Справа № 707/437/16-а
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

30 серпня 2018 року

Київ

справа №707/437/16-а

адміністративне провадження №К/9901/13435/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу № 707/437/16-а

за позовом ОСОБА_2

до Руськополянської сільської ради Черкаського району Черкаської області,

треті особи без самостійних вимог - ОСОБА_3, ОСОБА_4

про скасування рішень,

за касаційною скаргою ОСОБА_2

на постанову Черкаського районного суду Черкаської області від 22 червня 2016 року (у складі судді Василенка В.В.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2016 року (у складі колегії суддів Грибан І.О., Беспалова О.О., Хрімлі О.Г.),

В С Т А Н О В И В :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_2 (далі за текстом - позивач або ОСОБА_2.) звернувся з адміністративним позовом до Руськополянської сільської ради Черкаського району Черкаська області, треті особи, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про скасування рішень Руськополянської сільської ради від 16 листопада 2015 року № 2-14/VII та № 6-15/ VII від 28 січня 2016 року.

Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що рішенням Руськополянської сільської ради від 16 листопада 2015 року № 2-14/VII було надано дозвіл гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на розробку технічних документацій із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1, орієнтовною площею 0,30 га (спільна часткова власність). Рішенням Руськополянської сільської ради від 28 січня 2016 року № 6-15/ VII наданий дозвіл на продовження розробки технічної документації третім особам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без його підпису як суміжного землекористувача. Оскаржувані рішення органу місцевого самоврядування призводить до грубого порушення його прав.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Черкаського районного суду Черкаської області від 22 червня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2016 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановляючи це рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, прийшов до висновку, що рішення Руськополянської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 16 листопада 2015 року № 2-14/VII та № 6-15/ VII від 28 січня 2016 року відповідають вимогам діючого земельного законодавства та не порушують прав позивача ОСОБА_2

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій, вважаючи їх винесеними з порушенням норм матеріального права позивач звернувся із касаційною скаргою, в якій просить постанову Черкаського районного суду Черкаської області від 22 червня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2016 року скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційна скарга подана 25 серпня 2016 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі № 707/437/16-а, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак розгляд справи цим судом не був закінчений.

Згідно з пунктом 4 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом - КАС України) касаційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 лютого 2018 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів, а саме: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Гриціва М.І. та Коваленко Н.В.

Верховний Суд ухвалою від 19 липня 2018 року прийняв до провадження адміністративну справу № 707/437/16-а та призначив її до розгляду ухвалою від 29 серпня 2018 року в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів на 30 серпня 2018 року.

ОСОБА_2 подав клопотання про участь у касаційному розгляді адміністративної справи у судовому засіданні. Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у задоволенні зазначеного клопотання було відмовлено.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Руськополянської сільської ради від 16 листопада 2015 року № 2-14/VII «Про надання дозволів на розробку технічних документацій із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) надано дозвіл гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1

В подальшому, за наслідками розгляду заяв ОСОБА_4 та ОСОБА_3, з урахуванням акта про відмову позивача, як суміжного землекористувача від підписання акта визначення та погодження меж, акта комісії з питань земельних відносин, охорони навколишнього середовища, екології та благоустрою Руськополянської сільської ради від 16 листопада 2015 року рішенням відповідача від № 6-15 VІІ від 28 січня 2016 року надано дозвіл ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на продовження розробки технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 площею 0,2946 га, без підпису суміжного землекористувача ОСОБА_2 (АДРЕСА_2 в акті визначення та погодження меж земельної ділянки в натурі та передачі межових знаків на зберігання (розробник - ТОВ «Геоверв»), оскільки його відмова від підписання акта є немотивованою, а його права землекористування не порушуються через достатню площу землі в межах будинковолодіння та відсутність між ними твердих меж, встановлених у визначеному законодавством порядку.

Вважаючи такі рішення протиправними, позивач звернувся в суд з даним адміністративним позовом.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли неправильного висновку про те, що позивач не є власником земельної ділянки під будинковолодінням АДРЕСА_2 та що його право власності не є порушеним, посилаючись на постанову Черкаського районного суду Черкаської області від 20 січня 2011 року у справі № 2а-2/2011, якою визнано недійсним рішення 43 сесії 5 скликання Руськополянської сільської ради від 03 квітня 2009 року № 43-19 «Про затвердження актів погодження меж земельних ділянок» та рішення Руськополянської сільської ради № 47-1 від 16 жовтня 2009 року в частині передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,2269 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд розташованих за адресою: АДРЕСА_4 Крім того зазначає, що судами попередніх інстанцій проігноровано факти, які вже встановленні судами в рішеннях, які не оскаржені, не скасовані та вступили в силу, а саме постанова Черкаського районного суду від 07 серпня 2013 у справі № 707/1810/13а та інші. Також, позивач посилається на те, що при прийнятті оскаржуваних рішень відповідач повинен був керуватися положеннями частини сьомої статті 118 ЗК України.

Відповідачем заперечень або відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_2 не подано, що відповідно до частини четвертої статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої та апеляційної інстанцій у касаційному порядку.

Треті особи в запереченнях від 14 вересня 2016 року на касаційну скаргу позивача зазначили, що касаційна скарга є безпідставною, необґрунтованою та такою, яка не підлягає задоволенню. Враховуючи зазначене, треті особи просять залишити касаційну скаргу позивача без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД

Норми матеріального права, в цій справі, суд застосовує в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Земельні відносини в Україні, відповідно до статті 3 Земельного кодексу України (далі за текстом - ЗК України) регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 12 ЗК України встановлено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, у тому числі, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вирішення земельних спорів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до статті 50 Закону України «Про землеустрій» проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється у разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання) або зміни цільового призначення земельної ділянки.

Статтею 55 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Згідно з частиною другою статті 107 ЗК України, у разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки.

Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 ЗК України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 ЗК України; на підставі проектів землеустрою щодо впорядкування існуючих землеволодінь - у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками.

Згідно пункту 2.1. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками (затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376) (далі за текстом - Інструкція) встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Пунктом 2.8 Інструкції передбачено, що після виконання робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками складається акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, який містить підписи суміжних землевласників (землекористувачів) у разі, якщо вони не заявляють претензій до існуючих меж.

Згідно з пунктом 3.12 Інструкції закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Згідно пунктами 2, 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр», земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

У разі якщо на земельній ділянці, право власності (користування) на яку не зареєстровано, розташований житловий будинок, право власності на який зареєстровано, кадастровий номер на таку земельну ділянку присвоюється за заявою власників такого будинку на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка доводів учасників справи і висновків суду першої та апеляційної інстанції

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Черкаського районного суду Черкаської області від 22 червня 2016 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2016 року відповідає, а вимоги касаційної скарги є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тож суди попередніх інстанцій мали з'ясувати, зокрема, чи було оскаржувані дії та рішення Руськополянської сільської ради Черкаського району Черкаської області здійснені, зокрема, у межах повноважень, відповідно до закону та з дотриманням встановленої процедури, а також, чи були такі дії (бездіяльність) здійснені пропорційно та своєчасно.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до акта комісії з питань земельних відносин, охорони навколишнього середовища, екології та благоустрою Руськополянської сільської ради від 16 листопада 2015 року між власниками будинковолодінь, розташованих за адресою: АДРЕСА_5 (ОСОБА_9), АДРЕСА_2 (ОСОБА_2.) та АДРЕСА_6 (ОСОБА_3, ОСОБА_4) існує тривалий земельний спір щодо площі та меж прибудинкових земельних ділянок. Первісне право користування земельними ділянками, закріпленими за домоволодіннями виникло на підставі відповідних рішень загальних зборів уповноважених колгоспників від 12 лютого 1973 року та підтверджується даними земельних шнурових книг колгоспу «Зоря Комунізму». В подальшому, позивач самовільно змінив межі суміжних земельних ділянок, внаслідок чого змінилися межі земельної ділянки під будинковолодінням АДРЕСА_6 (ОСОБА_3, ОСОБА_4).

На підставі даних земельної шнурової книги, колгоспних книг, схем земельних ділянок, технічних паспортів будинковолодінь, схем топографічно-геодезичних обмірів, судових рішень, зокрема, Черкаського районного суду від 07 серпня 2013 у справі № 707/1810/13а, комісія з питань земельних відносин вирішила рекомендувати Руськополянській сільській раді розглянути питання надання дозволів ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на замовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) з метою розв'язання земельного спору.

На підставі вказаного Акта відповідачем і було прийнято оскаржуване рішення № 2 - 14/VІІ від 16 листопада 2015 року, і тому посилання позивача на положення частини сьомої статті 118 ЗК України є помилковим, оскільки останні визначають порядок отримання дозволів на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки при реалізації громадянами права на безоплатну приватизацію земельних ділянок.

Позивач вважає, що оскаржувані рішення порушують його права, оскільки, на думку позивача, має місце порушення права власності так як відповідно до акта погодження меж збільшується розмір земельної ділянки якою користуються треті особи за рахунок земельної ділянки позивача, на яку видано державний акт про право власності.

Разом з тим судами встановлено, що постановою Черкаського районного суду Черкаської області від 20 січня 2011 року у справі № 2а-2/2011 визнано недійсним рішення 43 сесії 5 скликання Руськополянської сільської ради від 03 квітня 2009 року № 43-19 «Про затвердження актів погодження меж земельних ділянок» та рішення Руськополянської сільської ради № 47-1 від 16 жовтня 2009 року в частині передачі у власність позивача земельної ділянки площею 0,2269 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд розташованого за адресою: АДРЕСА_2

Тому, посилання позивача на порушення його прав, як власника земельної ділянки є безпідставними, оскільки позивач не є власником такої ділянки. До того ж, як правильно зазначили суди попередніх інстанцій, спір щодо права власності на землю має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Будь-яких доводів щодо можливого порушення процедури прийняття вказаних рішень касаційна скарга не містять.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Верховного Суду вважає вірним висновок суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про те, що рішення Руськополянської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 16 листопада 2015 року № 2-14/VII та № 6-15/ VII від 28 січня 2016 року відповідають вимогам діючого земельного законодавства та не порушують прав позивача ОСОБА_2

Касаційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведений висновок суду. У ній також не зазначено інших міркувань, які б не були предметом перевірки апеляційного суду та щодо яких не наведено мотивів відхилення такого аргументу.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов'язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб'єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04 від 10 лютого 2010 року): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) від 09 грудня 1994 року, серія A,303-A, п. 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у справі.

Тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди попередніх інстанції, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в оскаржених судових рішеннях повно і всебічно з'ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення суду першої та апеляційної інстанцій, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Черкаського районного суду Черкаської області від 22 червня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: М.І. Гриців

Н.В. Коваленко