Справа № 809/717/18
Суддя: Улицький Василь Зіновійович
Дата ухвалення: 2018-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2018 рокуЛьвів№ 876/5454/18

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді: Улицького В.З.

суддів: Гулида Р.М., Довгої О.І.

при секретарі судового засідання: Дутка І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.06.2018 року (рішення ухвалене у м. Івано-Франківськ судом у складі головуючого судді Лучко О.О.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Надвірнянського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2018 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Надвірнянського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про визнання протиправними дій щодо застосування обмеження коефіцієнта заробітної плати 5,6 при обчисленні пенсії та зобов'язання здійснити перерахунок пенсії без використання при обчисленні пенсії коефіцієнта заробітної плати 5,6 за період з 01.05.1990 по 30.04.1995, виплатити недоотримані суми пенсії та виплачувати пенсію в подальшому згідно проведеного перерахунку, починаючи з 23.03.2018 року.

Позивач позовні вимоги мотивував тим, що 03.01.2017 року він отримує пенсію за віком відповідно до п."б" ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та перебуває на обліку в Надвірнянському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Івано-Франківської області. При призначенні пенсії відповідачем взято для розрахунку заробітну плату за період з 01.05.1990 по 30.05.1995, відповідно до архівної довідки №01/01/02-17/7337 від 10.07.2017, яка видана філіалом "Газпромнефть-Муравленко" АО "Газпромнефть-Ноябрьскнефть". При призначенні пенсії відповідачем застосовано обмеження коефіцієнту заробітної плати 5,6. ОСОБА_1 13.03.2018 звернувся до відповідача з заявою про надання йому інформації щодо причин застосування обмеження заробітної плати коефіцієнтом 5,6. У відповідь на заяву ОСОБА_1 відповідач у листі № 111/Б-15 від 23.03.2018 зазначив, що при призначенні пенсії ОСОБА_1 застосовано коефіцієнт обмеження заробітної плати 5,6 відповідно до п.2 ст.41 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а пенсія ОСОБА_1 призначена та виплачується згідно чинного законодавства. Вважає такі дії відповідача протиправними та звернувся за захистом своїх прав до суду. Просив позов задоволити.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.06.2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив ОСОБА_1. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задоволити.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 189 цього Кодексу.

Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що з 03.01.2017 року позивач отримує пенсію за віком відповідно до п."б" ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та перебуває на обліку в Надвірнянському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Івано-Франківської області, що підтверджується пенсійним посвідченням Серії НОМЕР_1, виданим 21.06.2017 року.

З 03.02.1988 по 04.05.1995 ОСОБА_1 працював повний робочий день вахтовим методом в Нафтогазовидобувному управлінні "Суторминскнефть" Виробничого об'єднання "Ноябрьскнефтегаз" оператором по підземному ремонту свердловин, що підтверджується записами 10-12 в трудовій книжці за НОМЕР_2.

При призначенні пенсії ОСОБА_1 відповідачем взято для розрахунку заробітну плату за період з 01.05.1990 по 30.05.1995, відповідно до архівної довідки №01/01/02-17/7337 від 10.07.2017, виданій філіалом "Газпромнефть-Муравленко" АО "Газпромнефть-Ноябрьскнефть" (а.с.16), та довідки по заробітній платі.

13.03.2018 ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою щодо причин застосування при розрахунку його пенсії коефіцієнту обмеження заробітної плати 5,6.

23.03.2018 листом Надвірнянського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №111/Б-15 ОСОБА_1 роз'яснено, що відповідно п.2 ст.41 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" до заробітної плати позивача при обрахунку пенсії застосовано коефіцієнт 5,6.

Згідно п.2 ст.41 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, а за періоди до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися зазначені внески (збір), - у межах сум, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", і не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум.

Відповідно до ч.1 ст.66 Закону України "Про пенсійне забезпечення до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до Закону України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування" нараховується збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу).

Обмеження максимальної величини фактичних витрат суб'єктів господарювання на оплату праці працівників, суми оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу на місяць у розрахунку на кожного працюючого, з яких відповідно до законів України справляються збори (внески) до Фонду соціального страхування, державного фонду сприяння зайнятості населення, Пенсійного фонду було передбачено Указом Президента України № 506/98 від 25.05.1998р. "Про обмеження максимальної величини фактичних витрат суб'єктів господарювання на оплату праці працівників, суми оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу, з яких справляються збори (внески) до соціальних фондів", яким установлено, що максимальна величина фактичних витрат суб'єктів господарювання на оплату праці працівників, суми оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу, з яких відповідно до законів України справляються збори (внески) до Фонду соціального страхування України, Державного фонду сприяння зайнятості населення, Пенсійного фонду України та Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення, для цілі визначення розміру цих зборів (внесків), встановлюється Кабінетом Міністрів України і переглядається в міру зростання середнього рівня заробітної плати (доходів) працівників, зайнятих в галузях економіки.

Згідно пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 13.07.1998 №1064 "Про встановлення максимальної величини фактичних витрат суб'єктів господарювання на оплату праці працівників, суми оподаткованого доходу, з яких сплачуються збори (внески) до соціальних фондів" (була чинна до 07.03.2001 року) було встановлено максимальну величину фактичних витрат суб'єктів господарювання на оплату праці працівників, суми оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу у розмірі 1000 гривень на місяць у розрахунку на одного працюючого, з яких відповідно до законів України справляються збори (внески) до Фонду соціального страхування, державного фонду сприяння зайнятості населення, Пенсійного фонду і Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення.

З прийняттям постанови Кабінету Міністрів України "Про максимальну величину фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничну суму заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески до соціальних фондів" N 225 від 07.03.2001 постанова КМУ №1064 втратила чинність.

Новою постановою КМУ №225 установлено максимальну величину фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничну суму заробітної плати (доходу), з яких відповідно до законів України справляються страхові внески до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, в розмірі 2660 гривень на місяць у розрахунку на кожну фізичну особу - платника внесків (п.1 постанови).

Пунктом 2 постанови КМУ №225 встановлено, що обчислення суми страхових внесків, у тому числі на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, та їх сплата здійснюється щомісяця згідно з додатками 1 і 2.

Відтак, якщо заробітна плата перевищує максимальну величину, з якої нараховується збір, для розрахунку індивідуального коефіцієнта заробітку та обчислення пенсії враховуються наступні суми: до 01.07.1998р. - 5,6 середньої заробітної плати, після 01.07.1998р. - 1000 грн., після 07.03.2001р. - 2660 грн. тощо.

Разом з тим, спірні правовідносини стосуються призначення та перерахунку пенсії, отже виникають в момент виникнення в особи права на призначення пенсії та її перерахунок. У розглядуваному випадку позивачу призначено пенсію 03.01.2017р., відтак пенсійним органом правомірно застосовано до розглядуваних правовідносин положення п.2 ст.41 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" №1058, норми якого чітко та однозначно (без виключень) передбачають застосування обмеження 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум для періодів до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися зазначені внески (збір).

Апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що під час отримання ним заробітної плати позивача за період з 01.05.1990р. по 30.05.1995р. не існувало обмежень максимальної величини заробітної плати суд відхиляє, оскільки у вказаний період у нього не виникало правовідносин щодо призначення або перерахунку пенсії позивача.

Зміни, які були внесені до п.2 ст.41 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (пункт був доповнений абзацом другим, яким передбачено, що для осіб, які у період до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, отримували заробітну плату (дохід) за результатами роботи, термін виконання якої перевищував календарний місяць, до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються суми виплат (доходу), які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися і до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" , і не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні, у розрахунку на кожний місяць виконання роботи.

Перелік таких осіб, а також порядок визначення для них заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії встановлюється Кабінетом Міністрів України.) відповідно до Закону України № 2343-IV від 13.01.2005р. стосуються осіб, які отримували заробітну плату (дохід) за результатами роботи, термін виконання якої перевищував календарний місяць. Тобто, її дія на розглядуваний випадок не поширюється.

За таких обставин, при розрахунку розміру пенсії позивачу відповідачем з урахуванням положень п.2 ст.41 Закону №1058 правомірно застосовано коефіцієнт обмеження заробітної плати 5,6.

Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв'язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для відмови у задоволені адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

З наведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги являються безпідставними та необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, правова оцінка доказів дана вірно, а відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 243 ч. 3, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.06.2018 року у справі №809/717/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.

На Постанову протягом тридцяти днів з моменту набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. З. Улицький
судді Р. М. Гулид
О. І. Довга
Повне судове рішення складено 22.08.2018 року