Справа № 815/2264/18
Суддя: Балан Я. В.
Дата ухвалення: 2018-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2264/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 серпня 2018 року м. Одеса

У залі судових засідань № 31

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Балан Я.В.,

при секретарі судового засідання - Сидоренко Ю.С.

за участю сторін:

позивача - ОСОБА_1

представник позивача - Дювенжи К.Г.

представник відповідача - ОСОБА_2

перекладач - Кастіро Дея`альдін

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №107-18 від 23.03.2018р. про відмову у визнанні громадянки Йорданії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання прийняти рішення відносно громадянки Йорданії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України про:

визнання неправомірним та скасування рішення №107-18 від 23.03.2018р. про відмову у визнанні громадянки Йорданії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язання прийняти рішення відносно громадянки Йорданії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою суду від 14.05.2018р. відкрито загальне позовне провадження по справі.

Ухвалою суду від 02.08.2018р., яка занесена до журналу судового засідання, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що рішення №107-18 від 23.03.2018р. вважає необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки у позивача є реальні побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Ухвалою суду від 02.08.2018р., яка занесена до журналу судового засідання, замінено відповідача Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області на належного відповідача - Державну міграційну службу України.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, з підстав викладених у відзиву на позовну заяву (31.05.2018р. за вхід. №15320/18), зазначивши, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених у заяві-анкеті про визнання біженця або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини якими обґрунтовуються вимоги позивача, докази, якими вони підтверджуються, відзив на позов представника відповідача, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою Йорданії, уродженкою Кувейту, на момент виїзду з країни громадянської належності проживала за адресою: АДРЕСА_1 . За національність араб, за віросповіданням мусульман-суніт. Рідна мова арабська, володіє англійською мовою на початковому рівні. За сімейним станом не заміжня. На батьківщині заявниці залишилось проживати п`ятеро синів та донька, які наразі проживають зі своїми двома батьками.

Позивач вибула з Йорданії 28.07.2017р. авіарейсом Амман (Йорданія) Анкара (Туреччина). У подальшому шукач захисту приблизно через 9 годин вибула до України авіарейсом Анкара (Туреччина) Одеса (Україна), легально на підставі паспортного документа гр. Йорданії серії НОМЕР_1 та 29.07.2017р. позивач прибула до України.

04.09.2017р. позивач звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до територіального підрозділу ДМС.

Рішення Державної міграційної служби України №107-18 від 23.03.2018р. відмовлено у визнанні громадянки Йорданії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (а.с. 39)

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VI від 08 липня 2011 року.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VI від 08 липня 2011 року біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VI від 08 липня 2011 року додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

У свою чергу п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VI від 08 липня 2011 року встановлює, що особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до частин 1-7 статті 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VI від 08 липня 2011 року визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається № 8043/04 від 27 квітня 2004 року передбачено, що заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Практичні рекомендації "Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку", видані у 2000 році за допомогою Представництва УВКБ ООН по справам біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, зазначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Аналогічні положення містять і Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців (1998 року), в яких зазначено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень, точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» № 8043/04 від 27.04.2004р., виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку: реальна спроба обґрунтувати - заяву, надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; заявник заслуговує на довіру.

Під час офіційного з`ясування обставин справи, ОСОБА_1 зазначила, що виїзд за межі країни громадянської належності, відбувся через переслідування з боку синів ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ) її другого чоловіка, які погрожували позивачу, оскільки бажали розлучення особи з їхнім батьком, а також те, що вищезазначені особи планували їй помститись у зв`язку з обставиною подання судового позову через їх неправомірні дії у ході влаштованого ними конфлікту за адресою проживання заявниці. Таким чином, позивач не бажає повернутися до країни громадянської належності через побоювання можливого подальшого переслідування зі сторони дітей її колишнього чоловіка.

Як вбачається з висновку Серії №2017OD0132 від 20.02.2018р., діти чоловіка почали їй погрожувати, бо бажали, щоб її чоловік повернувся до їхньої рідної матері та мріяли, щоб позивач з ним розлучилась. Однак, позивач розлучилась з їхнім батьком у 2015 році та чоловік знову одружився на першій дружині. При цьому, агенти переслідування це дорослі чоловіки які з 2009 року проживали окремо від родини заявниці, а також дехто з них є військовослужбовцем. Однак, згідно протоколу співбесіди, є незрозумілим яким чином діти колишнього чоловіка переслідували позивача, враховуючи те, що вони проходили військову службу та перебувати за місцем розташування військової частини.

Згідно висновку Серії №2017OD0132 від 20.02.2018р., позивачем було подано позов до Йорданського суду проти колишнього чоловіка та його дітей, однак у квітні 2015 року позивач відмовилась від зазначеного позову. Як пояснила позивачка, із зазначеного часу ОСОБА_1 не зазнавала жодних підтверджених погроз або спроб вбивства ані перебуваючи на території країни громадянської належності, ані знаходячись за її межами.

При прийняті рішення враховує те, що ОСОБА_1 звернулась за міжнародним захистом лише у 2017 році, однак конфліктна ситуація відбулась ще у жовтні 2014 року.

Разом з тим, ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснила, що на батьківщині вона не зазнавала переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, приналежності до певної соціальної групи, в неї відсутні окремі політичні погляди.

Таким чином, суд дійшов висновку, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду заявниці з Йорданії з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності особа не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками значення статусу біженця у відповідності до вимог 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд зазначає, що аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявниці можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання особі додаткового захисту в Україні, відповідно до визначення п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VI від 08 липня 2011 року, через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, людського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання о загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

За матеріалами особової справи також встановлено, що ані заявниця, ні її близькі родичі не зазнавали свавільних арештів, катування або іншого жорстокого поводження або покарання з боку державних або недержавних агентів переслідування.

Таким чином, у випадку повернення заявниці до батьківщини до неї не будуть застосовуватися смертна кара, тортури, нелюдське або таке, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Позивач у судовому засіданні зазначила, що вона не зазнавала інших переслідувань, крім як з боку дітей колишнього чоловіка.

Згідно висновку Серії №2017OD0132 від 20.02.2018р., ОСОБА_1 не приймала спроб отримання захисту з боку представників державної влади країни громадянської належності.

Проведеним аналізом особової справи можливо встановити, що ОСОБА_1 не потрапляє під категорію ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VI від 08 липня 2011 року.

Окрім того, ОСОБА_1 на момент виїзду з країни громадянської належності проживала за адресою:

АДРЕСА_1 (араб. ЗбГСПдэ, Аль-Урдун), офіційна назва Йордамнське Хашимімтське Королімвство країна на південному-заході Азії, межує на півночі із Сирією, північному сході з Іраком, на сході і південному-сході з Саудівською Аравією, на заході з Ізраїлем. На півдні Йорданію омиває Акабська затока. Площа 89206 кмІ.
Йорданія поділяється на 12 мухафаз (провінцій). Усі, крім Ель-Балка, мають однойменні адміністративні центри. На чолі мухафаз знаходяться губернатори, призначувані королем Йорданії і котрі перебувають у підпорядкуванні міністерства внутрішніх справ. Провінції розділені на 52 району.

Однак, позивач не здійснювала заходи внутрішнього переміщення у межах країни походження.

Також, згідно висновку Серії №2017OD0132 від 20.02.2018р., ОСОБА_1 до виїзду в Україну перебувала на території США (4 місяці), Саудівської Аравії (20 діб), Єгипту (3 доби), Об`єднаних Арабських Еміратах (приблизно 7 діб). Заявниця з міжнародним захистом на території США не зверталась через особисті міркування, не зважаючи на існуючу можливість такого звернення. Крім того, на території вказаної країни близько 30 років проживають 2 дядька заявниці разом зі своїми родичами, які допомагали їй в процедурі оформлення візи, є достатньо інтегрованими до американського суспільства та від яких позивач мала можливість отримання інформації, консультаційної допомоги з проводу процедури набуття міжнародного захисту на території США у випадку потреби в отриманні міжнародного захисту через існування ймовірної небезпеки на території країни громадянської належності.

Таким чином, у разі обґрунтованості побоювань зазнати переслідування на батьківщині позивач повинна була звернутись за захистом на території США.

Отже, аналізом матеріалів особової справи було встановлено, що факти, повідомлені позивачем стосовно власних переслідувань зі сторони родичів в країні громадянського походження не можуть бути визнаними як підставою для надання заявниці біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VI від 08 липня 2011 року.

У урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що рішення №107-18 від 23.03.2018р. про відмову у визнанні громадянки Йорданії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним та скасуванню не підлягає.

У зв`язку з чим, суд вважає, що позовна вимога про зобов`язання прийняти рішення відносно громадянки Йорданії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованою.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 76 КАС України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази, суд дійшов висновку щодо позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а відтак відсутні конвенційні ознаки надання статусу біженця.

Відповідно до п. 14 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 6, 14, 90, 139, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №107-18 від 23.03.2018р. про відмову у визнанні громадянки Йорданії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання прийняти рішення відносно громадянки Йорданії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити.

Відповідно до п. 14 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 29.08.2018р.

Суддя Я.В. Балан