Справа № 755/19471/17
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2018-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу інспектора роти №4 батальйону №1 полку №2 Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Прокопенка Олександра Миколайовича та Департаменту патрульної поліції на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 липня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до інспектора роти №4 батальйону №1 полку №2 Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Прокопенка Олександра Миколайовича, третя особа - Департамент патрульної поліції, про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2.) звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до інспектора роти №4 батальйону №1 полку №2 Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Прокопенка Олександра Миколайовича (далі - Відповідач, Інспектор поліції) про:

- скасування постанови серії АР №520444 від 23.10.2017 року, винесеної Інспектором поліції Прокопенком О.М., про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн.;

- закриття провадження по адміністративній справі у відношенні ОСОБА_2 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, у зв'язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23.04.2018 року залучено до участі у справі Департамент патрульної поліції в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору (далі - Третя особа, Департамент).

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 25.05.2017 року відмовлено у задоволенні заяви Департаменту про залишення позовної заяви без розгляду. В обґрунтування зазначено рішення вказано, що оскільки Позивач скористався своїм правом на досудове врегулювання спору шляхом оскарження постанови в адміністративному порядку, то позов подано у межах встановленого ч. 4 ст. 122 КАС України тримісячного строку.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25.07.2018 року позов задоволено частково - визнано протиправною та скасовано постанову Інспектора поліції №520444 серії АР від 23.10.2017 року про накладення адміністративного стягнення за вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КпАП України. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції виходив з того, що Відповідачем як суб'єктом владних повноважень не доведено факту вчинення Позивачем правопорушення, а тому, з урахуванням презумпції невинуватості, вина ОСОБА_2 не доведена. Крім того, суд підкреслив, що Інспектор поліції, всупереч вимог ч. 3 ст. 258 КпАП України, не забезпечив складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, суд зазначив, що до компетенції суду належить лише перевірка законності рішення суб'єкта владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, а не безпосередньо розгляд такої справи, у зв'язку з чим повноваженнями закривати провадження у справі про адміністративне правопорушення суд не наділений.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Відповідач та Третя особа подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати його та ухвалити нову постанову, якою позовну заяву ОСОБА_2 залишити без розгляду. При цьому посилаються на те, що Позивачем пропущено строк звернення до суду, адже оскаржувану постанову останній отримав 23.10.2017 року, 30.10.2017 року звернувся зі скаргою на неї до начальника Управління патрульної поліції у м. Києві, 28.11.2017 року отримав копію постанови за результатами розгляду скарги, а до суду звернувся лише 19.12.2017 року, тобто з пропуском десятиденного строку. Крім того, наголошують на залишенні поза увагою суду того, що оскарження в адміністративному порядку постанови про притягнення до адміністративної відповідальності є не досудовим врегулюванням спору, а альтернативним способом її оскарження.

Ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 22.08.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 28.08.2018 року.

У межах встановленого строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

У судовому засідання Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечував, наголошуючи на її необґрунтованості.

Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення Позивача, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з такого.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, Інспектором поліції 23.10.2017 року було складено постанову серії АР №520444 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (а.с. 24; далі - оскаржувана постанова), якою до Позивача за порушення пп. «ґ» п. 8.7.3 Правил дорожнього руху України застосовано передбачене ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн.

При цьому судом першої інстанції було встановлено, що підставою для винесення оскаржуваної постанови стало те, що 23.10.2017 року о 17:26 автомобіль Dodge Durango VB, днз. «НОМЕР_1», яким керував Позивач, на перехресті вул. Дніпровської набережної та Княжого Затону у м. Києві здійснив проїзд на заборонений сигнал світлофора (жовтий), чим порушив пп. «ґ» п. 8.7.3 Правил дорожнього руху України.

Копію даної постанови ОСОБА_2 отримав 24.10.2017 року (а.с. 81).

Крім того, матеріали справи свідчать, що 30.10.2017 року Позивач звернувся до начальника Управління патрульної поліції у м. Києві із заявою, в якій просив скасувати постанову серії АР №520444 (а.с. 43-49).

Як зазначає ОСОБА_2, 28.11.2017 року останній отримав лист Управління патрульної поліції у м. Києві від 27.11.2017 року №П-9994, П-10196/41/11/02-2017 із доданою до нього постановою від 21.11.2017 року про розгляд скарги по справі про адміністративне правопорушення, якою постанову по справі про адміністративне правопорушення серії АР №520444 від 23.10.2017 року залишено без змін (а.с. 50-51).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 9, 33, 122, 222, 245, 251, 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», а також ряду підзаконних актів, суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність скасування оскаржуваної постанови як такої, що прийнята за відсутності належних та допустимих доказів вчинення правопорушення, а також без складання протоколу про адміністративне правопорушення.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися з огляду на таке.

Положеннями ч. 1 ст. 99 КАС України у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, закріплено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Приписами ч. 2 ст. 99 КАС України у згаданій редакції визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні за змістом положення закріплені в абз. 1 ч. 2 та ч. 3 ст. 122 КАС України у чинній редакції.

Отже, положення процесуального закону пов'язували та пов'язують початок перебігу строку звернення до суду або з дня, коли особа дізналася про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, або з дня, коли особа могла дізнатися їх порушення.

Відповідно до ст. 289 КпАП України скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такої постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Тобто, приписи статті 289 КпАП України, як і статті 286 КАС України пов'язують початок перебігу строку на оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення з моментом її прийняття, а не з моментом отримання. Відтак, строк на оскарження такої постанови спливає через десять днів з дня її прийняття уповноваженим органом.

Таким чином, законодавцем чітко визначено, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо оскарження постанови про притягнення до адміністративної відповідальності законодавством встановлено спеціальний десятиденний строк, який обчислюється з дня ухвалення постанови.

Приписи п. 3 ч. 1 ст. 288 КпАП України визначають, що постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення (у тому числі постанову інспектора патрульної поліції) може бути оскаржено у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Вказаною нормою передбачено право вибору особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, порядку оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення. При цьому звернення особи до вищестоящого органу зі скаргою на постанову у справі про адміністративне правопорушення не є досудовим вирішенням спору, а є альтернативним способом захисту своїх прав.

Аналогічна позиція підтримується Верховним Судом, зокрема, у постанові від 30.01.2018 року у справі №210/3915/17.

Викладене, на переконання судової колегії, свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції про те, що оскарження ОСОБА_2 постанови про накладення адміністративного стягнення до Управління патрульної поліції у м. Києві є формою досудового врегулювання спору, а тому Позивач мав право на звернення до суду протягом трьох місяців з моменту вручення рішення за результатами розгляду скарги, що передбачено ч. 4 ст. 122 КАС України.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено раніше, копію оскаржуваної постанови Позивач отримав 24.10.2017 року особисто, про що свідчить підпис останнього у графі 10 (а.с. 24). Із заявою про оскарження у тому числі даної постанови звернувся до Управління патрульної поліції 30.10.2017 року (а.с. 16), а 28.11.2017 року ОСОБА_2 отримав копію відповіді Управління патрульної поліції у м. Києві від 27.11.2017 року №П-9994, П-10196/41/11/02-2017 із постановою від 21.11.2017 року, якою оскаржувану постанову залишено без змін (а.с. 5-6).

Разом з тим, із вказаним позовом ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва 13.12.2017 року, що підтверджується результатами відстеження поштового відправлення зі штрих-кодовим ідентифікатором 578. При цьому заяви про поновлення строку на звернення до суду Позивачем подано не було.

Отже, скориставшись альтернативним способом захисту своїх прав на оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення та у подальшому звернувшись до суду, ОСОБА_2 пропустив десятиденний строк для звернення з позовом до суду від дати отримання копії постанови. Крім того, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що даний позов було подано до відділення поштового зв'язку лише на п'ятнадцятий день після отримання відповіді за результатами розгляду скарги Позивача на оскаржувану постанову.

Неврахування судом першої інстанції наведених обставин, а також незастосування до спірних правовідносин положень спеціального законодавства, а саме ст. ст. 288, 289 КпАП України, зумовило неправильне вирішення Дніпровським районним судом міста Києва питання щодо дотримання Позивачем процесуальних строків звернення до суду із вказаним позовом.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно ч. ч. 3, 4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов'язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000 року, пункт 33).

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов'язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування об'єктивних та поважних причин, які зумовили несвоєчасне звернення до суду, а його аргументи щодо дотримання строку звернення до суду ґрунтувалися виключно на неврахуванні положень спеціального закону - КпАП України. У свою чергу викладені Третьої особою у заяві про залишення позовної заяви без розгляду (а.с. 75-77) доводи були помилково залишені судом першої інстанції поза увагою.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції не повністю встановив фактичні обставини справи та при ухваленні рішення допустив порушення норм процесуального права, помилково вирішивши по суті спір за позовної заявою, яка підлягала залишенню без розгляду у зв'язку з пропуском строків звернення до суду.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду з підстав, встановлених 240 цього Кодексу.

Приписи п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України визначають, що суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу, зміст яких зазначено вище.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції із залишенням позовної заяви без розгляду.

Керуючись ст. ст. 123, 240, 242-244, 250, 271, 272, 286, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу інспектора роти №4 батальйону №1 полку №2 Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Прокопенка Олександра Миколайовича та Департаменту патрульної поліції на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 липня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до інспектора роти №4 батальйону №1 полку №2 Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Прокопенка Олександра Миколайовича, третя особа - Департамент патрульної поліції, про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 липня 2018 року - скасувати.

Позовну заяву ОСОБА_2 до інспектора роти №4 батальйону №1 полку №2 Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Прокопенка Олександра Миколайовича, третя особа - Департамент патрульної поліції, про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко