Справа № 813/1666/18
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2018-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №813/1666/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2018 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Брильовського Р.М.

секретар судового засідання Сільник Н.Є.

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1

представників відповідача - Пасічник Ю.В., Козича В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові справу за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_4 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправними та скасування припису та постанови,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа підприємець ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Львівській про визнання протиправним та скасування припису № 13-06-125/2823-2263 від 27.11.2017 року та про визнання протиправною та скасування постанови № 3-0544 від 19.12.2017 року про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами Головного управління Держпраці у Львівській області.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачем проведено позапланову перевірку щодо додержання позивачем законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування, за результатами якої складено акт № 3. На підставі зазначеного акта перевірки за порушення передбаченні ч.1, ч.3 ст. 24 КЗпП відповідач прийняв оскаржуваний припис та постанову про накладення штрафу. Втім, позивач не погоджується із виявленими порушеннями та вважає, що висновок відповідача про допуск позивачем до роботи працівників: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 без укладення трудових договорів, оформлених наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого органу є поспішним та помилковим. Зокрема, позивач зазначив, що не порушував ч.1, ч.3 ст.24 КЗпП, оскільки між ним та вказаними працівниками станом на момент проведення інспекційного відвідування були укладені саме цивільно-правові угоди, а не трудові договори, оскільки вказані особи виконували не постійний характер роботи, а тому недоцільно було укладати трудові договори. В обґрунтування вказаних обставин представник позивача зазначив, що надання послуг згідно цивільного правових угод підтверджено актами прийому передачі наданих послуг та відомостями які були подані позивачем в Бучацьку ОДПІ за листопад 2017 року, в яких вказано реквізити цивільно-правових договорів та з ким і на яку суму вони укладалися. У зв'язку з наведеним позивач вважає, що між ним та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 згідно укладених цивільно-правих договорів існували цивільно-правові відносини, не трудові, а тому оскаржуваний припис та постанова є протиправними та підлягають скасуванню.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві та в письмових поясненнях, просив позов задовольнити.

Представники відповідача у судовому засіданні проти позову заперечили, з підстав викладених у відзиві на позов. У відзиві на позов відповідач зазначив, що за результатами інспекційного відвідування було складено акт де зафіксовано порушення законодавства про працю, в результаті чого прийнято припис та постанову. Зокрема, відповідач зазначив, що головними державними інспекторами 24 листопада 2017 року у клубі-ресторані «Ейва» у м. Самбір за виконанням трудових функцій було виявлено чотирьох осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які надали письмові пояснення інспекторам про те, що вони стажуються у ФОП ОСОБА_4 Про укладення будь-яких договорів із ФОП ОСОБА_4 вказані особи не повідомляли, крім того в останній день інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_4 також не повідомляв про укладення цивільно-правових договорів. Щодо укладених цивільно-правових договорів, представник відповідача зазначив, що такі були укладені позивачем з метою уникнення передбаченої законом відповідальності, а тому не бралися до уваги уповноваженими особами відповідача під час прийняття оскаржуваної постанови. Враховуючи викладене просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

27 квітня 2018 року ухвалою Львівського окружного адміністративного суду позовну заяву ОСОБА_4 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 17.05.2018 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 12.06.2018 у задоволенні заяви фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про забезпечення позову у справі № 813/1666/18 - відмовлено.

Заслухавши пояснення представників сторін та розглянувши письмові пояснення, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до наказу Головного управління Держпраці у Львівській області від 24.11.2017 року № 1811-П та направлення від 24.11.2017 року № 1764 за період з 24.11.2017р по 27.11.2017 інспекторами праці ОСОБА_9 та ОСОБА_10 проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1.

За результатами перевірки в осіб які знаходилися на об'єкті відвідування 24.11.2017 було відібрано письмові пояснення, та 27.11.2017 складено акт № 3, яким зафіксовано порушення ч.1, ч.3 ст.24 КЗпП.

27.11.2017 Головним управління Держпраці у Львівській області видано припис № 13-06-125/2823-2263 відповідно до якого позивача зобов'язано забезпечити дотримання вимог частини першої, частини третьої статті 24 КЗпП України. Вказані акт та припис було відправлено позивачеві 28.11.2017 за адресою проведення інспекційного відвідування: АДРЕСА_1.

07 грудня 2017 року позивачем відправлено зауваження до акту та скаргу з вимогою скасувати припис. До скарги додано копії цивільно-правових договорів про надання послуг, укладених позивачем із ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_11, копії актів прийому передачі наданих послуг, а також квитанції про сплату податків. У вказаній скарзі позивачем зазначається, що в письмових поясненнях, наданих в головному управлінні Держпраці у Львівській області 27.11.2017 він за порадою інспекторів праці зважаючи на нетривалий характер виконання робіт особами з якими у нього були укладені цивільно-правові договори, зазначив, що вони стажуються. У вказаній скарзі зазначає, що інспектори праці не вимагали в нього надати цивільно-правові угоди, крім того зазначає, що акт про проведення перевірки йому вручено не було.

19 грудня 2017 року на підставі вказаного акту перевірки № 3 першим заступником начальника Головного управління Держпраці у Львівській області прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами за № 3-0544, якою накладено на ФОП ОСОБА_4 штраф у розмірі 384 000 грн. Розгляд справи проводився за відсутності позивача.

11 квітня 2018 року дізнавшись з матеріалів виконавчого провадження № 55827821 про постанову Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Указом Президента України від 06.04.2011 № 386/2011 затверджено Положення про Державну інспекцію України з питань праці.

Відповідно до пунктів 1, 2 Положення про Державну інспекцію України з питань праці, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 року N 386/2011 (далі - Положення N 386), Державна інспекція України з питань праці (Держпраці України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем'єр-міністра України - Міністра соціальної політики України. Держпраці України входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Держпраці України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України (далі - Міністерство), іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Пунктом 7 вказаного Положення Держпраці України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю визначається постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 26.04.2017 року № 295, якою, зокрема, затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - Порядок № 295).

Згідно з п.5 Порядку № 295 інспекційні відвідування проводяться, зокрема, 1) за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю; 2) за зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин; 3) за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 - 7 цього пункту; 4) за рішенням суду, повідомленням правоохоронних органів про порушення законодавства про працю; 5) за повідомленням посадових осіб органів державного нагляду (контролю), про виявлені в ході виконання ними контрольних повноважень ознак порушення законодавства про працю; ін.

Відповідно до п.11 вказаного Порядку № 295 інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення мають право:

1) під час проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин за наявності підстав, визначених пунктом 5 цього Порядку, самостійно і в будь-яку годину доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об'єкта відвідування, в яких використовується наймана праця;

2) ознайомлюватися з будь-якими книгами, реєстрами та документами, ведення яких передбачено законодавством про працю, що містять інформацію / відомості з питань, які є предметом інспекційного відвідування, невиїзного інспектування, з метою перевірки їх відповідності нормам законодавства та отримувати завірені об'єктом відвідування їх копії або витяги;

3) наодинці або у присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам об'єкта відвідування запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення;

4) за наявності ознак кримінального правопорушення та/або створення загрози безпеці інспектора праці залучати працівників правоохоронних органів;

5) на надання робочого місця з можливістю ведення конфіденційної розмови з працівниками щодо предмета інспекційного відвідування;

6) фіксувати проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин засобами аудіо-, фото- та відеотехніки;

7) отримувати від державних органів інформацію, необхідну для проведення інспекційного відвідування, невиїзного інспектування.

За результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення. Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об'єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об'єкта відвідування (п.п.19 і 20 зазначеного Порядку № 295).

Окрім цього, проведення відповідачем перевірок дотримання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування спрямоване на виконання міжнародно-правових зобов'язань України в частині забезпечення системи інспекції праці. Так, Законом України № 1985-VІ від 08.09.2004р. ратифіковано Конвенцію міжнародної організації праці № 81 (1947 року) про інспекцію праці у промисловості й торгівлі. Конвенція є основоположним документом, що визначає загальні засади та основні завдання проведення перевірок дотримання законодавства про працю. Положення Конвенції підлягають застосуванню у порядку передбаченому ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», відповідно до якої чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Пункт «а» ч.1 статті 12 Конвенції передбачає, що інспектори праці забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право безперешкодно, без попереднього повідомлення і в будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке підлягає інспекційній перевірці.

Згідно з ч.ч.4, 5 ст.2 цього Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» орган державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов'язаний забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.

Виходячи із системного аналізу вищевказаних норм, суд дійшов висновку, що всі інші норми Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» не поширюються на відносини, які виникають під час здійснення заходів державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення, в тому числі і положення ч.11 ст.4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

За таких обставин ч.11 ст.4 вищезгаданого Закону згідно з якою плановий чи поза плановий захід щодо фізичної особи-підприємця має здійснюватися за його присутності або за присутності уповноваженої ним особи, на яку покликається позивач, не поширює свою дію на перевірки (інспекційні відвідування) щодо дотримання вимог законодавства про працю та зайнятість населення.

На момент виникнення спірних відносин був діючим Порядок проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів, затверджений наказом Міністерства соціальної політики України № 390 від 02.07.2012р., яким затверджено уніфіковану форму акту перевірки, а тому суд приходить до висновку про те, що використання вказаного акту перевірки під час інспекційного відвідування є правомірним.

Відповідно до п.11 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою КМ України № 295 від 26.04.2017р. «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення мають право під час проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин за наявності підстав, визначених пунктом 5 цього Порядку, самостійно і в будь-яку годину доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об'єкта відвідування, в яких використовується наймана праця.

За таких умов відповідачем правомірно проведено вказаний захід за місцем провадження господарської діяльності, де використовується наймана праця, що відповідає змісту та меті державного контролю за додержанням законодавства про працю фізичними особами, які використовують найману працю.

Як встановлено судом, за результатами проведеного інспекційного відвідування щодо ФОП ОСОБА_4 було прийнято оскаржуваний припис та постанову.

Надаючи правову оцінку припису № 13-06-125/2823-2263 та постанові № 3-0544, суд виходить з наступного.

Із змісту оскаржуваної постанови та припису вбачається, що підставою для їх винесення послугували встановлені в акті перевірки порушення вимог ч.1, ч.3 ст.24 КЗпП, а саме, що фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 допущено до роботи працівників: ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н), ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2), ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_3), ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_4) без укладення трудових договорів, оформлених наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В ході інспекційного відвідування працівниками ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 надано письмові пояснення про те, що вони перебувають на стажуванні у фізичної особи підприємця ОСОБА_4.

В ході проведення інспекційного відвідування фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 не надано жодних документів (наказів про прийняття на роботу, трудових договорів, табелів робочого часу, відомостей про нарахування та виплату заробітної плати та ін.), щодо працевлаштування ОСОБА_5 ОСОБА_12 ОСОБА_13, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ведення яких прередбачено законодавством про працю при використані найманої праці.

Разом з тим, фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 27.11.2017 надано письмове пояснення про те, що ОСОБА_14, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5 перебувають на стажуванні і щодо них немає наказів про прийняття на роботу, трудових договорів, табелів робочого часу, відомостей про нарахування та виплату заробітної плати.

Згідно з ч.1 ст.21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частинами 1 та 3 ст. 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим при укладені трудового договору з фізичною особою. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивачем після отримання акту перевірки № 3 та припису № 13-06-125/2823-2263 в заперечення виявлених порушень чинного трудового законодавства, згідно Порядку № 295, 07.12.2017 подано скаргу до Головного управління Держпраці у Львівській області та надано цивільно-правові договори, укладені з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_15 та ОСОБА_8. Як доказ виконання цих договорів було надано акти прийому передачі наданих послуг з вказаними особами та надано докази сплати податків згідно вказаних договорів.

Як вбачається з показань ОСОБА_6 наданих в судовому засіданні, між нею та ФОП ОСОБА_4 був укладений договір про надання послуг, згідно з яким вона надавала послуги з прибирання.

ОСОБА_7, який був допитаний в судовому засіданні в якості свідка також підтвердив, що між ним та позивачем був укладений договір про надання послуг за умовами якого він надавав послуги з приймання замовлень від споживачів.

Незважаючи на те, що в письмових пояснення наданих під час проведення інспекційного відвідування особами (ОСОБА_6, ОСОБА_7.) зазначено, що вони стажуються у ФОП ОСОБА_4, суд критично оцінює письмові пояснення отримані під час інспекційного відвідування, оскільки під час допиту вказаних свідків, останні заявили, що інспектори праці диктували їм як писати письмові пояснення.

Крім того, в судовому засіданні було допитано ОСОБА_16, яка працює в іншого роботодавця та яка спростувала пояснення надані під час інспекційного відвідування, та повідомила, що їй не було відомо про те чи люди ОСОБА_4 (ОСОБА_14, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5) стажуються та чи з ними укладені договори. Крім того, ОСОБА_16 зазначила, що інспектори праці сказали їй, що будуть великі проблеми, тому краще писати, що вказані особи стажуються.

Доказами в адміністративному судочинстві відповідно до ст. 72 КАС України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 73 КАС України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 204 ЦК України закріплено «презумпцію правомірності правочину» - визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів недійсності або фіктивного укладення договорів про надання послуг відповідачем не представлено; також під час винесення постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами не спростовано дійсності цих документів, при цьому покликання лише на письмові пояснення позивача та осіб з якими у нього було укладено цивільно-правові договори, що були надані під час інспекційного відвідування, не можна вважати достатніми і вагомими доказами без врахуванням інших обставин справи в сукупності, оскільки вони носять загальний та неоднозначний характер, крім того, що дані письмові пояснення були спростовані.

Керуючись ч.3 ст.90 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вказані обставин суд надає оцінку вказаним доказам в комплексі, і не може надавати переваги одним доказам над іншими.

Крім цього суд зазначає, що укладення цивільно-правових договорів відображено в податковій звітності поданій позивачем в Бучацьку ОДПІ ГУ ДФС, а самим позивачем сплачено податки за вказаними договорами.

Згідно з ч. 1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України сторони відповідно до статті 6 цього Кодексу є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Із змісту представлених позивачем цивільно-правових угод слідує, що замовник доручає, а виконавці зобов'язувалися надати послуги визначеного характеру в порядку та на умовах, вказаних в цих договорах.

Відповідно до ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ст.902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.903 ЦК України).

Судом встановлено, що факт надання послуг підтверджується актами прийому передачі наданих послуг, які підписані сторонами з позивачем.

Отже, основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини, що виникли на підставі договору, від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного результату. Виконавець, на відміну від працівника, сам організовує і виконує свою роботу.

Особа, яка працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання, трудова діяльність не припиняється.

Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певних визначених робіт.

Умовами договору про надання послуг від 17.11.2017 укладеного між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_7 передбачено, що останній зобов'язується надавати послуги з приймання замовлень від споживачів, подавати страви, напої тощо, договором від 04.11.2017 укладеного з ОСОБА_5 передбачено надання послуг з обслуговування гардеробу, предметом договору від 18.11.2017 укладеного з ОСОБА_6 є надання послуг з прибирання службових приміщень, договором від 24.11.2017 укладеного з ОСОБА_8 передбачено надання послуг з приготування їжі.

У всіх цих договорах було передбачено строк дії договору п.9.1, в якому зазначено, що договір діє не довше 24.11.2017, також передбачено оплату за наданні послуги яка здійснюється на підставі підписаного Акту прийому передачі наданих послуг, прийняття яких підтверджується їх підписанням п.4.1 Договору.

Після закінчення дії договору та надання позивачу передбачених послуг було проведено оплату, що підтверджується підписаними актами прийому-передачі наданих послуг.

При цьому в цивільно-правових угодах зазначається, що виконавець виконує роботу на свій ризик, не має права на одержання допомоги із соціального страхування, не сплачує страхові внески на загальнообов'язкове соціальне державне страхування. Також у цих договорах зазначено, що вони не носять характеру трудових і на них не поширюється дія норм чинного в Україні трудового законодавства п. 1.3 , п.1.4 Договору.

З огляду на предмет укладених договорів та визначення поняття договору про надання послуг та трудового договору, аргументи відповідача про трудовий характер відносин між позивачем та ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_11, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду даної справи.

Як наслідок, такі дії Позивача та виконавців за цивільно-правовими договорами не свідчать про жодні трудові відносини в межах вже існуючої підприємницької діяльності Позивача, а є конкретними строковими договірними відносинами на виконання наперед визначених послуг та здійснення оплати по факту виконаної роботи.

Таким чином, у разі надання послуг не на підставі трудового договору, а відповідно до договору про надання послуг (цивільно-правового договору), трудові відносини не виникають.

Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затверджено постановою Кабінету міністрів України № 509 від 17.07.2013р., яка визначає механізм накладення на суб'єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 КЗпП України та ч.ч.2 - 7 с.53 Закону України «Про зайнятість населення».

Відповідно до ч.2 ст.265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Враховуючи вище сказане, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова та припис відповідача є протиправними та підлягаю скасуванню повністю.

Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами порушення позивачем, як суб'єктом господарювання, вимог статей ч.1,ч.3 ст.24 КЗпП України, а отже і наявності підстав, передбачених абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України, для прийняття оспорюваного рішення, згідно з яким на позивача накладено штраф.

Суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Наведені відповідачем аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами порушення законодавства про працю позивачем, оскільки ґрунтуються в основному на письмових поясненнях, які були спростовані в судовому засіданні та не підтверджені іншими належними та переконливими доказами.

Таким чином, проаналізувавши наведені вище законодавчі норми, враховуючи при цьому доводи сторін, а також наявні у справі матеріали, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, а оскаржувана постанова та припис скасуванню.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Таким чином, проаналізувавши наведені вище законодавчі норми, враховуючи при цьому доводи сторін, а також наявні у справі матеріали, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, а оскаржувані припис та постанова скасуванню.

Відповідно до статті 139 КАС України судовий збір слід стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати припис Головного управління Держпраці у Львівській області № 13-06-125/2823-2263 виданий 27.11.2017 Головним управлінням Держпраці у Львівській області.

Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № 3-0544 видану 19.12.2017 першим заступником начальника Головного управлінням Держпраці у Львівській області Грицак Оленою Олегівною.

Стягнути з Головного управління Держпраці у Львівській області (79005, м. Львів, пл. Міцкевича, 8, ) за рахунок його бюджетних асигнувань 5602 (п'ять тисяч шістсот дві) грн сплаченого судового збору на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_4 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3, адреса для листування: АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 23.08.2018.

Суддя Р.М. Брильовський