Справа № 2040/5511/18
Суддя: Мар'єнко Л.М.
Дата ухвалення: 2018-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м.Харків

27 серпня 2018 р. справа №2040/5511/18

Харківський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого - судді Мар'єнко Л.М.,

розглянувши в місті Харкові в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова, в якому просив суд визнати рішення Індустріальне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова №5623/46-02-03 від 14.04.2018 року про відмову неправомірним, скасувати та зобов'язати Індустріальне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова провести поновлення та виплату пенсії позивачу за віком з 07 жовтня 2009 року - шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що позивач є громадянином України. 13.05.1985 по досягненню пенсійного віку та наявності 30 років страхового стажу, позивачу було призначено пенсію за віком, яка виплачувалася їй до виїзду за кордон. Також представник позивача зазначив, що перед виїздом за кордон позивач мешкала за адресою АДРЕСА_1. 20.01.2000 позивач виїхала за кордон до Ізраїлю на постійне місце проживання. Водночас, представник позивача зазначив, що починаючи з 2000 і станом на сьогоднішній день, позивач призначеної по закону пенсії не отримує. 10.11.2017 представник позивача звернувся до відповідача з запитом про надання відповіді на заяву про поновлення позивачу пенсії, оскільки відповідачем не надано відповіді, представник позивача повторно звернувся до відповідача. Проте, відповідачем відмовлено в поновленні пенсії, посилаючись на те, що відсутні міжнародні пенсійні угоди між Україною та Ізраїлем, а також рішення КС України не поширюється на позивача, оскільки вона виїхала за кордон до дати його прийняття.

Відповідач проти позову заперечував, від представника відповідача - начальника Індустріального ОУПФ України м. Харкова - Баєвої Г.О. через канцелярію суду надійшов письмовий відзив на позов, в якому представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що під час спірних правовідносин відповідач діяв у спосіб та у межах визначених чинним законодавством, оскільки позивач виїхала на постійне місце проживання за кордон до 07.10.2009 і Міжнародної Угоди про соціальне забезпечення між Україною та Ізраїлем досі не укладено, тому поновлювати виплату пенсії позивачу на теперішній час не має законних підстав. Водночас, представник відповідача зазначив, що компенсація втрати частини доходів на підставі ст. 2 Закону № 2050-ІІІ була б можливою, якби пенсія була нарахована і не виплачена. Однак, враховуючи той факт, що між позивачем та Індустріальним ОУПФ України м. Харкова має місце спір про право на поновлення виплати пенсії, цей дохід може бути нарахований тільки після ухвалення судом відповідного рішення. В зв'язку з вищевикладеним управління не порушило строків виконання такого рішення, передбачених зазначеною статтею Закону № 2050-ІІІ , через що підстав для нарахування та виплати позивачу компенсації втрати частини доходів немає. Також представник відповідача наголошує, що відсутні дані про те, що ОСОБА_1 є громадянином України, який застрахований згідно із Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Крім того, строк дії закордонного паспорту закінчився у грудні 2009 року, інших документів надано не було.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон (а.с.30-46). Як вбачається з вказаної копії паспорту, дія вказаного паспорту визначена до 20.12.2009, проте в паспорті є відмітка посольства України в державі Ізраїль про те, що термін дії паспорту продовжено до 20.12.2019.

21.01.2000 позивач виїхала на постійне проживання до Ізраїлю, про що є відмітка в паспорті громадянина України для виїзду за кордон.

Як вбачається з матеріалів справи, в 1985 році по досягненні пенсійного віку та наявності 30 років страхового стажу, позивачу було призначено пенсію за віком (а.с.49-67).

Згідно матеріалів справи, позивачу пенсія за віком виплачувалася до виїзду за кордон. Судом встановлено, що позивач через свого представника звернулася до Пенсійного фонду з заявою про поновлення з 22.06.2000 їй пенсії за віком, до якої додала копії трудової книжки, паспорту, довіреність тощо (а.с.70-73).

За результатами розгляду вказаної заяви відповідачем листом від 12.04.2018 №5623/46-02-03 (а.с.79) фактично відмовлено у поновленні пенсії, оскільки ОСОБА_1 22.01.2000 виїхала на постійне місце проживання за кордон (до 07.10.2009) і Міжнародної Угоди про соціальне забезпечення між Україною та Ізраїлем досі не укладено, тому поновлювати виплату пенсії позивачу на теперішній час не має законних підстав.

По суті спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Частиною третьою статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч.2 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Пунктом 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (далі - Порядок, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно п.2.9 Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (пункт 2.22 Порядку).

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про громадянство України", документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, суд зазначає, що у рішенні Європейського Суду з прав людини ( далі - ЄСПЛ) у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, зазначено, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

З урахуванням вище зазначених правових норм та практики ЄСПЛ, а також положень ст. 22, 24, 46 Конституції України, суд зауважує, що право громадянина на призначення йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як місце його проживання.

Згідно ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справа про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова, яке викладено в листі від 14.04.2018 №5623/46-02-03, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання Індустріальне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова провести поновлення та виплату пенсії позивачу за віком з 07 жовтня 2009 року - шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 4 КАС України передбачено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно положень п. 2, п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Водночас, суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача прийняти рішення, і це прямо вбачається з п. 4 ч. 2 та ч. 4 ст. 245 КАС України.

При цьому, аналіз зазначених норм свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення.

У спірних правовідносинах право позивача на пенсію за віком кореспондує обов'язок відповідача прийняти відповідне рішення та вчинити такі дії.

У випадку невиконання обов'язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача, у тому числі шляхом зобов'язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, зокрема, прийняти рішення. Це цілком узгоджується з положеннями п. 4 ч. 2 та ч. 4 ст. 245 КАС України.

Разом з тим, дійсно існують випадки, у яких суд не може зобов'язати суб'єкта владних повноважень діяти певним чином і це вбачається з аналізу зазначених вище норм Кодексу адміністративного судочинства.

Стосовно дискреційних повноважень, суд зазначає, що такими є повноваження обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є законною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». У такому випадку дійсно суд не може зобов'язати суб'єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде законним. Отже, у такому випадку буде відсутнім факт невиконання обов'язку та, відповідно, факт порушення прав позивача.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що відповідач у спірних правовідносинах вже реалізував свої дискреційні владні повноваження, прийнявши рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу, через що зобов'язання відповідача поновити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком з 07 жовтня 2009 року в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, є належним способом захисту прав позивача.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання Індустріальне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова провести поновлення та виплату пенсії позивачу за віком з 07 жовтня 2009 року, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", якою врегульовано виплату пенсій за минулий час, передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь - яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. При цьому компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Питання, пов'язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком, затвердженим Кабінетом Міністрів України для реалізації згаданого Закону.

Так, відповідно до статей 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Таким чином, дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Також, Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначається, що індексація пенсій особам, що постійно проживають за межами України не проводиться.

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 46 Закону № 1058-ІУ, статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії).

Таким чином, компенсація втрати частини доходів на підставі статті 2 Закону № 2050-ІИ мало місце, за умови, якщо пенсія була нарахована і не виплачена. Проте, враховуючи той факт, що між позивачем та Індустріальним об'єднаним управління Пенсійного фонду України м. Харкова має місце спір про право на поновлення виплати пенсії, цей дохід може бути нарахований тільки після ухвалення судом відповідного рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині зобов'язання Індустріальне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова провести поновлення та виплату пенсії позивачу за віком з 07 жовтня 2009 року, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів є передчасними, через що не підлягають задоволенню.

Таким чином, позов ОСОБА_1 про визнання рішення неправомірним і скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, підлягає частковому задоволенню.

З огляду на викладене, відповідно до положень ст. 139 КАС України, суд присуджує позивачу з Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова за рахунок бюджетних асигнувань пропорційно задоволеним позовним вимогам витрати по оплаті судового збору у розмірі 704,80 грн., що підтверджується квитанцією від 15.06.2018 №0.0..1 (а.с.4).

Керуючись ст. ст. 2, 6-11, 14, 77, 139, 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Індустріальне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова, яке викладено в листі від 14.04.2018 №5623/46-02-03

Зобов'язати Індустріальне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова поновити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком з 07 жовтня 2009 року в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення складено 30 серпня 2018 року.

Суддя Мар'єнко Л.М.