Справа № 2а-9649/10/2670
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2010-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 жовтня 2010 року 13:27 № 2а-9649/10/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Качура І.А. при секретарі судового засідання Черненко О.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Київського міського відділення Фонду України соціального захисту інвалідів
до Комунального підприємства "Житлово-ескплуатаційна контора "Діброва" Шевченківської районної у м.Києві ради
про стягнення штрафних санкцій в розмірі 58 154,36грн.
за участю представників сторін:

позивача Храбан О.В. (дов. від 31.08.10 №04-02/171),

відповідача Симоненко В.В. (дов. від 13.01.10 №11)

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства Житлово-експлуатаційної контори «Діброва»Шевченківської районної у м.Києві ради про стягнення адміністративно -господарських (штрафних) санкцій.

На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 19.10.2010 року в 11 год. 25 хв. проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено, про що повідомлено сторін після проголошення вступної та резолютивної частини постанови в судовому засіданні з урахуванням вимог ч.2 ст. 167 КАС України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовною заявою до КП "ЖЕК "Діброва" Шевченківської районної у м.Києві ради про стягнення адміністративно-господарських (штрафних) санкцій за невиконання нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у 2009 році.

Позовні вимоги позивача обґрунтовано тим, що в порушення умов статті 19 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-XII "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", відповідач не працевлаштував двох інвалідів, у зв'язку з чим просить суд стягнути з відповідача адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 57601,04 грн.

Крім того, за невиконання відповідачем нормативу щодо працевлаштування інвалідів, на підставі п. 3.7 Порядку нарахування пені та її сплати, затвердженого наказом Міністерством праці та соціальної політики України від 15.05.2007 року № 233, позивачем нарахована пеня в розмірі 552,96 грн.

Відповідач заперечуючи проти позову посилається на те, що підприємством вживались заходи щодо працевлаштування інвалідів, щомісячно подавались звіти форми №3-ПН «Про наявність вакансій», де в графі 15 окремо повідомляло про наявність вакансій для інвалідів. Крім того, відомості про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів здійснювалось через друковані видання Центру зайнятості мережу Інтернет. Також повідомлялось про те, що на протязі 2009 року, ні за допомогою центру, ні самостійно з проханням про працевлаштування до відповідача не звернулось жодного інваліда.

Крім того, повідомлялось, що за результатами фінансового 2009 року, відповідач є збитковим підприємством. У зв'язку з наведеним, відповідач просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

В С Т А Н О В И В:

25.02.2010 р. КП "ЖЕК "Діброва" Шевченківської районної у місті Києві ради подало до Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів "Звіт про зайнятість та працевлаштування інваліді за 2008 рік" -по формі 10-ПІ (поштова-річна), затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 10.02.2007 р. № 42.

Згідно звіту відповідач вказав, що середньооблікова чисельність працівників облікового складу підприємства у 2009 році становило 142 осіб, відповідно до 4-х відсоткового нормативу підприємство повинно було працевлаштувати шість інвалідів, проте працевлаштовано було тільки чотирьох.

Спірні правовідносини регулюються Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.1991 р. № 875-ХІІ із змінами та доповненнями (далі - Закон № 875), Порядком сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 р. № 70 та Положенням про Фонд України соціальної захисту інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2002 р. № 1434.

Відповідно до положень частини 2 статті 19 Закону "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", для підприємств (об'єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 8 до 25 чоловік -у кількості одного робочого місця.

Згідно статті 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач протягом 2009 року щомісячно надавав Центру зайнятості Шевченківського району м. Києва звіт форми №-ПН «Про наявність вакансій», де в графі 15 окремо повідомляло про наявність вакансій для інвалідів (код 11 Інструкції щодо заповнення форми звітності №3-ПН (Звіт про наявність вакансій»).

Також, відповідач зазначив, що на протязі 2009 року своєчасно надавав до позивача звіти про наявність робочих місць (вакантних посад) та потребу в працівниках, але за весь 2009 рік ні за допомогою позивача, ні самостійно з проханням про працевлаштування до відповідача не звернулось жодного інваліда.

Крім того відповідач зазначив, що давав відомості про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів, здійснювалось через друковані видання центру зайнятості та мережу Інтернет. Також, повідомлялось, що за результатами фінансового 2009 року відповідач є збитковим підприємством.

Згідно Рекомендацій Президії Вищого адміністративного суду України "Про деякі питання практики застосування адміністративними судами законодавства про забезпечення права інвалідів на працевлаштування" № 07.2-10/2 від 14.04.2008 року, при вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов'язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій. При цьому слід враховувати, що елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що роботодавець вжив усіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, то адміністративним судам потрібно визнавати незаконним застосування адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць і відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Аналогічна норма закріплена і в ч.2 ст.19 Конституції України.

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем вжито всіх передбачених законодавством заходів по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів та недопущення господарського правопорушення.

Таким чином, оцінивши за правилами, встановленими ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України наявні у матеріалах справи докази та пояснення сторін, надані під час розгляду справи, суд приходить до висновку, що заявлений адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною 4 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, в яких позивачем є суб'єкт владних повноважень, а відповідачем -фізична чи юридична особа, судові витрати, здійснені позивачем, з відповідача не стягуються.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Постанова може бути оскаржена в порядку ст.ст. 185- 187 КАС України.

Суддя І.А. Качур

Дата складення та підписання постанови в повному обсязі -26.10.2010р.

Суддя І.А. Качур