Справа № 826/19952/16
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2018-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 серпня 2018 року № 826/19952/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Амельохіна В.В., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особа проНачальника управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області Центральне міжрайонне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України визнання протиправним та скасування наказу про звільнення,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся з позовом до Начальника управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області (далі по тексту - відповідач), за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Центрального міжрайонного управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України про:

- скасування наказу від 23.11.2016р. №135 о/с - пр про звільнення ОСОБА_1 зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України.

Ухвалою суду від 22.12.2016р. (суддя Добрянська Я.І.) відкрито провадження у справі та призначено справу до судового засідання.

Ухвалою суду від 23.10.2017р. справу №826/19952/16 прийнято до провадження судді Амельохіна В.В. на підставі розпорядження Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2017р. №6381 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ».

Ухвалою суду від 31.07.2018р. від третьої особи були витребувані додаткові докази по справі.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю прийняття оскаржуваного рішення, оскільки, як зазначає позивач в позовній заяві, він в період з 06.04.2016р. по 23.11.2016р. проходив службу в Київському слідчому ізоляторі на посаді молодшого інспектора другої категорії відділу режиму і безпеки.

23 листопада 2016 року з відділу по роботі з персоналом позивача повідомили, що в цей день він повинен з'явитися на засідання кадрової комісії до управління, де буде вирішуватись питання щодо його звільнення. На його запитання: Що відбулось? З відділу кадрів повідомили, що матеріали про його звільнення підготовлені начальником оперативної частини СІЗО.

На кадрову комісію прибув позивач та представник відділу по роботі з персоналом. Голова комісії спершу хотів вислухати про те, що трапилось представника відділу по роботі з персоналом, однак він нічого повідомити не міг, пославшись, що в позивача є прямі начальники, а йому нічого про позивача не відомо. Потім голова комісії вирішив вислухати позивача. Позивач зазначає, що він все пояснив, на запитання, які були йому задані комісією, відповіді надав. Після цього кадрова комісія вирішила, що підстав для звільнення не має, позивачу було запропоновано продовжувати службу, а представнику відділу кадрів було сказано допустити його до служби і забезпечити форменим одягом, оскільки з початку служби позивач не був ним забезпечений.

Позивач також зазначає, що він 24.11.2016р. прибув на роботу, а ввечері цього ж дня начальник відділу кадрів Київського СІЗО вручив припис, відповідно до якого позивач ще 23.11.2016р. був звільнений зі служби.

Таким чином, позивач вважає оскаржуваний наказ незаконним.

Представник відповідача та представник третьої особи відзиву на позов до суду не надали.

Представником третьої особи були надані до суду матеріали особової справи ОСОБА_1

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив.

Наказом Управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області від 23.11.2016р. №135 о/с-пр молодшого сержанта внутрішньої служби, молодшого інспектора 2-ої категорії відділу режиму і безпеки Київського слідчого ізолятора ОСОБА_1 звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України на підставі п. 5 ч. 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через службову невідповідність).

Підстави звільнення: подання начальника СІЗО - начальника арештного дому Київського слідчого ізолятора полковника внутрішньої служби Васюка О.А., наказ Київського СІЗО від 23.11.2016р. №382/ОД-16.

Не погоджуючись з наказом про звільнення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи даний адміністративний спір суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється через службову невідповідність.

Відповідно до частин другої та третьої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

День звільнення вважається останнім днем служби.

Згідно з ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Пунктом 9 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що до набрання чинності Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції» поширено на поліцейських дію Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України».

Відповідно до ст. 1 Дисциплінарного статуту, службова дисципліна - це дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента країни і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Дисциплінарним проступком є невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни (ст. 2 Дисциплінарного статуту).

Пунктом 6 частини 1 статті 12 Дисциплінарного статуту визначено, що на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни може накладатися дисциплінарне стягнення, зокрема, звільнення з посади.

З аналізу вказаних норм суд робить висновок, що підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності є невиконання або неналежне виконання поліцейським дисципліни шляхом недотримання конкретних актів законодавства та наказів і інших відомчих нормативно-правових актів.

Згідно з порядком накладання дисциплінарних стягнень, визначеним у статті 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць.

Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення.

Порядок проведення службового розслідування стосовно особи (осіб) рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ у разі надходження до органів та підрозділів внутрішніх справ України, навчальних закладів та науково-дослідних установ системи Міністерства внутрішніх справ України відомостей про вчинення нею (ними) дій, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, оформлення результатів службового розслідування та прийняття за ними рішення, а також компетенцію структурних підрозділів та посадових осіб органів внутрішніх справ України (далі - ОВС) при його проведенні визначає Інструкція про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України затверджена наказом МВС України від 12.03.2013 № 230 (далі по тексту - Інструкція № 230).

Відповідно до п. 1.2 вказаної Інструкції службове розслідування - комплекс заходів, які здійснюються у межах компетенції з метою уточнення причин і умов подій, що стали підставою для призначення службового розслідування, ступеня вини особи (осіб), якою (якими) вчинено дисциплінарний проступок, а також з'ясування інших обставин.

Пунктом 2.1 Інструкції № 230 передбачено підстави для проведення службового розслідування, а саме: порушення особами РНС службової дисципліни, у тому числі скоєння кримінальних або адміністративних правопорушень, знищення або втрата службових документів, доручених або охоронюваних матеріальних цінностей, вчинення особами РНС діянь, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, інші події, пов'язані із загибеллю (смертю) осіб РНС чи їх травмуванням (пораненням), а також події, які сталися за участю осіб РНС і можуть викликати суспільний резонанс.

Відповідно до п. 2.2 Інструкції № 230 службове розслідування проводиться уповноваженим на те начальником у разі реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань відомостей про скоєне особою РНС кримінальне правопорушення.

Згідно з п.п. 8.1, 8.3 Інструкції № 230 підсумковим документом службового розслідування є висновок службового розслідування, який складається зі вступної, описової та резолютивної частин. В описовій частині висновку службового розслідування викладаються встановлені при проведенні службового розслідування відомості про: обставини, за яких особа (особи) РНС скоїла(и) дисциплінарний проступок або які стали підставою для призначення службового розслідування, а також те, чи мали вони місце взагалі; час, місце, спосіб, мотив та мету вчинення дисциплінарного проступку, його наслідки (їх тяжкість), що настали у зв'язку з цим; посаду, звання, прізвище, імя та по батькові, персональні дані (дата та місце народження, освіта, період служби в органах внутрішніх справ і на займаній посаді - з дотриманням вимог Закону України Про захист персональних даних), характеристику особи (зокрема, про наявність або відсутність у неї діючих дисциплінарних стягнень), винної в учиненні дисциплінарного проступку, та осіб, дії чи бездіяльність яких сприяли вказаним обставинам; наявність причинного зв'язку між неправомірними діяннями особи РНС та їх наслідками; умови, що передували скоєнню дисциплінарного проступку або спонукали до цього; вимоги законодавства або посадові обов'язки, які було порушено; наявність вини особи (осіб) РНС, обставини, що пом'якшують чи обтяжують ступінь відповідальності, а також ставлення до скоєного.

Із аналізу вказаних норм убачається, що службове розслідування обов'язково повинно передувати звільненню, якщо особу рядового чи начальницького складу звільняють за порушення нею службової дисципліни.

Так, судом встановлено, що Управлінням Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області Київський слідчий ізолятор 18.11.2016р. прийнято наказ №379/ОД-16 «Про проведення службового розслідування та створення комісії для його проведення» по факту проносу на територію Київського слідчого ізолятора мобільного телефону та неналежне виконання своїх функціональних обов'язків, а саме порушення вимог статті 8 Закону України «Про попереднє ув'язнення» молодшим сержантом внутрішньої служби ОСОБА_1, молодшим інспектором 2 - ої категорії відділу режиму і безпеки.

За результатами проведеного службового розслідування встановлено, що 16.11.2016р. оперуповноважений оперативного відділу Київського слідчого ізолятора старший лейтенант внутрішньої служби Марущак В.А. рапортом доповів про те, що під час моніторингу відеозаписів камер спостереження на внутрішньому посту №2, було виявлено грубе порушення несення служби ОСОБА_1, а саме 12.11.2016р. о 17:23год. Останнім було відкрито камеру №30 та випущено з неї трьох ув'язнених та помістив їх до камери №331. Наступного дня о 08:00год він їх повернув до камери №30.

Опитаний в ході службового розслідування ОСОБА_1 пояснив наступне, що 12.11.2016р. він заступив на добове чергування на внутрішній пост №2. Приблизно 17:23год. Позивач підійшов до камери №30 та вступив в розмову з ув'язненими, які йому повідомили, що в даній камері вони знаходяться помилково після повернення із прогулянки, при цьому зазначили, що вони із камери №331. Після чого позивач підійшов до камери №331 та запитав ув'язнених, які знаходились в камері чи дійсно ув'язнені, які утримуються в камері №30 належать до камери №331 останні повідомили, що дійсно вони з камери №331.

Після чого позивач відкрив камеру №30 та випустив із неї трьох ув'язнених і помістив їх до камери №331.

Приблизно о 08:00год. 13.11.2016р. ув'язнені камери №331 позвали позивача та повідомили, що в камері утримаються троє ув'язнених, які відносяться до камери №30, які 12.11.2016р. нібито помилково були закриті до зазначеної камери, при цьому ув'язнені додали що просто захотіли погостювати з іншими ув'язненими. Після чого позивач відкрив камеру №331 та випустив трьох ув'язнених, які відносились до камери №30 та закрив в зазначену камеру, проте, що сталося за добове чергування нікому не доповів.

Оскільки пояснення ОСОБА_1 викликало сумніви в правдивості викладеної інформації то було прийнято рішення опитати ув'язнених камери №30 та №331.

Опитаний ув'язнений камери №30 ОСОБА_4 письмово пояснив, що 12.11.2016р. вони позвали позивача, який ніс службу на посту №2 та попросили щоб останній помістив на декілька годин трьох ув'язнених до камери №331, на що позивач погодився та закрив трьох ув'язнених до камери №331. Інші ув'язнені надати письмові пояснення з даного приводу категорично відмовились.

При цьому 08.11.2016р. приблизно о 07:20год. Під час догляду позивача в особистих речах було виявлено та вилучено заборонені предмети, а саме: мобільний телефон марки «Nokia», гарнітура до нього, дві сім карти та флеш накопичувач.

Опитаний в ході перевірки позивач пояснив, що даний телефон та гарнітура до нього належать йому. А проносив його в режимну зону для власного користування.

Результати службового розслідування оформлені Висновком службового розслідування по факту порушення функціональних обов'язків молодшим інспектором ВРіБ молодшим сержантом вн. Служби ОСОБА_1, який затверджений начальником Київського слідчого ізолятора УДПтСУ в м. Києві та Київській області полковником внутрішньої служби Васюк О.А. 18.11.2016р.

Наказом Управлінням Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області Київський слідчий ізолятор від 23.11.2016р. №382/ОД-16 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності співробітників установи» за неналежне виконання своїх службових обов'язків, а саме порушення вимог статті 8 Закону України «Про попереднє ув'язнення» клопотати перед керівництвом управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області про звільнення молодшого інспектора 2-ої категорії відділу режиму і безпеки Київського слідчого ізолятора молодшого сержанта внутрішньої служби ОСОБА_1 за п. 5 ч. 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через службову невідповідність).

На підставі подання начальника СІЗО - начальника арештного дому Київського слідчого ізолятора полковника внутрішньої служби Васюка О.А. та наказу Київського СІЗО від 23.11.2016р. №382/ОД-16, наказом Управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області від 23.11.2016р. №135 о/с-пр молодшого сержанта внутрішньої служби, молодшого інспектора 2-ої категорії відділу режиму і безпеки Київського слідчого ізолятора ОСОБА_1 звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України на підставі п. 5 ч. 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через службову невідповідність).

Відповідно до статті 8 Закону України «Про попереднє ув'язнення» взятих під варту осіб тримають у маломісних або загальних камерах. У виняткових випадках, з метою збереження таємниці досудового розслідування, захисту ув'язнених від можливих посягань на їх життя чи запобігання вчиненню ними нового злочину, або за наявності на те медичних підстав за відповідним рішенням особи або органу, які здійснюють кримінальне провадження, чи начальника установи для попереднього ув'язнення, санкціонованою прокурором, їх можуть тримати в одиночних камерах. Застосування цього заходу до неповнолітніх не допускається, а в разі виникнення загрози їх життю вони переводяться до іншої маломісної або загальної камери.

Осіб, взятих під варту, розміщують у камерах з додержанням таких вимог ізоляції:

чоловіків - окремо від жінок;

неповнолітніх - окремо від дорослих;

взятих під варту співробітників кадрового складу розвідувальних органів України, працівників Державного бюро розслідувань та працівників Національного антикорупційного бюро України - окремо від інших осіб, які перебувають під вартою;

осіб, яких вперше притягнуто до кримінальної відповідальності, - окремо від осіб, які раніше притягалися до кримінальної відповідальності;

осіб, які раніше відбували покарання в місцях позбавлення волі, - окремо від осіб, які не перебували в місцях позбавлення волі;

осіб, обвинувачених або підозрюваних у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, - окремо від інших осіб, які перебувають під вартою;

осіб, обвинувачених або підозрюваних у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки України, - як правило, окремо від інших осіб, які перебувають під вартою;

осіб, які раніше працювали в органах внутрішніх справ, Національної поліції, Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, служби безпеки, прокуратури, юстиції, Державному бюро розслідувань, Національному антикорупційному бюро України, Державній кримінально-виконавчій службі України та в суді, - окремо від інших осіб, що перебувають під вартою;

засуджених - окремо від осіб, які перебувають під вартою;

іноземних громадян і осіб без громадянства, - як правило, окремо від інших осіб, які перебувають під вартою;

осіб, підозрюваних або обвинувачуваних у вчиненні злочинів, відповідальність за які передбачена статтями 173 - 177, 200 - 235 Кримінального кодексу України, окремо від інших осіб, які перебувають під вартою.

Засуджених до довічного позбавлення волі тримають ізольовано від усіх інших осіб, які перебувають під вартою.

Обвинувачених або підозрюваних у одному і тому самому кримінальному провадженні за наявності відповідного рішення особи або органу, які здійснюють кримінальне провадження, тримають роздільно.

Згідно зі ст. 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України особа рядового і начальницького складу повинна дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги, статутів і наказів начальників, виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету, з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку.

Наказом Міністерства внутрішніх справ від 09.11.2016 № 1179 затверджено Правила етичної поведінки поліцейських (далі - Правила), які є узагальненим зібранням професійно-етичних вимог щодо правил поведінки поліцейських та спрямовані на забезпечення служіння поліції суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку на засадах етики та загальнолюдських цінностей.

Відповідно до ч. 1 Розділу ІІ Правил передбачено, під час виконання службових обов'язків поліцейський повинен: неухильно дотримуватися положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов'язки, діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, міжнародними договорами України, а також цими Правилами; поводитися стримано, доброзичливо, відкрито, уважно і ввічливо, викликаючи в населення повагу до поліції і готовність співпрацювати; контролювати свою поведінку, почуття та емоції, не дозволяючи особистим симпатіям або антипатіям, неприязні, недоброму настрою або дружнім почуттям впливати на прийняття рішень та службову поведінку.

У постановах Верховного Суду України від 29.09.2015 (справа № 21-1288а15) та від 20.10.2015 (справа № 21-2103а15) зазначено, що дискредитація звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (національної поліції) за своєю суттю полягає у вчиненні такого проступку, що підриває довіру та авторитет таких органів і їх працівників в очах громадськості та є несумісним із подальшим проходженням служби.

Крім того, з особової справи ОСОБА_1 вбачається, що його неодноразово було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, так, наказом Управлінням Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області Київський слідчий ізолятор від 19.08.2016р. №280/ОД-16 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності співробітників установи» позивача за неналежне виконання своїх функціональних обов'язків, а також халатне відношення до несення служби на внутрішньому посту було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, а саме: попереджено про неповну службову відповідність.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в даному випадку особою було вчинене діяння несумісне з посадою позивача та яке виходить за межі дисциплінарної відповідальності, оскільки останнім було скоєно проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 16.02.2018 у справі № 821/4900/14.

Крім того, суд зазначає, що оскаржуваний наказ, зокрема був прийнятий на підставі наказу Київського СІЗО від 23.11.2016р. №382/ОД-16.

Позивачем не надано доказів оскарження наказу Київського СІЗО від 23.11.2016р. №382/ОД-16, а також доказів його скасування, а тому суд приходить до переконання, що на момент прийняття рішення у справі він є чинним.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що наказ від 23.11.2016р. №135 о/с-пр в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України на підставі п. 5 ч. 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через службову невідповідність) прийнято Управлінням Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначений Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; розсудливо.

Отже, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 має бути відмовлено повністю.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ч. 1 ст. 72, ч. 2 ст. 73, ст. 76, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (м. Київ, 03022, АДРЕСА_1) відмовити повністю.

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Амельохін