Справа № 1740/1825/18
Суддя: Дорошенко Н.О.
Дата ухвалення: 2018-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

28 серпня 2018 року м. Рівне №1740/1825/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дорошенко Н.О., за участю секретаря судового засідання Холод Т.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Зосюк А.Ю.

відповідача: представник Федченко О.О.

у підготовчому засіданні по адміністративній справі за позовом

Товариство з обмеженою відповідальністю "Гідравлік Центр"
до Рівненської митниці Державної фіскальної служби України
провизнання протиправними та скасування картки відмови та рішення,
В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Гідравлік Центр" 03.07.2018 звернулося до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Рівненської митниці ДФС про:

визнання протиправною та скасування картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA204000/2017/01273 від 15.11.2017;

визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів №UA204000/2017/001240/2 від 15.11.2017.

Ухвалою від 11.07.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, визначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 06.08.2018.

25.07.2018 від представника відповідача до суду надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв'язку із пропуском 6-місячного строку звернення до суду (а.с.64-66).

В підготовчому судовому засіданні 06.08.2018 представник відповідача підтримав подане клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, просив суд його задовольнити з підстав, викладених у клопотанні.

Представник позивача заперечив проти задоволення поданого клопотання, вважаючи таке необґрунтованим та безпідставним, просив суд відмовити у його задоволенні.

Ухвалою суду від 06.08.2018 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків в частині подання суду пояснень щодо строку звернення до адміністративного суду з даним позовом, у зв'язку з чим оголошено перерву у підготовчому судовому засіданні до 20.08.2018.

07.08.2018 представник позивача подав суду клопотання про усунення недоліків позовної заяви, у якому зазначив, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з позовом, покликаючись до положення частини другої статті 122 КАС України, відповідно до якого цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки звернення до суду, та стверджував, що такий встановлено у пункті 56.18 статті 56 та статті 102 ПК України, відтак строк звернення до суду з позовом щодо адміністрування митних платежів складає 1095 днів. З таких підстав просив суд відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду (а.с.77-80).

В підготовчому судовому засіданні 20.08.2018 представник відповідача подав суду додаткові письмові пояснення (а.с.88-91), у яких зазначив, що нормами ПК України урегульовано діяльність платників податків у сфері оподаткування, а не у сфері здійснення державної митної справи, зокрема при здійсненні митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України, тому ПК України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

27.08.2018 представник позивача подав суду додаткові пояснення, у яких заперечив доводи відповідача щодо пропуску строку звернення до суду та просив суд відмовити у задоволенні поданого клопотання.

Проаналізувавши доводи та заперечення учасників справи, дослідивши матеріали справи в межах розгляду поданого клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, суд дійшов таких висновків.

Статтею 543 МК України установлено, що безпосереднє здійснення державної митної справи покладається на органи доходів і зборів.

Відповідно до п.6 ч.2 ст.544 МК України здійснюючи державну митну справу, органи доходів і зборів виконують такі основні завдання, зокрема, як забезпечення справляння митних платежів, контроль правильності обчислення, своєчасності та повноти їх сплати, застосування заходів щодо їх примусового стягнення у межах повноважень, визначених цим Кодексом, Податковим кодексом України та іншими актами законодавства України, організація застосування гарантій забезпечення сплати митних платежів, взаємодія з банківськими установами та незалежними фінансовими посередниками, що надають такі гарантії.

Згідно з частиною третьою статті 546 МК України митниця є територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, і підпорядковується йому.

За визначенням статті 41 ПК України контролюючими органами є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову, державну митну політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, законодавства з питань сплати єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, його територіальні органи.

Адміністрування податків, зборів, митних платежів - це сукупність рішень та процедур контролюючих органів і дій їх посадових осіб, що визначають інституційну структуру податкових та митних відносин, організовують ідентифікацію, облік платників податків і платників єдиного внеску та об'єктів оподаткування, забезпечують сервісне обслуговування платників податків, організацію та контроль за сплатою податків, зборів, платежів відповідно до порядку, встановленого законом (підпункт 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Таким чином, відповідач в процесі виконання покладених на нього законом обов'язків щодо адміністрування митних платежів у розумінні ПК України є контролюючим органом.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною другою статті 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим, у відповідності до частини третьої статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За змістом позовних вимог, позивачем заявлено вимоги про визнання протиправними та скасування картки відмови в прийнятті митної декларації №UA204000/2017/01273 від 15.11.2017 та рішення про коригування митної вартості товарів №UA204000/2017/001240/2 від 15.11.2017.

До суду із даним позовом позивач звернувся 03.07.2018.

Відповідно до пункту 1.1 статті 1 ПК України Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно з підпунктом 16.1.4. пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Податки, що відповідно до цього Кодексу або митного законодавства справляються під час переміщення або у зв'язку з переміщенням товарів через митний кордон України та контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, відповідно до підпункту 14.1.113 пункту 14.1 статті 14 ПК України визнаються митними платежами.

Як вказує частина перша статті 289 МК України обов'язок із сплати митних платежів у разі ввезення товарів на митну територію України виникає з моменту фактичного ввезення цих товарів на митну територію України.

Згідно з пунктом 54.1. статті 54 ПК України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.

При цьому, керуючись положеннями абзацу другого пункту 46.1 статті 46 ПК України митні декларації прирівнюються до податкових декларацій для цілей нарахування та/або сплати податкових зобов'язань.

Як встановлено пунктом 190.1 статті 190 ПК України базою оподаткування для товарів, що ввозяться на митну територію України, є договірна (контрактна) вартість, але не нижче митної вартості цих товарів, визначеної відповідно до розділу ІІІ Митного кодексу України, з урахуванням мита та акцизного податку, що підлягають сплаті і включаються до ціни товарів.

Контроль правильності визначення митної вартості товарів, керуючись частиною першою статті 54 МК України, здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.

Згідно з частиною третьою статті 54 МК України за результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.

При цьому, приймаючи рішення про коригування митної вартості товарів контролюючий орган самостійно визначає базу оподаткування на підставі якої розраховуються подальші митні платежі.

Суд зазначає, що спірними рішеннями відповідач здійснив адміністрування митних платежів, а саме - збільшив базу оподаткування імпортованих товарів (митну вартість товарів), що має наслідком збільшення суми податків, що наразі підлягають до сплати позивачем.

У відповідності до статті 24 МК України кожна особа має право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів доходів і зборів, їх посадових осіб та інших працівників, якщо вважає, що цими рішеннями, діями або бездіяльністю порушено її права, свободи чи інтереси.

Предметом оскарження є, зокрема, рішення - окремі акти, якими органи доходів і зборів або їх посадові особи приймають рішення з питань, передбачених законодавством України з питань державної митної справи, а також задовольняють скарги, заяви, клопотання конкретних фізичних чи юридичних осіб або відмовляють у їх задоволенні.

У відповідності до частини першої статті 29 МК України рішення, дії або бездіяльність органів доходів і зборів або їх посадових осіб можуть бути оскаржені безпосередньо до суду в порядку, визначеному законом.

Частиною п'ятою статті 24 МК України передбачено, що оскарження податкових повідомлень-рішень органів доходів і зборів здійснюється у порядку, встановленому ПК України.

Згідно з частиною третьою статті 24 МК України правила цієї глави застосовуються у всіх випадках оскарження рішень, дій або бездіяльності органів доходів і зборів, їх посадових осіб та інших працівників, крім оскарження постанов по справах про порушення митних правил та випадків, коли законом встановлено інший порядок оскарження зазначених рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до пункту 56.18 статті 56 ПК України (у редакції, що діяла до 01.01.2014) з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов'язання у будь-який момент після отримання такого рішення.

Тобто, зазначеною нормою ПК України було врегульовано питання застосування строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, у випадку, коли суб'єктом звернення є платник податку і стосується воно оскарження рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов'язання.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо обліку та реєстрації платників податків та удосконалення деяких положень" від 24.10.2013 № 657-VII внесено зміни, зокрема до абзацу першого пункту 56.18 статті 56 ПК України, де слова "про нарахування грошового зобов'язання" виключено.

Згідно з пунктом першим розділу II "Прикінцеві положення" цей Закон набрав чинності з 1 січня 2014 року.

Таким чином, у редакції пункту 56.18 статті 56 ПК України, що діє з 01.01.2014, з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

Отже, платник податків вправі оскаржити й будь-яке інше рішення контролюючого органу у розумінні ПК України у будь-який момент після отримання такого рішення.

Статтею 102 ПК України передбачено строк давності тривалістю у 1095 днів.

Таким чином, пунктом 56.18 статті 56 ПК України безпосередньо врегульовано застосування строків оскарження рішення контролюючого органу до суду, а саме: визначено тривалість строку звернення до суду з вимогою щодо протиправності рішення контролюючого органу (1095 днів) та визначено момент початку перебігу строку звернення до суду з вимогою щодо протиправності рішення контролюючого органу (з моменту отримання такого рішення).

З урахуванням викладеного, приписи пункту 56.18 ст.56 ПК України є нормою, що регулює питання застосування строків звернення до адміністративного суду з позовами про визнання протиправними рішень контролюючих органів.

За таких обставин, строк звернення платника податків до адміністративного суду з позовом про оскарження рішень про визначення митної вартості становить 1095 днів і обчислюється з дня отримання платником податків рішень, що оскаржуються.

Окрім того, суд враховує, що пунктом 56.21 статті 56 ПК України встановлено, що у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Частинами 1, 2 статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з пунктом 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17.07.1997 Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006, у якій зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За стандартами Європейського суду з прав людини під доступом до правосуддя розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Розглядувана категорія разом із такими елементами як остаточність судового рішення та своєчасність виконання остаточних рішень є невід'ємними складовими права на суд, яке, у свою чергу, посідає одне з основних місць у системі фундаментальних цінностей будь-якого демократичного суспільства.

В практиці ЄСПЛ визначають основні проблемні сфери, яких стосується право на доступ до правосуддя, зокрема, процесуальні перешкоди доступу такі, як обмеження строків, оскільки останні є проявом права держав накладати обмеження на потенційних учасників судового розгляду і, як правило, найменшою мірою залежать від волі самих учасників процесу.

Зокрема, у рішенні від 4 грудня 1995 року у справі "Белле проти Франції" (Bellet v. France, пункт 36, 38) ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні від 25.04.1985 у справі "Ашингдейн проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the United Kingdom, пункт 57), здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ вказав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співрозмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права.

Також, з Рішення Європейського Суду з прав людини по справі "Іліан проти Туреччини" слідує, що правило встановлення обмежень до суду у зв'язку з пропуском строку звернення до суду, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Повертаючись до обставин цієї справи, слід зазначити, що формальне тлумачення норм ПК України та положень МК України щодо розмежування предмету регулювання, та враховуючи зміни, внесені законодавцем до пункту 56.18 ст.56 ПК України, яким у такий спосіб визначено право платника податків оскаржити будь-яке рішення контролюючого органу у строки, встановлені у статті 102 ПК України, обмеження можливості платника податків у реалізації права на оскарження до суду спірного рішення контролюючого органу створюватиме штучні перешкоди доступу до суду та позбавлення такого права, що є неприпустимим у розуміння статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з даним адміністративним позовом, а відтак клопотання представника відповідача про залишення без розгляду позовної заяви не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 122, 181, 248, 256, 294 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні клопотання представника Рівненської митниці ДФС про залишення позовної заяви без розгляду - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена. Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд протягом п'ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Повна ухвала складена 28.08.2018.

Суддя Дорошенко Н.О.