Справа № 826/6957/13-а
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2018-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

21 серпня 2018 року

Київ

справа №826/6957/13-а

касаційне провадження №К/9901/907/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Продакшн» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.08.2013 (суддя Погрібніченко І.М.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26.11.2013 (головуючий суддя - Степанюк А.Г., судді: Кузьменко В.В., Шурко О.І.) у справі №826/6957/13-а за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Продакшн» до Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва Державної податкової служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Смарт Продакшн» у травні 2013 року звернулося до адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва Державної податкової служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 07.12.2012 № та №.

Окружний адміністративний суд м. Києва постановою від 23.08.2013 у задоволенні позову відмовив.

Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 26.11.2013 залишив постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.08.2013 без змін.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Смарт Продакшн» звернулося до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просило постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.08.2013 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26.11.2013 скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, зокрема, статті 19, пунктів 198.1, 198.2, 198.3 статті 198, абзацу «г» пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), частини першої статті 203, статей 215, 228, 662, 655, 656 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Зокрема, зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій необґрунтовано не взяли до уваги докази позивача на підтвердження реального здійснення операцій з контрагентами, у зв'язку з чим дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Переглядаючи оскаржені судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи на підставі встановлених фактичних обставин у справі правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем було проведено позапланову невиїзну документальну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Продакшн» з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з Товариством з обмеженою відповідальністю «Еліре» за період з 01.08.2011 по 30.09.2011, за результатами якої складено акт від 22.11.2012 №1065/22-02/35370700.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог пунктів 198.1, 198.6 статті 198, пункту 201.4 статті 201 Податкового Кодексу України у зв'язку з неправомірним віднесенням до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених у ціні придбаних у Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліре» послуг з укладення договорів з іншими суб'єктами господарювання від імені замовника і за його рахунок.

Відсутність права у позивача на формування податкового кредиту за вказаними операціями податковий орган пов'язує з нікчемністю правочину (агентського договору від 29.07.2011 №290711). Правочин не мав на меті реальне вчинення операцій.

У підтвердження своєї позиції відповідач посилався на висновки акту позапланової невиїзної документальної перевірки контрагента позивача від 31.08.2012 №137/22-011/37265732, згідно з якими вказана юридична особа відсутня за адресою місцезнаходження, складські приміщення та виробничі потужності для здійснення господарської діяльності відсутні.

За результатами вказаної перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 07.12.2012:

№ про зменшення від'ємного значення податку на додану вартість в сумі 77282грн.;

№ про визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 345909грн., в тому числі: за основним платежем - в сумі 276727грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - в сумі 69182грн.

За наслідками адміністративного оскарження податкове повідомлення-рішення від 07.12.2012 № залишено без змін, а податкове повідомлення-рішення від 07.12.2012 № скасовано в частині щодо зменшення від'ємного значення податку на додану вартість у сумі 74642грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що господарські операції позивача є штучним створенням документообігу з метою імітації господарських операцій, що дають право на формування сум податкового кредиту.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов'язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Згідно із частинами першою та другою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформленими з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

З наведених законодавчих положень можна зробити висновок про те, що умовами реалізації права платника на податковий кредит є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) та наявність первинних документів (зокрема, податкових накладних), оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства.

При цьому, наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

Якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Судами попередніх інстанцій на підставі належних та допустимих доказів встановлено, що господарські операції позивача з Товариством з обмеженою відповідальністю «Еліре» не мали реального характеру з огляду на невстановлення взаємозв'язку між умовами договірних відносин та результатами виконаних зобов'язань; відсутність серед видів діяльності, якими займається контрагент позивача, послуг, наданих позивачу згідно з актами виконаних робіт та рахунками-фактури; відсутність первинних документів, які б підтверджували факт реалізації продукції позивача саме за результатами наданих Товариством з обмеженою відповідальністю «Еліре» агентських послуг.

Так, судами з'ясовано, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Еліре» (комерційний агент) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Смарт Продакшн» (замовник) укладено агентський договір від 29.07.2011 №290711, предметом якого є надання комерційним агентом послуг з укладення договорів з іншими суб'єктами господарювання від імені замовника і за його рахунок.

Разом з тим, судами попередніх інстанцій встановлено, що більшість наданих Товариством з обмеженою відповідальністю «Еліре» послуг позивачу згідно з актами виконаних робіт та рахунками-фактурами не передбачена умовами договору від 29.07.2011 №290711, зокрема: друк слайдів, виготовлення та монтаж скляної панелі, виготовлення ціноутримувачів, виготовлення кришок для холодильників тощо.

Крім того, згідно з пунктом 2.2 договору замовник зобов'язаний щомісячно за 10 календарних днів до початку планового місяця забезпечувати комерційного агента інформацією у вигляді плану-продажу продукції на наступний місяць, в якому зазначатиметься рівень цін на продукцію по кожному її виду (асортименту) та наявність готової до реалізації з метою планування комерційним агентом продаж на наступний місяць.

Пунктом 3.3 договору передбачено, що до 15 числа кожного місяця замовник складає звіт за попередній місяць про реалізацію товару, який постачається за договорами, укладеними за сприянням комерційного агента. Комерційний агент згідно специфікації до цього договору та звітом замовника вираховує суми винагороди за звітний період та складає акт, де зазначає кількість реалізованої продукції, ціну винагороди за одиницю продукції, суму винагороди та загальну суму акту.

Всупереч вимог договору позивачем не надано відповідачу під час перевірки та судам попередніх інстанцій під час розгляду справи доказів складання та направлення позивачем плану-продажу продукції контрагенту, а також складення позивачем звіту про реалізацію товару, який постачається за договорами, укладеними за сприянням комерційного агента.

Суд касаційної інстанції відхиляє як необґрунтовані доводи позивача щодо складення та надсилання таких звітів в електронному вигляді, оскільки документи в електронній формі можуть бути відображені в паперовому вигляді, зокрема, шляхом друку.

Враховуючи викладене, за встановлених обставин, висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є правильним.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів не спростовують і не дають підстав вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суд апеляційної інстанції не допустив порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Продакшн» без задоволення, а оскаржуваних судових рішень судів попередніх інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 341, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Продакшн» залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.08.2013 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26.11.2013 у справі №826/6957/13-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду Т.М.Шипуліна Л.І.Бившева В.В.Хохуляк