Справа № 826/851/18
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2018-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 серпня 2018 року № 826/851/18

Окружний адміністративний суд м. Києва в складі: головуючого судді Шевченко Н.М., розглянувши в письмовому порядку в загальному провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування рішень,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі по тексту - відповідач, ГУ ДФС у місті Києві), в якому просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача № від 17.11.2017.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що, на думку позивача, Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві протиправно, на підставі хибних висновків акту перевірки №2128/26-15-42-02-12/НОМЕР_1 від 27.10.2017 прийнято податкове повідомлення-рішення № від 17.11.2017, яке підлягає скасуванню.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримала заявлений позов і просила задовольнити його у повному обсязі.

Представник відповідача Аблішев В.А. в судовому засіданні проти позову заперечував. Крім того, в матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву, за підписом ОСОБА_4, яка зазначає про правомірність оскаржуваного податкового повідомлення - рішення, прийнятого у межах наданих контролюючому органу повноважень, у зв'язку з виявленими під час перевірки порушеннями вимог податкового законодавства з боку позивача.

Відповідно до частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Зважаючи на вищевказану норму, представники сторін заявили письмове клопотання про здійснення розгляду справи в письмовому провадженні.

Так, на підставі ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України 14 червня 2018 року суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Як убачається із матеріалів справи, відповідачем проведена документальна позапланова невиїзна перевірка фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 з питань дотримання вимог своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору до бюджету з отриманого доходу у вигляді вартості успадкованого майна платника податків за період з 01.01.2016 по 31.12.2016.

За результатами перевірки складено акт від 27.10.2017 №2128/26-15-42-02-12/НОМЕР_1, відповідно до висновків якого встановлено порушення ОСОБА_1 п.п.1.2, п.п. 1.3 п. 161 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень ПК України не нараховано та не перераховано до бюджету військовий збір у сумі 2 659,10 грн. за 2016 рік з отриманого доходу по договору дарування у вигляді вартості майна від фізичної особи, що не є членом сім'ї першого ступеня споріднення.

За результатами висновків перевірки з урахуванням результатів розгляду заперечень на акт перевірки Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві винесено податкове повідомлення-рішення № від 17.11.2017.

30.11.2017 позивач подала скаргу до Державної фіскальної служби України та 11.01.2018 отримала рішення про залишення скарги без задоволення, а податкового повідомлення-рішення від 17.11.2017 без змін.

Вважаючи податкове повідомлення-рішення № від 17.11.2017 протиправним, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, а також права та обов'язки платників податків і зборів, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 № 2755-VI (далі по тексту - ПК України).

Так, пунктом 6.1 статті 6 ПК України встановлено, що податком є обов'язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

Згідно з п. 164.2.10 ст. 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді вартості успадкованого чи отриманого у дарунок майна у межах, що оподатковується згідно з цим розділом.

Відповідно до підпункту 174.2.2 пункту 174.2 статті 174 ПК України, у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, вартість будь-якого об'єкта спадщини, що успадковується спадкоємцями, які не є членами сім'ї спадкодавця першого ступеня споріднення, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 зазначеного Кодексу.

Згідно пункту 167.2 статті 167 ПК України ставка податку становить 5 відсотків бази оподаткування щодо доходу.

Відповідно до п. 174.4 ст. 174 ПК України нотаріус щокварталу подає до контролюючого органу за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса інформацію про видачу свідоцтв про право на спадщину та/або посвідчення договорів дарування в порядку, встановленому цим розділом для податкового розрахунку.

Як убачається з матеріалів справи, між позивачем та ОСОБА_5 (далі по тексту - ОСОБА_5) укладено договір дарування грошових коштів на депозитному рахунку від 05.04.2016, який зареєстрований в реєстрі за №486 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дурбієм А.В.

Відповідно до даних вказаного договору дарування ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 6 820,83 доларів США (виходячи з офіційного обмінного курсу НБУ на день укладення договору є еквівалентним 177 273,37 грн.), які знаходяться на депозитному рахунку дарувальника НОМЕР_2 в ПАТ КБ «Хрещатик» і є 1/12 частиною депозитного вкладу дарувальника та розміщені в зазначеній банківській установі на підставі договору № 225D-650854 банківського вкладу «Різдвяний сніг» в доларах США від 05.01.2016.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 722 ЦК України (в редакції, чинній на час укладання договору дарування грошових коштів на депозитному рахунку від 05.04.2016) право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Відповідно до ч. 4 ст. 722 ЦК України прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Згідно з п. 3 договору від 05.04.2016 прийняттям подарунка вважатиметься одержання обдаровуваним оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення.

Так, договір від 05.04.2016 посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дурбієм А.В., складено у двох примірниках, один з яких отримала ОСОБА_1 у момент його посвідчення (п.11 вказаного договору).

Відтак, з вищевикладеного суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 відповідно до підписаного нею договору від 05.04.2016, одержавши примірник нотаріально посвідченого договору, прийняла подарунок у вигляді грошових коштів в сумі 6 820,83 доларів США (виходячи з офіційного обмінного курсу НБУ на день укладення договору є еквівалентним 177 273,37 грн.) на депозитному рахунку ОСОБА_5

Разом з тим, пунктом 4 договору від 05.04.2016 визначено, що обдаровувана з моменту отримання дарунку замінює дарувальника у правовідносинах, які склалися між дарувальником і банком згідно з договором № 225D-650854 банківського вкладу «Різдвяний сніг» в доларах США від 05.01.2016, в тому числі в частині отримання після закінчення строку дії вказаного вище депозитного договору, набутих у власність за даним договором дарування грошових коштів в сумі 6 820, 83 доларів США.

Судом також встановлено, що 05.01.2016 між ОСОБА_5 та ПАТ «КБ «Хрещатик» було укладено договір №225D-650854 банківського вкладу «Різдвяний сніг» в доларах США із щомісячною сплатою процентів.

Відповідно до п. 1.1. договору банківського вкладу «Різдвяний сніг» в доларах США банк приймає грошові кошти вкладника, в подальшому «вклад», на вкладний (депозитний) рахунок НОМЕР_2, в подальшому «вкладний», що відкривається Банком на його ім'я, в сумі 81 850,00 доларів США на термін з 05.01.2016 по 05.07.2016.

Пунктом 3.5 розділу 3 договору визначено, що повернення вкладу або його частини на вимогу вкладника до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, не здійснюються.

Відповідно до пункту 2.1.4. договору банк зобов'язаний був в останній день терміну розміщення «вкладу» повернути вкладнику внесену суму та нараховані проценти за дні поточного місяця.

Серед іншого, за вищевказаним договором ОСОБА_5 мала право передати свої повноваження на розпорядження вкладом і процентами по ньому іншій особі на підставі довіреності, оформленої в банку, або в іншому порядку, згідно з чинним законодавством України (пп. 2.4.2 п. 2.4 договору).

Отже, укладання договору дарування від 05.04.2016 1/12 частини банківського депозиту за договором №225D-650854 банківського вкладу «Різдвяний сніг» в доларах США від 05.01.2016 року відповідало умовам депозитного договору на момент укладання.

Разом з тим, позивач наголошує на тому, що такі кошти фактично не отримала, оскільки, відповідно до постанови Національного банку України від 05.04.2016 № 234 ПАТ КБ «Хрещатик» віднесений до категорії неплатоспроможних, а відтак, відсутні підстави для подання податкової декларації та сплати податку з таких коштів.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №463 від 05.04.2017 у ПАТ КБ «Хрещатик» запроваджено тимчасову адміністрацію, а згодом розпочато процедуру ліквідації.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту).

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб листом №21-036-30391/16 у відповідь на звернення ОСОБА_1 від 22.06.2016 повідомив, що операції, які не відображені за даними обліку Банку станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, не підлягають відшкодуванню Фондом. Додатково позивача було повідомлено, що вимоги кредиторів ПАТ «КБ «Хрещатик» прийматимуться протягом 30 днів з дня опублікування оголошення про ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик» в газеті «Голос України» №160 (6360) від 09.06.2016.

Між іншим, позивач у своєму позові вказує, що після укладення договору дарування від 05.04.2016 вона не відкрила на своє ім'я депозитний рахунок у ПАТ КБ «Хрещатик» із вищевикладених причин, а крім того, грошові кошти, що знаходилися на депозитному рахунку ОСОБА_5, які вона подарувала позивачу, не були включені до реєстру кредиторів банку ПАТ КБ «Хрещатик» у зв'язку з неподанням останньої відповідної заяви.

Як зазначено у п. 2 договору від 05.04.2016 дарувальник протягом 2-х днів з моменту підписання цього договору зобов'язаний письмово повідомити банк про дарування коштів у розмірі, встановленому п. 1 даного Договору, з зазначенням в повідомленні реквізитів Обдарованого, відомостей про суму подарованих коштів.

Оскільки рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №463 від 05.04.2017 у ПАТ КБ «Хрещатик» запроваджено тимчасову адміністрацію, а згодом розпочато процедуру ліквідації, а відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» призупинено всі повноваженні органів управління банку, то дана обставина спричинила неможливість повідомлення банку дарувальником про дарування коштів ОСОБА_1 та відкриття на ім'я позивача іменного депозитного рахунку.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

Відповідно до пункту 1.1 глави 1 «Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами», затвердженого Постановою Правління Національного банку України 03.12.2003 № 516 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.12.2003 за № 1256/8577 (далі по тексту - Положення №516), вклад (депозит) - це грошові кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті або банківські метали, які банк прийняв від вкладника або які надійшли для вкладника на договірних засадах на визначений строк зберігання чи без зазначення такого строку (під процент або дохід в іншій формі) і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Пунктом 2.1 глави 2 Положення №516 визначено, що грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті.

Таким чином, суд приходить до висновку, що неможливість відкриття іменного депозитного рахунку, спричинила неможливість прийняття дарунку позивачем за договором дарування від 05.04.2016, а саме грошових коштів, які становлять 1/12 частини банківського депозиту за договором №225D-650854 банківського вкладу «Різдвяний сніг» в доларах США від 05.01.2016.

Також, неотримання подарунку ОСОБА_1 у вигляді грошових коштів, які становлять 1/12 частини банківського депозиту за договором №225D-650854 банківського вкладу «Різдвяний сніг» в доларах США від 05.01.2016 підтверджується і фактом списання коштів ПАТ «КБ «Хрещатик» 30.09.2016 з депозитного рахунку НОМЕР_3 у розмірі 81 850,00 доларів США (повної суми депозитного вкладу).

Разом з тим, доказом неотримання дарунку є договір про розірвання договору дарування грошових коштів на депозитному рахунку від 29.08.2017, посвідчений приватним нотаріусом Дурбієм А.В., який укладений у зв'язку з тим, що ПАТ «КБ «Хрещатик» знаходиться в процедурі ліквідації, що спричинило неможливість отримання дарунку та виконання умов договору дарування.

Оскільки визначальною ознакою доходу платника податку є фактичне отримання такого доходу платником податку в грошовій, матеріальній чи нематеріальній формі та приріст показників фінансового та/або майнового стану платника податку, суд дійшов висновку, що, зважаючи на вищевикладене, ОСОБА_1 дохід, з якого мав би бути перерахований військовий збір за звітний 2016 рік, не отримувала.

Отже, відповідач протиправно дійшов висновку про порушення позивачем положень Податкового кодексу України щодо обов'язку фізичної особи - платника податків задекларувати дохід за 2016 рік, що підлягає оподаткуванню, у даному випадку на суму 177 273,37 грн. та про збільшення суми грошового зобов'язання за платежем військовий збір, що підлягає сплаті до бюджету за 2016 рік на загальну суму 3 323,88 грн.

Факт не отримання ОСОБА_1 подарунку у вигляді грошових коштів в сумі 6 820,83 доларів США (виходячи з офіційного обмінного курсу НБУ на день укладення договору є еквівалентним 177 273,37 грн.) підтверджується і рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 29.05.2018 (яке набрало законної сили), яким визнано недійсним договір дарування грошових коштів на депозитному рахунку від 05.04.2016, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дурбієм А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 486, що укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, у зв'язку з неможливістю виконання умов договору дарування грошових коштів на депозитному рахунку.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов'язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Статтею 132 КАС України визначено види судових витрат. Так, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Як убачається з матеріалів справи, під час подання позовної заяви ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі - 704,80 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.936867835.1 від 12.01.2018, яка міститься в матеріалах справи (а.с.4).

Також, з матеріалів справи судом встановлено, що позивачу надавалася правова допомога ОСОБА_2 на підтвердження чого позивачем надано договір №11 від 14.09.2017 про надання правничої допомоги, акт виконаних робіт згідно договору про надання правової допомоги №11 від 14.09.2017 від 15.01.2018, квитанцію про оплату 6 400,00 грн. ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 згідно договору №11 від 14.09.2017.

Крім того, 05.07.2018 представник позивача ОСОБА_2 подала через канцелярію Окружного адміністративного суду міста Києва заву №145 від 04.07.2018, в якій зазначила про те, що пунктом 14 вказаного вище договору про надання правової допомоги передбачено компенсацію витрат пов'язаних з прибуттям до суду у розмірі 350,00 грн. за участь у одному судовому засіданні, враховуючи, що нею здійснено виїзд до суду п'ять разів, тому, за твердженням заявника, стягненню підлягає сума у розмірі 1 750,00 грн.

Таким чином, ОСОБА_2 стверджує, що при поданні адміністративного позову позивачем здійснено сплату судових витрат у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 704,80 грн., за витрати пов'язані з наданням правової допомоги у розмірі 6 400,00 грн. та за витрати пов'язані з прибуттям ОСОБА_2 до суду у розмірі 1 750,00 грн., всього розмір судових витрат складає 8 854,80 грн.

Стаття 134 КАС України визначає витрати на професійну правничу допомогу.

Так, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На противагу вказаному, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2, яка надавала правничу допомогу позивачу, як адвокат, діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії НОМЕР_4 від 08.02.2018, а відтак, оскільки на час підготовки позову для подання до суду така не була адвокатом, допомога була надана як фахівцем у галузі права - фізичною особою - підприємцем, а витрати на професійну правничу допомогу фахівця у галузі права не передбачено чинним КАС України то, відповідно до законодавства, такі не можуть бути відшкодовані.

Стосовно суми витрат пов'язаних з прибуттям ОСОБА_2 до Окружного адміністративного суду міста Києва у загальному розмірі 1 750,00 грн., суд зазначає про те, що позивачем не надано суду документу на підтвердження сплати вказаної суми коштів.

Таким чином, враховуючи вищевказані норми чинного законодавства, та надані суду докази, стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає сплачена сума судового збору у розмірі 704,80 грн.

Керуючись статтями 134, 139, 241-247, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування рішень задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві № від 17.11.2017.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (02225, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) понесені витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 704,80 (сімсот чотири) гривні 80 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (04655, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ).

У задоволенні вимог щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, компенсацію витрат пов'язаних з прибуттям до суду - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко