Справа № 826/4817/17
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2018-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 серпня 2018 року №826/4817/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шрамко Ю.Т., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Міністерство закордонних справ України та Генеральне консульство України в Санкт-Петербурзі, про визнання протиправними дій,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (далі також - суд) звернулася ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України, треті особи: Міністерство закордонних справ України та Генеральне консульство України в Санкт-Петербурзі, в якому просить визнати протиправними дії Державної міграційної служби України щодо надання висновку про належність ОСОБА_1 до громадянства України.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що з 1987 року переїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації, де на законних підставах постійно проживала, працювала та проживає на цей час. Тобто, станом на день проголошення незалежності України вона не проживала в Україні, тому відповідно до Закону України «Про правонаступництво» не є громадянкою України, тому висновок відповідача про її належність до громадянства України є необґрунтованим і не відповідає дійсним обставинам.

Відповідач у письмовому запереченні вказав на необґрунтованість позову, просив відмовити у його задоволенні з огляду на те, що висновок Державної міграційної служби України ґрунтується на тому, що у період з 17 листопада 1989 року по 23 грудня 2009 року, тобто станом на час проголошення Україною незалежності (24серпня 1991 року) та набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) позивач була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 за паспортом колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_1, виданому 64 відділом міліції міста Ленінград, що відповідно до Закону України «Про громадянство України» від 08 жовтня 1991 року № 1636-XII є підставою для набуття нею громадянства України.

Позивач та представник позивача подали заяву про розгляд справи без їх участі.

Треті особи про своє відношення щодо заявлених позовних вимог суд не повідомили, в судове засідання не прибули.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, адвокат позивача ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Державної міграційної служби України з адвокатським запитом щодо надання інформації про ОСОБА_1

Листом від 29 грудня 2016 року № 6-7633/3-16 Державна міграційна служба України повідомила адвоката ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянкою України, оскільки станом на час проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року та набрання чинності Законом України «Про громадянство України» 13 листопада 1991 року вона проживала в Україні за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується відповідними записами про її реєстрацію.

Не погоджуючись із таким висновком відповідача щодо її належності до громадянства України, позивач звернулася до суду з позовом, при розгляді якого суд виходить із наступного.

Відповідно до частини третьої статті 2 міжнародного Договору між УРСР та РСФСР від 19 листопада 1990 року, ратифікованого Постановою Верховної Ради УРСР №495-ХІІ від 22 листопада 1990 року, громадянам СРСР, які проживають на територіях Української Радянської Соціалістичної Республіки і Російської Радянської Федеративної Соціалістичної Республіки, після прийняття Сторонами законів про громадянство право зберегти громадянство тієї Сторони, на території якої вони проживають. Питання набуття громадянства однієї зі Сторін особами, які проживають на території іншої Сторони, будуть врегульовані відповідною угодою з урахуванням законодавства Сторін про громадянство.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про правонаступництво України» всі громадяни Союзу РСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України, є громадянами України.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про громадянство України» від 08 жовтня 1991 року № 1636-XII (далі - Закону № 1636-ХІІ), який втратив чинність із набранням чинності Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-ІІІ, громадянами України є, зокрема:

- усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

- особи, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) постійно проживали в Україні, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, і які не є громадянами інших держав.

Статтею 3 Закону № 1636-ХІІ визначено, що громадянство України регулюється Конституцією України цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України, які видаються відповідно до нього.

Згідно з пунктами 1 та 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-ІІІ (далі - Закон № 2235-111) громадянами України є:

- усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

- особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (1636-12) (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Частиною другою цієї ж статті визначено, що особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року.

Статтею 24 Закону № 2235 визначено повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства

Так, згідно з пунктом 1 частини першої указаної статті центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, здійснює повноваження щодо встановлення належності до громадянства України відповідно до статті 3 цього Закону.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Підпунктом 4 пункту 4 вищевказаного Положення визначено, що Державна міграційна служба України відповідно до покладених на неї завдань приймає відповідно до законодавства рішення про встановлення належності до громадянства України, оформлення набуття громадянства України та їх скасування.

Таким чином, станом на час розгляду та вирішення цієї справи судом повноваження щодо встановлення належності до громадянства України віднесено до повноважень Державної міграційної служби України.

Що стосується висновку Державної міграційної служби України про належність ОСОБА_1 до громадянства України, то суд погоджується з таким її висновком з наступних підстав.

Вказаний висновок ґрунтується на вищевикладених приписах законів України «Про громадянство» щодо набуття громадянства України та на інформації, наданій Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області від 22 грудня 2016 року № 15269, в якому зазначено про те, що за обліками Подільського (Котовського) РВ ГУ ДМС України в Одеській області значиться громадянка ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка згідно з будинковою книгою з 17 листопада 1989 року по 23 грудня 2009 року була прописана/зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 за паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_1, виданого 64 відділом міліції міста Ленінград.

Також позивачем надано докази, що підтверджують факт її прописки за вищевказаною адресою, а саме:

- рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 26 жовтня 2009 року у справі № 2-1973 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про зняття з реєстраційного обліку, яким цей позов задоволено та визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою № АДРЕСА_1 та зобов'язано начальника паспортного столу Котовського МВ УМВС України в Одеській області зняти з реєстрації громадянку ОСОБА_1 за вищевказаною адресою.

Так, вказаним судовим рішенням встановлено, що у 1980 році ОСОБА_1 була прописана у згаданій вище квартирі, однак у 1987 році вона виїхала до м.Санкт-Петербургу (Росія) та до теперішнього часу до м.Котовськ не поверталася, квартирою не користувалася та комунальні послуги не оплачувала;

- довідку Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Битовик» від 25 червня 2015 року № 82, відповідно до якої ОСОБА_1 з 17 листопада 1989 року по 23 грудня 2009 року була прописана в ОСББ «Битовик» за адресою: АДРЕСА_2, але фактично там не проживала.

Статтею 3 Закону України «Про правонаступництво України» визначено, що закони Української РСР та інші акти, ухвалені Верховною Радою Української РСР, діють на території України, оскільки вони не суперечать законам України, ухваленим після проголошення незалежності України.

Відповідно пункту 22 Положення про паспортну систему в СРСР, затвердженого постановою РМ СРСР від 28 серпня 1974 року № 677, чинного станом на час проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) та набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (№ 1636-ХІІ) (13 листопада 1991 року), передбачалося, що громадяни прописуються за місцем проживання. Громадяни, що прибули на тимчасове проживання з однієї місцевості в іншу на період понад півтора місяці, прописуються тимчасово, а ті що прибули терміном до півтора місяці реєструються в установленому порядку.

Таким чином, станом як на 24 серпня 1991 року, так і на 13 листопада 1991 року постійне місцем проживання позивача згідно з існуючим на той час законодавчим інститутом «прописки» було в Україні, незважаючи на те, що фактично на цей час вона перебувала за її межами, де вона здійснювала свою трудову діяльність.

За наведених обставин відповідач правильно визначив належність ОСОБА_1 до громадянства України, тому вимога позивача про визнання протиправними дій Державної міграційної служби України щодо надання висновку про її належність до громадянства України є необґрунтованою та задоволенню судом не підлягає.

Також суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 4 Європейської конвенції про громадянство (ETS №166 Страсбург, 06 листопада 1997 року), яку підписали держави України і Росія, ратифікованої Законом України від 20 вересня 2006 року №163-V, одним з принципів, на яких ґрунтуються правові норми кожної держави-учасника, що регулюють громадянство, є принцип «ніхто не може бути довільно позбавлений свого громадянства».

Статтею 7 Закону № 1636-ХІІ визначено, що проживання або тимчасове перебування громадянина України за межами держави не припиняє його громадянства України.

Одними з принципів законодавства України про громадянство, визначених Законом № 2235-ІІІ неможливість позбавлення громадянина України громадянства України та збереження громадянства України незалежно від місця проживання громадянина України.

Підстави припинення громадянства України визначені статтею 17 Закону № 2235-ІІІ, а саме громадянство України припиняється внаслідок виходу з громадянства України, внаслідок втрати громадянства України та за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Громадянин України, який відповідно до чинного законодавства України є таким, що постійно проживає за кордоном, може вийти з громадянства України за його клопотанням (стаття 18 Закону № 2235-ХІІ).

Право на вихід із громадянства України може бути реалізоване позивачем згідно з Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001.

Приймаючи до уваги викладене в сукупності, керуючись статей 72-73, 76-77, 143, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_3) до Державної міграційної служби України (вул.Володимирська, 9, м.Київ, 01001, ) треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Міністерство закордонних справ України (01018, м. Київ, михайлівська площа, 1, ) та Генеральне консульство України в Санкт-Петербурзі (191124, РФ, м. Санкт-Петербург, вул. Бонч-Бруєвича, 1-В) про визнання протиправними дій відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Т. Шрамко