Справа № 554/10423/16-а
Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2018-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа №554/10423/16-а

адміністративне провадження №К/9901/36960/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючий - Стародуб О.П.,

судді - Анцупова Т.О. Кравчук В.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 07.02.2017р. (судді - Мінаєва О.М., Макаренко Я.М., Шевцов Н.В.) у справі за його позовом до Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання протиправним рішення, зобов'язання вчинити дії,

встановив:

У грудні 2016р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив:

-визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 28.11.2016р. №89 щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років;

-зобов?язати здійснити нарахування та виплату без обмеження терміну пенсії за вислугою років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону від 12.07.2001 р. № 2663-ІІІ) з часу звернення до відповідача, а саме з 22.11.2016р., виходячи з розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку відповідно до довідки прокуратури Полтавської області №18-711/вих16 від 22.11.2016р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неправомірно відмовив йому у призначенні пенсії згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. №1789- XII (в редакції Закону від 12.07.2001 р. № 2663-ІІІ), чим порушено його право на пенсійне забезпечення при наявності 20 років вислуги.

Постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 23.12.2016р. позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Полтавського об?єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області №69 від 28.11.2016р. про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугою років.

Зобов?язано Полтавське об?єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №2663-ІІІ в редакції від 12.07.2001р., починаючи з 22.11.2016р., виходячи з розрахунку 90% від суми місячного заробітку, відповідно до довідки прокуратури Полтавської області №18-711/вих16 від 22.11.2016р., без обмеження терміну та граничного розміру.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 07.02.2017р., скасовано рішення суду першої інстанції і в задоволенні позовних вимог відмовлено.

З таким рішенням суду апеляційної інстанції не погодився позивач, подав касаційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

В обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII суттєво звужене його право на пенсію за вислугу років, а відповідно до ст. 22 Конституції України звуження змісту та обсягу існуючих прав особи не допускається.

У запереченнях на касаційну скаргу відповідач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції у даній справі - без змін. Посилається на те, що відповідно до законодавства, що діяло на час звернення позивача за призначенням пенсії, останній не мав права на пенсію відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та касаційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

В ході розгляду справи судами встановлено, що відповідно до довідки прокуратури Полтавської області №11-990вих-16 від 18.11.2016р. загальний стаж роботи позивача станом на 14.11.2016р. становить 21 рік 10 місяців 25 днів, з них 2 роки 3 місяці 23 дні - половина строку навчання в Національній юридичній академії України ім. Я. Мудрого та 19 років 7 місяців 2 дні - робота в органах прокуратури Полтавської області.

22.11.2016р. позивач звернувся до Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області з заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» №2663-ІІІ в редакції від 12.07.2001р. №2663-ІІІ

Рішенням відповідача від 28.11.2016р. №69 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років з посиланням на те, що право на пенсію за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» мають прокурори і слідчі незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги не менше, зокрема з 01.10.2016 року по 30.09.2017 року - 23 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років. В свою чергу стаж роботи позивача, що дає право на пенсію за вислугу років на посадах прокурорів і слідчих прокуратури складає 21 рік 10 місяців 09 днів.

Крім того, відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213 у разі неприйняття до 01.06.2015р. закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, з 01.06.2015р. скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, в тому числі, відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Починаючи з 01.06.2015р. пенсії в порядку та на умовах, визначених законом, не призначаються, раніше призначенні пенсії не перераховуються.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст. 50-1 Закону України від 05.11.1991 р. №1789- XII «Про прокуратуру», відповідно до якої прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі в 80% від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90% від суми щомісячного (чинного) заробітку.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що станом на час подання позивачем заяви до відповідача про призначення пенсії він мав необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України від 05.11.1991р. №1789-XII «Про прокуратуру», з огляду на що правомірно звернувся до відповідача з відповідною заявою. В свою чергу рішення відповідача про відмову позивачу у призначенні пенсії є неправомірним та підлягає скасуванню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що звертаючись до відповідача з заявою про призначення йому пенсії за вислугою років, просив призначити йому пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-XII від 05.11.1991 р. (в редакції від 12.07.2001 р.)

Разом з тим, з 15.07.2015р. стаття 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991р. №1789-XII щодо права на пенсійне забезпечення за вислугу років втратила чинність, у зв'язку із набранням чинності нового Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. №1697-VII.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії (22.11.2016р.) спірні правовідносини було врегульовано нормами Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. №1697-VI, а тому питання щодо наявності у позивача права на пенсійне забезпечення як працівника прокуратури має вирішуватись у відповідності до приписів статті 86 зазначеного Закону.

Так, відповідно до частини 1 статті 86 Закону №1697-VI прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

З врахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що для набуття права на пенсійне забезпечення за вислугу років станом на 22.11.2016 року, тобто на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії, його стаж мав становити 23 роки, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів не менше 13 років. Разом з тим, відповідно до матеріалів справи, загальний стаж позивача станом на 14.11.2016р. становив 21 рік 10 місяців 25 днів, з них 2 роки 3 місяці 23 дні - половина строку навчання в Національній юридичній академії України ім. Я. Мудрого та 19 років 7 місяців 2 дні - робота в органах прокуратури Полтавської області, що є недостатнім для призначення йому пенсії за вислугу років за Законом України "Про прокуратуру" №1697-VII від 14.10.2014.

З такими висновками суду апеляційної інстанції колегія суддів погоджується і вважає, що вони відповідають нормам матеріального та процесуального права і фактичним обставинам справи.

Мотиви та доводи касаційної скарги висновки апеляційного суду не спростовують і є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 01.10.2016 по 30.09.2017 - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років. Таким чином, станом на дату звернення позивача до Пенсійного фонду необхідними умовами для призначення йому пенсії за вислугу років були: а) вислуга років - 23 роки; б) стаж на посадах прокурорів - 13 років.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що станом на 14.11.2016р. вислуга років позивача складала менше 23 років та відповідно була недостатньою для призначення пенсії на підставі ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII.

Посилання позивача в обґрунтування касаційної скарги на те, що зміни в законодавстві, які звужують зміст та обсяг існуючих прав не повинні застосовуватися також є безпідставним і висновки апеляційного суду не спростовує, оскільки у період дії ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII у редакції від 26.07.2001р., що діяла до 30.09.2011р., пенсії призначалися прокурорам і слідчим зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років. Разом з тим, станом на 30.09.2011р. у позивача був відсутній стаж роботи 20 років, а тому, у період дії ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII у редакції від 26.07.2001р. позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, у зв'язку з чим при прийнятті Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII не відбулося звуження змісту та обсягу існуючих прав позивача.

Посилання позивача в касаційній скарзі на порушення відповідачем статті 22 Конституції України також є безпідставним, оскільки станом на час прийняття відповідних законодавчих актів позивач передбаченої законодавством вислуги не мав, а тому такі зміни не можуть свідчити про звуження змісту прав, які на той час мав позивач.

Крім того, у справі "Суханов та Ільченко проти України" (рішення від 26.06.2014, п. 35) Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин "законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися ст. 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

Суд звертає увагу, що у спірних правовідносинах вимоги позивача не мають достатнього підґрунтя у національному законодавстві, оскільки зазнали змін норми законодавства щодо призначення пенсій працівникам органів прокуратури, а також немає усталеної практики національних судів на підтримку аналогічних скарг заявників. З огляду на це, у позивача немає "законних сподівань" на збільшення пенсії, які могли б підпадати під дію ст. 1 Першого протоколу.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03.06.2014р. у справі "Великода проти України" Суд розглянув скаргу за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції на припинення виплати заявниці державними органами пенсії у розмірах, встановлених рішенням національного суду від 19.01.2010р. після внесення у 2011 році змін до законодавчих актів. Суд дійшов висновку про відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку Суд дійшов за відсутності доказів того, що ці зміни внесені не у відповідності до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними.

Відповідно до частини 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Таким чином, оскільки при ухваленні судового рішення суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права, порушень норм процесуального права не допустив, тому суд прийшов до висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 07.02.2017р. - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

О.П. Стародуб

Т.О. Анцупова

В.М.Кравчук