Справа № 825/1399/18
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2018-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 825/1399/18 Суддя першої інстанції: Д'яков В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на проголошене о 14 годині 04 хвилині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 травня 2018 року, повний текст якого складено 01 червня 2018 року, у справі за адміністративним позовом громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2018 року громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (далі - Відповідач, УДМС в Чернігівській області) про:

- визнання неправомірним та скасування наказу УДМС в Чернігівській області від 01.02.2018 року №11 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язання Відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_1.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.05.2018 року у задоволенні позову відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що жоден з органів та організацій країни походження не загрожував життю та здоров'ю Позивача, останній не був членом жодної релігійної, військової чи громадської організації, утисків за релігійною чи гендерною ознаками не зазнавав, а тому, враховуючи що із заявою про надання статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту, звернувся після встановлення уповноваженими органами факту порушення правил перебування ОСОБА_1 на території України, оскаржуваний наказ відповідає законодавчо визначеним вимогам.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити. При цьому посилається на те, що судом першої інстанції не було надано оцінку жодним доводам ОСОБА_1, викладеним у позовній заяві, а саме: щодо побоювань стати жертвою переслідувань у країні громадської належності, отримання погроз, загрози життю тощо; щодо незабезпечення перевірки уповноваженою особою УДМС в Чернігівській області оновленої інформації по країні походження заявника; щодо безпідставного врахування Відповідачем інформації, викладеної у листі МЗС України, яка не може вважатися звітом про становище у Народній Республіці Бангладеш.

Ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 11.07.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 28.08.2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що суд прийшов до правильного висновку, що Позивачем не було доведено поважність причин неподання заяви про міжнародний захист відразу після прибуття до України, а в позовній заяві не зазначено жодних конкретних фактів його особистого переслідування або погрози переслідування в країні постійного проживання. Не наведено таких даних, як вірно, на думку УДМС в Чернігівській області, зазначив суд, і в анкеті ОСОБА_1.

У судовому засіданні представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд вимоги останньої задовольнити повністю.

Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Народної Республіки Бангладеш, неодружений, за національністю - бенгалець, за віросповіданням - іслам-суніт (а.с. 32-33).

Вбачається з матеріалів справи, зокрема, з пояснень Позивача, останній 06.12.2016 року таємно без необхідних документів автомобілем та пішки прибув на територію України з Російської Федерації, де пробув півтора місяці, залишивши останню країну постійного проживання 22.10.2016 року.

Згідно довідки Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконною перебувають в Україні від 15.09.2017 року №221 у період з 12.04.2017 року по 15.09.2017 року Позивач перебував у Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконною перебувають в Україні (а.с. 51).

12.01.2018 року Позивач звернувся до УДМС в Чернігівській області із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 28-36). У заяві як причину прохання надати статус біженця Позивач зазначив, що проти нього відкрито кримінальну справу щодо вбивства та поліція здійснює його переслідування.

У ході співбесіди 19.01.2018 року Позивач вказав, метою виїзду з Народної Республіки Бангладеш було уникнення переслідування за порушеною проти нього справою щодо вбивства особи, яке, за твердження ОСОБА_1, останній не вчиняв. При цьому заявник повідомив, що після порушення справи близько трьох років мешкав в Індії, однак через погані умови змушений був повернутися до країни походження, а у подальшому - до України через Росію (а.с. 63-68).

УДМС в Чернігівській області 01.02.2018 року за результатами розгляду справи було складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту по справі №2018CN0002 громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 (а.с. 69-74). У висновку зазначено про доцільність відмови Позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визначання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, заява якої є очевидно необґрунтованою, тобто у заявника відсутні умови, зазначені у пунктах 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону умови відсутні.

Наказом УДМС в Чернігівській області від 01.02.2018 року №75 (а.с. 75-76) зазначений висновок підтримано та відмовлено Позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Про прийняття зазначеного наказу ОСОБА_1 направлено 05.02.2018 року повідомлення №36 (а.с. 77).

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 1, 5, 6, 7, 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам та проаналізувавши інформацію, зафіксовану, зокрема, у протоколі співбесіди з Позивачем, прийшов до висновку про обґрунтованість прийнятого наказу про відмову в оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Приписами статті 6 зазначеного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

Статтею 8 Закону визначено порядок попереднього розгляду заяв.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов'язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Як було встановлено раніше та вбачається з матеріалів справи, Позивачу було відмовлено у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, як особі, заява якої є очевидно необґрунтованою, тобто відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку УДМС в Чернігівській області, який підтверджено оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами суду першої інстанції, що заява Позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

З матеріалів справи, у тому числі з висновку УДМС в Чернігівській області, випливає, що приводом для звернення Позивача із відповідною заявою стало побоювання повертатися до країни громадянського погодження Народна Республіка Бангладеш через порушену щодо нього кримінальну справу за фактом вбивства особи, яке, за твердженням ОСОБА_1, останній не вчиняв, та періодичне відвідування поліцією будинку батьків з метою розшуку Позивача.

Разом з тим, судовою колегією враховується, що ні під час розгляду заяви про надання статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту, ні у ході судового розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції, не було надано доказів існування у ОСОБА_1 об'єктивних побоювань повернутися до країни громадянського походження, його переслідування у Народній Республіці Бангладеш чи в Індії, застосування до нього або його близьких катувань, погроз, насильства іншого нелюдського поводження, тощо. Крім того, під час заповнення анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Позивач зазначив, що жодних інцидентів, пов'язаних із застосуванням фізичного насильства до нього через порушену справу, не траплялося.

З вищезазначених пояснень Позивача вбачається, останній під час подання заяви та співбесіди надав суперечливі та неправдиві відомості, що ставлять під сумнів його твердження щодо його переслідування взагалі.

Крім того, в анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Позивач вказав, що до прибуття в Україну близько трьох років проживав в Індії, де йому не сподобалося через погане ставлення до біженців, а також півтора місяці перебував у Російській Федерації де, як зазначив ОСОБА_1, немає можливості отримати статус біженця.

Також суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що при проходженні співбесіди та заповнення реєстраційного листа та анкети-заяви Позивач зазначив, що він не був членом жодної релігійної, військової чи громадської організації, утисків на батьківщині за релігійною чи гендерною ознаками не зазнавав (а.с. 32-33, 34-37, 63-68). Перебуваючи в Україні з 06.12.2016 року, звільнившись з Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконною перебувають в Україні 15.09.2017 року, ОСОБА_1 звернувся з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тільки 12.01.2018 року та лише після затримання співробітниками УДМС України в Чернігівській області у зв'язку з перебуванням на території України без документів, що посвідчують його особу та документів, які дають право на перебування в Україні та своєчасно не звернувся за продовженням строку перебування в Україні з 15.10.2017 року (а.с. 52).

Крім іншого, суд обґрунтовано підкреслив, що Позивачем не була доведена поважність причин неподання заяви про міжнародний захист відразу після прибуття, у позовній заяві не надано жодних конкретних фактів його особистого переслідування або погрози переслідування в країні свого постійного проживання, а також жодного достовірного доказу на підтвердження цих фактів.

При цьому зі змісту поданої Позивачем анкети вбачається, що державні органи та політичні, релігійні, військові, етнічні, громадські організації не загрожували життю ОСОБА_1, він ніколи не був членом жодної релігійної, військової чи громадської організації, утисків на батьківщині за релігійною чи гендерною ознаками не зазнавав, а тому не може вважатися жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Жодних обставин, які б вказували про можливість визнання Позивача особою, яка потребує додаткового захисту, останнім наведено не було.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що в обґрунтування позовних вимог Позивачем були надано відомості, які не підтверджують факту переслідування ОСОБА_1 або його побоювань стати жертвою переслідувань чи розумної можливості того, що останньому буде заподіяно шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення до країни громадянської належності та, відповідно, не доводять наявності підстав, передбачених законодавством, для надання Позивачу статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що наказ від 01.02.2018 року №11 про відмову у вирішенні питання про визнання Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийнятий уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

При цьому позовна вимога про зобов'язання Відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_1. задоволенню не підлягає як така, що є похідною від попередньої.

Посилання Апелянта на безпідставне врахування Відповідачем у своєму висновку інформації, викладеної у листі МЗС України від 21.07.2017 року №640/17-500-1955 як на джерело інформації про країну походження, оскільки дані відомості не можна вважати звітом про становище у державі, судовою колегією оцінюється критично, оскільки, по-перше, ним не спростовуються встановлені вище обставини правомірності оскаржуваного Позивачем наказу, по-друге, не обґрунтовуються існування будь-яких нормативних критеріїв оцінки документа на відповідність його вимогам, що дають змогу його ідентифікувати саме як звіт уповноваженого органу про становище у державі.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 травня 2018 року у справі за адміністративним позовом громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 травня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Повний текст постанови складено « 28» серпня 2018 року.