Справа № 804/3408/18
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2018-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 серпня 2018 року Справа № 804/3408/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В., при секретарі судового засідання - Сергієнко В.Ю., за участю: представника позивача - ОСОБА_1, представника відповідача - Бохан О.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3
до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області
про визнання протиправною та скасування постанови, -
10.05.2018 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, в якому позивач просить: визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими особами №ДН-357/262/АВ/ІП/МГ-ФС/245 від 23.04.2018 року, винесену Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області на підставі акту інспекційного відвідування №ДН-357/262/АВ від 03.04.2018 року про накладення штрафу на фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 у розмірі 111169,00 грн. за порушення вимог ч.6 ст.95 КЗпП України, ст.12,33 Закону України «Про оплату праці», пунктів 4, 5 Постанови КМУ «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» №1078.
В обґрунтування своїх вимог позивач, зазначив, що відповідачем неправомірно застосовано штрафну санкцію, оскільки у відповідача були відсутні підстави для проведення перевірки та виявлені у ході перевірки порушення законодавства про працю були усунені позивачем у строк визначений приписом.
10.05.2018 року разом з позовною заявою позивачем було подано заяву про забезпечення позову.
11.05.2018 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.
11.05.2018 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін у письмовому провадженні та надано відповідачу строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
04.06.2018 року на виконання вимог ухвали суду від 11.05.2018 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити та зазначив, Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області була проведена перевірка позивача, в ході якої встановлені порушення вимог діючого законодавства. За наслідками встановлених порушень відповідачем складено акт перевірки та винесено оскаржувану постанову. Відповідач вважає, що оскаржувана постанова є правомірною, та такою, що винесено відповідно до вимог діючого законодавства, у зв'язку з чим, підстави для її скасування відсутні.
04.07.2018 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 15.08.2018 року.
15.08.2018 року у судовому засіданні було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 31.08.2018 року.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити, при цьому посилаючись на доводи вказані у позовній заяві.
Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити у його задоволенні, при цьому посилаючись на доводи наведені у відзиві на позовну заяву.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що в період з 02.04.2018 року по 03.04.2018 року на підставі наказу №204-І від 30.03.2018 року та направлення на перевірку №63/4.2-11 від 02.04.2018 року Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області було проведено інспекційне відвідування зі здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю ФОП ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) з питань оформлення трудових відносин, повноти, своєчасності нарахування та виплати заробітної плати, за результатами якої був складений акт перевірки № ДН-357/262/АВ від 03.04.2018 року (далі-Акт перевірки).
Підставою для проведення перевірки стала інформація, викладена в листі громадської організації «Громада майбутнього» вхід.№2603 від 27.02.2018 року.
Під час перевірки встановлено, що відповідно до відомостей нарахування заробітної плати у травні 2017 року підвищено заробітну плату працівникам ФОП ОСОБА_3, а саме: ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, при цьому розмір підвищення заробітної плати у 2017 році не перевищує суму індексації, що склалась у місяцях підвищення заробітної плати, індексація заробітної плати не виплачувалась.
На підставі Акта перевірки Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області винесено припис № ДН-357/262/АВ/П від 04.04.2018 року про усунення порушень законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування.
Приписом № ДН-357/262/АВ/П від 04.04.2018 року ФОП ОСОБА_3 було зобов'язано усунути порушення ст. 95 КЗпП України, ст.33 Закону України «Про оплату праці», Порядку проведення індексації грошових доходів населення № 1078, а саме - нарахувати індексацію грошових доходів працівникам підприємства (пункт 4 припису).
23.04.2018 року заступником начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області було прийнято постанову №ДН-357/262/АВ/ІП/МГ-ФС/245 про накладення на Фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 штрафу у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення у сумі 111 690,00 грн., відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України.
Не погоджуючись з прийнятою постановою, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Щодо посилань позивача про відсутність підстав для проведення перевірки, суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №96, Держпраці є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
У відповідності до пп.6 п.4 Положення, Управління Держпраці, здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.
Згідно з пп.5 п.6 Положення Управління Держпраці має право безперешкодно проводити відповідно до вимог закону без попереднього повідомлення в будь-яку робочу годину доби перевірки виробничих, службових, адміністративних приміщень та об'єктів виробництва фізичних та юридичних осіб, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, експлуатують машини, механізми, устаткування підвищеної небезпеки, та у разі виявлення фіксувати факти порушення законодавства, здійснення нагляду та контролю за додержанням якого віднесено до повноважень Держпраці.
Правові, організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов'язки та відповідальність суб'єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначені Законом України від 05.04.2007 № 877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі Закон № 877-V).
Згідно з частинами 1,2,5 статті 7 Закону № 877-V для здійснення планового або позапланового заходу орган державного нагляду (контролю) видає наказ, який має містити найменування суб'єкта господарювання, щодо якого буде здійснюватися захід, та предмет перевірки.
На підставі наказу оформляється посвідчення (направлення) на проведення заходу, яке підписується керівником або заступником керівника органу державного нагляду (контролю) (із зазначенням прізвища, ім'я та по батькові) і засвідчується печаткою.
Перед початком здійснення заходу посадові особи органу державного нагляду (контролю) зобов'язані пред'явити керівнику суб'єкта господарювання або уповноваженій ним особі посвідчення (направлення) та службове посвідчення, що засвідчує посадову особу органу державного нагляду (контролю), і надати суб'єкту господарювання копію посвідчення (направлення).
Суб'єкт господарювання має право не допускати посадових осіб органу державного нагляду (контролю) до здійснення заходу, якщо вони не пред'явили документів, передбачених цією статтею.
Положення цих норм кореспондуються зі статтею 10 Закону № 877-V, яка визначає право суб'єкта господарювання не допускати посадових осіб органу державного нагляду (контролю) до здійснення заходів нагляду, зокрема: внаслідок ненадання ними копій документів, передбачених цим Законом, або якщо надані документи не відповідають вимогам цього Закону; органом державного нагляду (контролю) не була затверджена та оприлюднена на власному офіційному веб-сайті уніфікована форма акта, в якій передбачається перелік питань залежно від ступеня ризику.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 24 грудня 2010 року у справі № 21-25а10, саме на етапі допуску до перевірки юридична особа може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення контролю щодо себе. Водночас, допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні такої перевірки.
Таким чином, враховуючи, що позивач фактично допустив посадову особу до здійснення заходу та надав документи до перевірки, суд дійшов висновку, що доводи позивача про протиправність оскаржуваного рішення з посиланням на відсутність підстав для проведення перевірки є необґрунтованими.
При цьому, суд зазначає, що будь-які можливі порушення порядку проведення перевірки та формальні неточності акту не спростовують сам факт встановлених за результатами проведеної перевірки порушень.
Так, перевіркою відомостей нарахування заробітної плати за 2017 рік встановлено, що заробітна плата підвищувалась: у травні 2017 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 склала, відповідно, 2821,52 грн., 2660,52 грн., 3029,02 грн.; у листопаді 2017 року ОСОБА_4 заробітну плату підвищено на 4,03 грн., що склало 2825,55 грн., ОСОБА_5 заробітну плату підвищено на 4,53 гривень - що склало 2665,05 грн., та ОСОБА_6 заробітну плату підвищено на 4,03 гривень -що склало 3033,05 грн.
Індекс споживчих цін - за серпень -жовтень 2017 р. становив 103,1 % (0,999 х 1,020 х 1,012 х 100), тобто перевищив поріг індексації (103 %).
А отже, у грудні 2017 року настає право на індексацію зарплати.
При цьому, позивачем підвищено заробітну плату у 2017 році, коли необхідності у проведенні індексації не виникало, так як не було перевищено поріг індексації, тобто травень 2017 року стає новим базовим місяцем, за яким виникає необхідність проведення індексації з'являється у листопаді 2017 року.
Сума індексації у листопаді 2017 року повинна скласти 62,31 грн., при цьому позивачем у листопаді 2017 року було підвищення окладу на 5 грн., таким чином внаслідок порівняння нарахованою індексацією та сумою підвищення сума індексації у листопаді 2017 року повинна складати - 57,31 грн.
Вказаний розрахунок суми індексації також підтверджено розрахунком проведеним Аудиторською фірмою «Транс-Аудит» та викладеним у листі №46 від 04.05.2018 року, копія якого долучена до матеріалів справи.
Щодо індексації заробітної плати, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Щодо посилань позивача, на те, що індексація заробітної плати не належить до фонду основної заробітної плати та не відноситься до мінімальних державних гарантій в оплаті праці, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 95 Кодексу законів про працю України, мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб. Заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.
Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема оплата праці, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер.
Частиною 1 статті 12 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов'язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв'язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.
Відповідно до частини 2 статті 12 Закону України «Про оплату праці», норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.
Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється задля підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі статтею 19 цього Закону, є обов'язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Частиною 2 статті 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що до структури заробітної плати входить додаткова заробітна плата, яка включає, в тому числі, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством.
Таким чином, враховуючи те, що індексація заробітної плати є компенсаційною виплатою, передбаченою статтею 33 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», вона входить до структури заробітної плати, що також підтверджується підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13.01.2004 №5, відповідно до якого суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати, як складова належної працівникові заробітної плати індексація спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що індексація заробітної плати є однією з державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв'язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов'язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Таким чином, проведення індексації заробітної плати у встановленому законодавством порядку передбачено статтею 95 Кодексу законів про працю України, а тому індексація заробітної плати є мінімальною державною гарантією в оплаті праці.
З матеріалів справи вбачається, що нарахована працівникам індексація була виплачена, що підтверджується пояснювальною запискою від 02.05.2018 року та не заперечувалось відповідачем.
Таким чином, судом встановлено, що позивачем було виконано припис та усунуто порушення пункту 4 припису № ДН-357/262/АВ/П від 04.04.2018 року
Згідно з абзацом 3 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України, юридичні особи, які використовують найману працю, в разі недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці несуть відповідальність у вигляді штрафу у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
При цьому, абзацом 2 частини 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення.
Крім того, відповідно до частини 11 статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» у разі виконання в повному обсязі та у встановлений строк припису, розпорядження, рішення, іншого розпорядчого документа про усунення порушень, виявлених під час здійснення заходу нагляду (контролю), фінансові та адміністративні санкції, заходи реагування до суб'єкта господарювання, його посадових осіб не застосовуються.
При цьому, відповідно до п.29 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 заходи до притягнення об'єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.
Таким чином, існують законодавчі норми, які регулюють однакові правовідносини та які суперечать одна одній.
Суд вважає, що у даному випадку позивач зазнав надмірного особистого обвинувачення та був позбавлений можливості позасудово успішно заперечити захід, вжитий стосовно нього. Загалом, стверджувані відповідачем порушення за встановлених судом обставин, призводять до висновку про порушення справедливої рівноваги, що має існувати між основою метою Закону - попередження вчинення порушень у сфері трудового законодавства, та виконанням господарюючим суб'єктом умов цього Закону.
Як зазначено у справі Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638, сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.
Оскаржуваною постановою Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області №ДН-357/262/АВ/ІП/МГ-ФС/245 від 23.04.2018 року було застосовано до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 штраф у розмірі 111 690,00 грн.
При цьому, з наданих відповідачем матеріалів перевірки та прийнятого за її результатами спірного акту індивідуальної дії - постанови про накладення штрафу, неможливо встановити, з яких обставин та критеріїв виходив відповідач, застосовуючи до позивача максимально можливу санкцію за порушення вимог трудового законодавства.
Відповідно до ч.3 статті 2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин у справі; 5) обов'язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.
Суд звертає увагу, що складовою принципу верховенства права є принцип пропорційності. Сам же принцип пропорційності має також три підпринципи: - адекватність (міра адекватна для досягнення завчасно встановленої цілі, якщо бажаний результат може бути досягнуто тільки за умови звертання до цієї міри); - необхідність (міра є законною з найменш можливими обмеженнями при умові досягнення легітимної цілі); - пропорційність як сувора вимога (серйозність втручання та серйозність причин, які виправдовують це втручання, повинні бути пропорційними одна до іншої).
Принцип пропорційності розвинув Європейський суд з прав людини в рішенні Handyside v. the United Kingdom (ECHR 5. - 1976. - para.18), де Суд відзначив, що кожна «спеціальна процедура», «умова», «обмеження» чи «покарання», які покладені, повинні бути пропорційні легітимній меті, що переслідується.
Пропорційність stricto sensu або «пропорційний результат» є найважливішою складовою принципу пропорційності. Згідно принципу пропорційності stricto iuris для того, щоб виправдати певні обмеження прав, має існувати відповідне відношення («пропорційні» у вузькому сенсі слова) між результатом, який досягається при задоволенні легітимної мети, та шкодою, яка завдається правам через використання законних засобів. Обмеження прав, яке не буде пропорційним stricto iuris, якщо шкода, заподіяна при обмеженні прав буде більшою за ту користь, що буде досягнута. При чому суть балансу полягає в найменшому обмеженні прав та найбільшому результаті для суспільства, а не в досягненні результату будь-якою ціною чи недопущенні обмеження прав.
Прийняття рішень, вчинення дій пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані ці рішення (дії), є критерієм, який випливає з принципу пропорційності (адекватності). Дотримання принципу пропорційності особливо важливе при прийнятті рішень або вжитті заходів, які матимуть вплив на права, свободи та інтереси фізичних та юридичних осіб.
З огляду на викладене, суд враховує, що не зважаючи на виконання позивачем у повному обсязі вимог припису, спірною постановою до позивача застосовано найбільшу міру покарання у вигляді максимально можливого розміру штрафу. Фактично відповідачем в автоматичному режимі застосовано найбільший розмір законодавчо встановленої санкції, без урахування будь-яких обставин скоєння стверджуваного суб'єктом владних повноважень позивачем правопорушення, що на переконання суду є безумовним порушенням принципу пропорційності.
Крім того, суд звертає увагу на те, що основним завданням відповідача, є в першу чергу контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, які використовують найману працю, мета якого безпосередньо полягає у захисті прав працівників.
Разом з тим, жоден з працівників, щодо яких виявлено порушення у нарахуванні індексації, в ході заходів державного контролю опитано не було, а відсутність з їх боку будь-яких скарг залишено поза увагою, що на думку суду суперечить основній меті діяльності відповідача.
Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, при прийнятті оскаржуваної постанови №ДН-357/262/АВ/ІП/МГ-ФС/245 від 23.04.2018 року про застосування до позивача штрафу у розмірі 111690,00 грн., діяв без використання повноваження з метою, з якою це повноваження надано, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.
Таким чином, оскаржуване рішення не відповідає критеріям, визначеним в ч.3 ст.2 КАС України.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню, оскільки оскаржувана постанова №ДН-357/262/АВ/ІП/МГ-ФС/245 від 23.04.2018 року прийнята відповідачем є протиправною.
Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 при зверненні до суду понесені судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 1762,00 грн., що документально підтверджується платіжним дорученням № 94 від 07.05.2018 року.
Враховуючи, що адміністративний позов задоволено повністю, сплачений позивачем судовий збір за подачу адміністративного позову до суду в сумі 1762,00 грн. підлягає стягненню.
Керуючись ст.ст. 139, 243-246, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України,суд, -
Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області №ДН-357/262/АВ/ІП/МГ-ФС/245 від 23.04.2018 року про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 штрафу у розмірі 111690,00 грн.
Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Дніпроопетровській області судовий збір у сумі 1762,00 грн. (одна тисяча сімсот шістдесят дві гривні).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 04.09.2018 року.

Суддя М.В. Дєєв