. за 2 години, написання позовної заяви 4000,00 грн. за 3 години, підготовка позовної заяви та копій документів до неї для направлення до суду 1000,00 грн. за годину; (а. с. 32)

-копію договору про надання правової допомоги від 19.04.2018; (а. с. 45 46)

-ордер на надання правової допомоги серії КВ № 411992. (а. с. 12)

Суд наголошує на тому, що у матеріалах справи відсутні акти наданих послуг/виконаних робіт, прийому - передачі, з яких би вбачався обсяг наданих послуг та їх прийняття позивачем.

Також, відсутні докази оплати позивачем наданих адвокатом послуг, відповідно та пропорційно до обсягу отриманих послуг.

Таким чином, аналізуючи все вищенаведене, враховуючи документи надані на підтвердження витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку, що вказані документи не можуть слугувати належними та допустимими доказами для підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу в справі № 826/9605/18, а тому суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У даному випадку суд вважає, що сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню пропорційно до частини задоволених позовних вимог.

Ураховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, то й сплачений судовий збір за дану позовну вимогу не підлягає стягненню у цій частині.

Керуючись статтями 77, 78, 90, 139, 241 - 246, 255, 263, 293, 295 - 297 КАС України,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 , АДРЕСА_1 ) до Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації (, вул. Ломоносова, 5, корп. 3, м. Київ, 03040) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації щодо не встановлення ОСОБА_1 статусу члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та не видачі «посвідчення член сім`ї загиблого».

Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації повторно розглянути питання щодо встановлення ОСОБА_1 статусу члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видачі їй «Посвідчення член сім`ї загиблого».

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

У задоволенні вимог щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації (, вул. Ломоносова, 5, корп. 3, м. Київ, 03040) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 , АДРЕСА_1 ) понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 704, 80 грн. (сімсот чотири гривні 80 коп.).

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко