Справа № 1540/4337/18
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2018-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 1540/4337/18
УХВАЛА
31 серпня 2018 року м.Одеса
Суддя Одеського окружного адміністративного суду Самойлюк Г.П., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби м. Одеси про скасування арешту нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 10303469 від 29.09.2010 р.), накладеного на підставі постанови В-6/1162 від 27.09.2010 р. (об'єкт обтяження: все нерухоме майно, усе майно; власник: ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1); скасування арешту нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 10758999 від 27.01.2011 р.), накладеного на підставі постанови 23966390 від 26.01.2011 року, виконавчого провадження В-6/832 (об'єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно; власник: ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1), -
До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Другого Приморського ВДВС міста Одеси, в якій позивач просить:
скасувати арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 10303469 від 29.09.2010 року, накладений на підставі постанови В-6/1162 від 27.09.2010 року (об'єкт обтяження: все нерухоме майно, усе майно; власник: ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1);
скасувати арешт нерухомого майна реєстраційний номер обтяження 10758999 від 27.01.2011 року, накладений на підставі постанови 23966390 від 26.01.2011 року, виконавчого провадження В-6/832 (об'єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно; власник: ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1).
Відповідно до п.п. 4, 6 ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
Частиною 3 ст.3 КАС України передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.
Згідно з п.1 ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін публічно-правовий спір означає спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у звязку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобовязує надавати такі послуги виключно субєкта владних повноважень, і спір виник у звязку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є субєктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у звязку із порушенням її прав у такому процесі з боку субєкта владних повноважень або іншої особи (п.2 ст.4 КАС України).
Відповідно до п.7 ст.4 КАС України, субєкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший субєкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Згідно ч.1 ст.287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Згідно з ч.5 ст.287 КАС України адміністративні справи з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень, ухвалених місцевим загальним судом як адміністративним судом, розглядаються місцевим загальним судом як адміністративним судом, який видав виконавчий лист.
Частиною 1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
У розумінні ст. 15 Закону України "Про виконавче провадження" сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.
Критеріями визначення юрисдикції суду щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси в справі № 2-7009/10 від 13.04.2010 року стягнуто з позивача на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» 900945,12 грн. боргу. На виконання вищевказаного судового рішення Другим Приморським ВДВС двічі відкривалось виконавче провадження № В-6/1162 та № В-6/832. В рамках виконавчих проваджень на все майно позивача було накладено арешт (про що свідчить: арешт нерухомого майна реєстраційний номер обтяження 10303469 від 29.09.2010 р., накладений на підставі постанови В-6/1162 від 27.09.2010 р.; арешт нерухомого майна реєстраційний номер обтяження 10758999 від 27.01.2011 року, накладений на підставі постанови 23966390 від 26.01.2011 року (ВП В-6/832).
Як вбачається зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів, позивач зазначає, що органом ДВС не здійснюється виконавчих дій щодо примусового виконання виконавчого листа, виданого Приморським районним судом м. Одеси від 27.07.2010р. по цивільній справі №2-7009/10 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, та поряд з цим все майно позивача обтяжене, що у значній мірі порушує її права.
Тобто відповідач є боржником у виконавчому провадженні по виконанню виконавчого листа, виданого у цивільній справі №2-7009/10 .
Як вбачається з позовної заяви, остання не містить позовних вимог щодо оскарження рішень, дії або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, а позивач заявляє позовні вимоги про скасування арештів, накладених органом ДВС з приводу виконання рішення місцевого загального суду в цивільній справі та постанов, які були прийняті у цьому виконавчому провадженні.
Можливість оскарження такої бездіяльності та постанов державного виконавця передбачена статтею 447 ЦПК України.
Порядок зняття арешту з майна передбачено ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.
Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності субєкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій і 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.
У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Згідно аналізу наведених вище норм слідує, що позов про зняття арешту з майна стосується права власності, оскільки як слідує із положень ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», та як зазначено вище, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Поняття права власності як найважливіше майнове право є об'єктом гарантій і обмежень, які передбачені в Конституції України. Право власності в об'єктивному розумінні - це сукупність правових норм, які встановлюють і охороняють належність матеріальних благ конкретним суб'єктам, у тому числі визначають підстави та умови виникнення і припинення у них такого права щодо цих благ.
Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Ст. 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За приписами ст. 30 ЦПК України («Виключна підсудність») позови про зняття арешту з майна предявляються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини (ч.2 ст. 30).
Європейський суд з прав людини в п. 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі Сокуренко і Стригун проти України зазначив, що фраза встановленого законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін судом, встановленим законом у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися судом, встановленим законом у розумінні ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Виходячи із суті права та інтересу, за захистом яких звернулася позивач, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі, суддя дійшов висновку, що у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 слід відмовити, оскільки його вирішення віднесено до компетенції суду загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства, відповідно до підсудності, визначеної Цивільним процесуальним кодексом України.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі у випадку, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Керуючись п. 1 ч.1 ст. 170, ст.ст. 242, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя,-
Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі №1540/4337/18 за позовом ОСОБА_1 до Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби м. Одеси про скасування арешту нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 10303469 від 29.09.2010 р.), накладеного на підставі постанови В-6/1162 від 27.09.2010 р. (об'єкт обтяження: все нерухоме майно, усе майно; власник: ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1); скасування арешту нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 10758999 від 27.01.2011 р.), накладеного на підставі постанови 23966390 від 26.01.2011 року, виконавчого провадження В-6/832 (об'єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно; власник: ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1).
Роз'яснити, що вирішення даного спору здійснюється в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до ч.5 ст.170 КАС України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.
Ухвала може буде оскаржена до суду апеляційної інстанції у порядку та строки, встановлені статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: Г.П. Самойлюк