Справа № 487/210/18
Суддя: Щербина С. В.
Дата ухвалення: 2018-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 487/210/18
Провадження № 2-а/487/114/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.08.2018 року Заводський районний суд м. Миколаєва

в складі головуючого судді - Щербини С.В., за участю секретаря судового засідання - Ободенко О.І., позивача - ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу №487/210/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, Заводського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

за участю: представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Долганюк Ю.Ю.

ВСТАНОВИВ:

16.01.2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Управління Державної міграційної служби України Миколаївської області, Заводського РВ у м.Миколаєві УДМС України в Миколаївській області про скасування рішення №13 від 01.12.2017 року про примусове повернення з України.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що вона є громадянкою Республіки Вірменії. Прибула до України в м.Миколаїв 25.09.2010 року строком до 09.08.2016 року. 01.12.2017 року Заводським РВ у м.Миколаєві УДМС України в Миколаївській області прийнято рішення №13, яким вирішено примусово повернути її за межі України у термін до 30.12.2017 рік. Також зазначає, що на теперішній час має трьох неповнолітніх дітей, двоє з яких народжені в Україні. З метою узаконення своїх підстав для перебування на території України а також на виконання вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» звернулась до відповідних органів з заявою на отримання посвідчення на постійне проживання на території України. Крім того у зв'язку з фінансовими труднощами не має змоги виїхати до Вірменії та залишити дітей без догляду.

Вважає рішення Заводського РВ у м.Миколаєві УДМС України в Миколаївській області необґрунтованим, упередженим , та прийнятим без дотримання принципу рівності перед законом; непропорційним, несвоєчасним та прийнятим відповідачем без врахування усіх обставини, які мають значення для його прийняття, а саме те, що вона має міцні зв'язки з Україною, тривалий час проживає на її території, має родину, перебуває у цивільному шлюбі з громадянином Вірменії ОСОБА_6, який проживає на території України, є матір'ю трьох неповнолітніх дітей, двоє з яких народжені в Україні, має постійне місце проживання, не порушує законодавство про статус іноземців та осіб без громадянства, її дії не суперечать інтересам забезпечення безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров'я і захисту прав та законних інтересів громадян України.

Вважає, що оскаржуване рішення № 13 від 01.12.2017 року ґрунтується лише на інформації про порушення нею терміну перебування на території України, однак посадовими особами відповідача не взято до уваги її аргументи щодо причин порушення терміну законного перебування на території України.

Ухвалою суду від 17.01.2018 року провадження у справі було відкрито.

22.01.2018 року представник відповідача - Управління ДМС України в Миколаївській області надала суду відзив на позов ОСОБА_1. У відзиві зазначила, що ОСОБА_1 прибула до України 25.09.2010 року строком до 09.08.2016 року. Після закінчення дозволеного законодавством строку перебування на території України не зверталась до територіальних органів або підрозділів ДМС за місце проживання із заявою про продовження строку перебування на території України. Документів до органів міграційної служби для оформлення імміграції у встановленому законом порядку ОСОБА_1 не подавала. На даний час ОСОБА_1 знаходиться на території України з порушенням вимог п.п. 2 п.2 Постанови Кабінету Міністрів №150 від 12.02.2012 року. Своєчасно територію України не покинула. Так як позивач не має підстав для подальшого перебування на території України визначених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 8 ст. 26 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та п. 1.9 спільного наказу МВС України, адміністрації державної прикордонної служби України, СБУ №353/271/150 від 23.04.2012 року, відносно ОСОБА_1 було винесено рішення №13 про примусове повернення з України. Вказаним рішенням ОСОБА_1 зобов'язано покинути територію України не пізніше 30.12.2017 року. Під час прийняття рішення про примусове повернення з України позивачу було роз'яснено, що у випадку невиконання нею рішення, до неї буде застосоване примусове видворення, що передбачене ст.. 30 Закону України « Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Таким чином є підстави вважати, що позивач самостійно не покинула територію України, навмисно ухиляється від виїзду, подальших законних підстав для законного перебування позивача на території України не має. Посилаючись на викладене просила відмовити у задоволенні позову.

За заявою представника позивача , ухвалою суду від 03.04.2018 року дія рішення Заводського РВ у м.Миколаєві УДМС України в Миколаївській області №13 від 01.12.2017 року про примусове повернення з України ОСОБА_1 була зупинена до вирішення справи по суті.

03.04.2018 року представником відповідача - Управління ДМС України в Миколаївській області, надано клопотання про застосування строків позовної давності, та залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду.

Ухвалою суду від 03.04.2018 року ОСОБА_1 був поновлений строк звернення до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, Заводського РВ у м.Миколаєві УДМС України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення за межі території України.

03.08.2018 року представник ОСОБА_1 надав суду письмові пояснення до позовної заяви.

Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали, дали пояснення аналогічні змісту позовної заяви та додаткових письмових пояснень, просять позов задовольнити.

Представник відповідача - Управління ДМС України в Миколаївській області у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, зазначила, що прийняте рішення про примусове повернення позивача за межі України прийнято відповідно до вимог чинного законодавства за допущене позивачем порушення строку перебування на території України, у зв'язку із чим заявлений позов є безпідставним.

Представник відповідача - Заводського РВ у м.Миколаєві УДМС України в Миколаївській області у судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали адміністративної справи, суд приходить до наступного.

Виходячи з положень ч.1 статті 288 Кодексу адміністративного судочинства України, позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою Республіки Вірменія, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1, виданим 26.01.2018 року.

25.09.2010 року ОСОБА_1 прибула в Україну через КПП Маяки-Удобне по паспорту громадянки Республіки Вірменії для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 від 09.08.2006 року, строком до 09.08.2016 року з приватною метою.

ОСОБА_1 перебуває у цивільному шлюбі з ОСОБА_6 та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1. Мають спільних дітей: ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 (копі свідоцтва про народження Серії НОМЕР_3), ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 ( копія свідоцтва про народження Серії НОМЕР_4), ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_5 (копія свідоцтва про народження Серії НОМЕР_5).

01.12.2017 року Заводським РВ у м.Миколаєві УДМС України в Миколаївській області прийнято рішення № 13, яким вирішено примусово повернути за межі України громадянку Республіки Вірменії ОСОБА_1 та зобов'язати її покинути територію України у термін до 30.12.2017 року. Підставою для прийняття даного рішення стало порушення ОСОБА_1 міграційного законодавства та ухилення від виїзду з України після закінчення дозволеного строку перебування, та було притягнуто позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП «Порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні і транзитного проїзду через територію України»).

Позивачем не заперечується факт її перебування на території України після закінчення дозволеного строку перебування.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI).

Відповідно до статті 15 Закону № 3773-VI в'їзд в Україну та виїзд з України здійснюється, зокрема, іноземцями та особами без громадянства - за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в'їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України.

Підстави перебування іноземних громадян регулюються також пунктом 15 частиною 1 статті 4 цього ж Закону. Вказаною нормою визначено, що іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Аналогічна норма передбачена п.2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземцівта осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ від 1 лютого 2012 року № 150.

Приписами статті 16 Закону № 3773-VI визначено, що реєстрація іноземцівта осіб без громадянства, які в'їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону. Відмітка про реєстрацію іноземця або особи без громадянства в паспортному документі та/або імміграційній картці або інших, передбачених законодавством України документах, дійсна на всій території України незалежно від місця перебування чи проживання іноземця або особи без громадянства на території України.

Частиною першою статті 26 Закону № 3773-VI встановлено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до ч. 8 ст. 26 Закону № 3773-VI примусове повернення з України не застосовується до іноземцівта осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Згідно ст. 150 Сімейного кодексу України до обов'язків батьків щодо виховання та розвитку дитини належить: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до ст. 291 Цивільного кодексу України «Право на сім'ю»: Фізична особа незалежно від віку та стану здоров'я має право на сім'ю. Вона не може бути проти власної волі розлучена з сім'єю, крім випадків, встановлених законом. Вона має право на підтримання зв'язків з членами своєї сім'ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (ст. 3 «Сімя» Сімейного кодексу України).

Особа, яка досягла шлюбного віку, має право на створення сім'ї. Кожна особа має право на проживання в сім'ї. Особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини (ст. 4. «Право особи на сім'ю» Сімейного кодексу України).

Частина 2 ст. 51 Конституції України: «Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до повноліття».

Крім того, згідно з приписами ст. 18 Конвенції про права дитини ООН, 1989 р., батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з приписами Декларації прав дитини ООН, 1959 р., дитина повинна, коли це можливо, зростати на піклуванні і під відповідальністю свої батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена із своєю матір'ю.

Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач перебуває у цивільному шлюбі з ОСОБА_6, який законно перебуває на території України, та постійно проживають за адресою: АДРЕСА_1. Разом виховують трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_5 . Діти навчаються в Українській школі, займаються спортом та відвідують різні гуртки.

Важливим є також те, що іноземцям та особам без громадянства, щодо яких ухвалюється рішення про примусове видворення, забороняється подальший в'їзд в Україну строком на п'ять років (ч.1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Крім того, як матір громадян України, ОСОБА_1 має право на отримання дозволу на імміграцію в Україні поза квотою на підставі пункту першого частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію».

Таким чином суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 має міцні зв'язки з Україною, зокрема, тут постійно мешкає її цивільний чоловік та неповнолітні діти, двоє з яких народжені в Україні. Прийняте рішення про примусове видворення з України позбавить позивача законних підстав для проживання на території України, що унеможливить її повноцінне соціальне та сімейне життя.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивач хоч і порушила законодавство про правовий статус іноземців, однак на момент винесення рішення №13 від 01.12.2017 року, її перебування на території України жодним чином не суперечило інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, а також не перешкоджало охороні здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

До того ж, у зазначеній категорії справ Вищий адміністративний суд України у рішеннях від 17.05.2016 (К/800/7556/15), від 06.02.2014 (К/800/63060/13) звертає увагу на те, що рішення територіального органу міграційної служби не повинно ґрунтуватися лише на порушенні іноземцем або особою без громадянства законного (легального) терміну перебування на Україні. Повинні враховуватися інші обставини.

Правова позиція Європейського Суду з прав людини, висловлена в рішеннях по справах «Мустакім проти Бельгії» та «Беррехаб проти Нідерландів», полягає в наявності «пропорційності між заходами, що застосовувалися владою, та правовими цілями, що переслідувалися».

Таким чином при винесенні рішення №13 Заводський РВ у м.Миколаєві УДМС України в Миколаївській області не доклав належних зусиль для з'ясування факту перебування позивача у цивільному шлюбі з іноземцем, що на законних підставах перебуває на території України, майнового стану її чоловіка, не врахував наявність у позивача неповнолітніх дітей, двоє з яких народжені в Україні, не взяв до уваги відсутність даних про будь-які дії позивача, що суперечили б інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров'я і захисту прав та інтересів громадян України, та прийняв рішення непропорційно, зокрема, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Крім того оскаржуване рішення було винесено без надання ОСОБА_1 юридичної допомоги (перекладача), що порушує її право на захист та Конвенцію з прав людини.

За таких обставин, дії та рішення відповідача є протиправними, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 5-15, 73-77, 90, 242-246, 288 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, Заводського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити

Визнати рішення №13 від 01.12.2017 року Заводського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області про примусове повернення за межі України громадянки Республіки Вірменії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов'язати її покинути територію України у термін до 30.12.2017 року - протиправним та скасувати.

Рішення суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду у строк та порядок, передбачений ст.ст. 288, 292-293 КАС України.

Суддя: С.В. Щербина