Справа № 219/9694/18
Суддя: Медінцева Н. М.
Дата ухвалення: 2018-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 219/9694/18
Провадження № 2-а/219/608/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2018 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Медінцевої Н.М.,

при секретареві Федоровій І.В.,

за участі представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бахмуті Донецької області у порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом Бахмутського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до ОСОБА_2 про примусове видворення за межі України та затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, громадянки ОСОБА_3 Федерації ОСОБА_2, -

В С Т А Н О В И В:

29 серпня 2018 року до Артемівського міськрайонного суду Донецької області надійшов адміністративний позов Бахмутського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до ОСОБА_2 про примусове видворення за межі України та затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, громадянки ОСОБА_3 Федерації ОСОБА_2.

В обґрунтування вимог адміністративного позову позивач посилається на те, що громадянка ОСОБА_3 Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, прибула на територію України у 1995 році, будучи неповнолітньою разом з матірю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. По досягненню відповідного віку ОСОБА_2 паспорт громадянина ОСОБА_3 Федерації не отримала, перебувала в Україні без реєстрації і документів, що дають право на перебування або проживання на території України, тобто підстави для подальшого перебування на території України відсутні. Згідно пояснень ОСОБА_2, вона з власної недбалості не здійснила оформлення дозволу на імміграцію в Україну. 18.11.2017 року відносно громадянки ОСОБА_3 Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, Бахмутським МВ ГУ ДМС України в Донецькій області було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МДО № 053056 за ч. 1 ст. 203 КУпАП, та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення ПН МДО № 053056 у вигляді штрафу в розмірі 510 грн., який до теперішнього часу не сплачено. На підставі ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Бахмутським МВ ГУ ДМС України в Донецькій області було винесено Рішення № 29 від 18.11.2017 року про примусове повернення за межі України громадянки ОСОБА_3 Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зобовязано самостійно залишити територію України у термін до 17.12.2017 року та зобовязано звернутися до дипломатичної установи ОСОБА_3 Федерації для оформлення паспорта громадянина ОСОБА_3 Федерації. Про це відповідачу було належним чином повідомлено та рішення вручене, про що свідчить її особистий підпис від 18.11.2017 року. 21.08.2018 року до Бахмутського МВ ГУ ДМС України в Донецькій області надійшло подання від Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції щодо прийняття відносно ОСОБА_2 рішення про примусове видворення з території України, оскільки вона від виїзду з України ухиляється. Згідно пояснень ОСОБА_2, вона отримала паспорт громадянина ОСОБА_3 Федерації 12.02.2018 року, але не змогла виїхати з території України через відсутність коштів. Таким чином, вважає, що громадянка ОСОБА_3 Федерації ОСОБА_2 від самостійного виконання рішення про примусове повернення та виїзду з території України ухиляється. Подальших підстав для законного перебування даної особи на території України не мається. Вважає, що своїми діями ОСОБА_2 грубо порушує вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Зазначає, що фактів звернення відповідача до державних органів України з питання визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, не було. На теперішній час ОСОБА_2 не має місця постійного проживання та законних джерел існування, що дає обґрунтовані підстави вважати, що вона ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення. У звязку із чим, керуючись положеннями ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст. 288 КАС України, позивач просить суд прийняти рішення про примусове видворення з України громадянки ОСОБА_3 Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Крім того, враховуючи, що відносно громадянки ОСОБА_3 Федерації ОСОБА_2 подано позов про примусове видворення з території України, наявність обґрунтованих підстав вважати, що вона ухилятиметься від виконання рішення про примусове видворення, просить прийняти рішення про затримання громадянки ОСОБА_3 Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з метою забезпечення видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на шість місяців.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 серпня 2018 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження із обовязковою участю сторін.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засідання позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з мотивів, викладених в адміністративному позові.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що дійсно є її вина, однак вона не думала, що її бездіяльність призведе до видворення за межі України. Зазначила, що проживає в Україні все життя, народилася в м. Артемівську (нині м. Бахмут), потім вони з матірю поїхали до Росії, а коли їй було шість років, вони повернулися до Артемівська та з того часу вона проживала в Україні. Вона не хоче нікуди виїжджати з України. Проживає одна, винаймає квартиру, сімї вона не має. Постійного місця проживання та роботи у неї немає. В м. Бахмуті у неї є мати, однак вона не спілкується з нею, оскільки вживає алкогольні напої. Їй розяснювали у міграційній службі як оформити дозвіл на імміграцію в Україну, однак вона не розуміла у повному обсязі, що це призведе до таких наслідків.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 9, 244 КАС України, виходить з такого.

Судом встановлено, що згідно копії паспорту громадянина ОСОБА_3 Федерації 51№ 6732361 від 12 лютого 2018 року, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка Донецької області, є громадянкою ОСОБА_3 Федерації. Дата закінчення терміну дії паспорта 12.02.2023 року. Орган, що видав паспорт: Г/К Росії, Харків (а.с. 19-21).

18.11.2017 року відносно громадянки ОСОБА_3 Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, Бахмутським МВ ГУ ДМС України в Донецькій області було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МДО № 053056 за ч. 1 ст. 203 КУпАП, та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення ПН МДО № 053056 у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. (а.с. 15-16).

На підставі ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Бахмутським МВ ГУ ДМС України в Донецькій області було винесено Рішення № 29 від 18.11.2017 року про примусове повернення за межі України громадянки ОСОБА_3 Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яким зобовязано ОСОБА_2 самостійно залишити територію України у термін до 17.12.2017 року та зобовязано звернутися до дипломатичної установи ОСОБА_3 Федерації для оформлення паспорта громадянина ОСОБА_3 Федерації. Про це відповідачу було належним чином повідомлено та рішення вручене, про що свідчить її особистий підпис у продовженні додатку 1 від 18.11.2017 року (а.с. 11-12).

Докази, які б указували на оскарження зазначеного рішення та постанови відповідачем не надано.

Згідно пояснень ОСОБА_2 від 18.11.2018 року, вона, будучи уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_3 (нині м. Бахмут) Донецької області, Україна, прибула на територію України разом із матірю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у 1995 році з м. Владивосток ОСОБА_3 Федерації. Її мати отримала громадянство України у 2004 році та документована паспортом громадянина України у 2006 році. Вона з власної недбалості паспорт громадянки ОСОБА_5 по досягненню відповідного віку не отримала. У 2007 році вона звернулася до відділу ГІРФО у м. Артемівську з приводу оформлення дозволу на імміграцію. Паспорта на той час у неї не було, але їй було видане тимчасове посвідчення громадянки ОСОБА_5, яке вона отримала в ГК Росії у м. Харкові 05.07.2006 року. У ГК Росії їй пояснили, що паспорт вона отримає тоді, коли отримає посвідку на постійне проживання в Україні, у звязку з чим вона і звернулася до відділу ГІРФО. Їй було надано список необхідних документів та розяснено порядок з приводу оформлення дозволу на імміграцію. Вона зібрала всі необхідні документи та здала їх, однак знову, з власної недбалості, припинила далі займатися оформленням дозволу на імміграцію в України. Весь цей час вона проживала без документів та без реєстрації за адресою: м. Бахмут, пров. Ватутіна, 23/71. 18.11.2017 року вона була затримана працівниками ВП м. Бахмут та доставлена до міграційної служби м. Бахмут. В подальшому вона зобовязалася звернутися до ГК Росії для оформлення паспорту громадянки ОСОБА_3 Федерації та зобовязалася оформити дозвіл на імміграцію в Україну в установленому законом порядку (а.с. 17).

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та п. 2 спільного наказу МВС України, АДПС України та СБУ від 23.04.2012 р. № 353/271/150 «Про затвердження інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства» про рішення № 29 від 18.11.2017 року про примусове повернення за межі України громадянки ОСОБА_3 Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, невідкладно, протягом 24 годин було повідомлено керівнику Артемівської місцевої прокуратури Донецької області ОСОБА_6 (а.с. 13).

У своїх поясненнях від 21.08.2018 року ОСОБА_2 зазначила, що документи на перебування в Україні вона так і не оформила. Штраф не сплатила та самостійно у визначений термін територію України вона не залишила через відсутність коштів. Паспорт громадянки ОСОБА_3 Федерації вона отримала лише 12.02.2018 року у Генеральному консульстві ОСОБА_3 Федерації в м. Харкові. На даний час вона проживає в м. Бахмут без визначеного місця проживання (а.с. 10).

Згідно довідки ГУ ДМС України в Харківській області від 27 серпня 2018 року, ОСОБА_2 до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не зверталася (а.с. 18).

Вирішуючи питання про примусове видворення відповідача ОСОБА_2 з території України суд виходить з такого.

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04 листопада 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 11 вересня 1997 року, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканність, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному вїзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх вїзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України від 22 вересня 2011 року №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон № 3773-VI).

Відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону № 3773-VI, іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.

Статтею 30 Закону № 3773-VI визначено випадки, коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворенні за межі України.

Зокрема, передбачено, що Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Відповідно до п. 4 вищевказаної статті іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства визначені у ст. 26 вказаного Закону № 3773-VI, згідно якої іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоровя, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Враховуючи вищенаведені правові положення статей 26 і 30 Закону № 3773-VI, примусовому видворенню передують дві обставини, а саме: прийняття рішення про примусове повернення та ухилення від виїзду після прийняття такого рішення.

У справі, де предметом розгляду є примусове видворення відповідача із території України, органом, на який покладено обовязок контролю за дотриманням указаного законодавства, винесено рішення про примусове повернення відповідача ОСОБА_2 до країни її громадянства ОСОБА_3 Федерації, строк добровільного виконання установлений до 17 грудня 2017 року, про вказане рішення відповідача ОСОБА_2 повідомлено в установленому порядку, однак таке добровільно не виконане, що вказує на ухилення відповідача від виїзду з території України.

Разом з тим, частиною 8 статті 26 Закону № 3773-VI передбачено, що примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Аналогічна норма також закріплена в п. 1.9 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150.

З аналізу наведених норм права слід дійти висновку, що такі підлягають застосуванню, у разі, коли питання про повернення стосується особи, яка не досягла 18-річного віку та перебуває на території України без батьків.

Відповідно до ст. ст. 9, 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обовязки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Так, міжнародними договорами, ратифікованими Україною, встановлено, що дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (Конвенція про права дитини, затверджена ООН від 20листопада 1989, Конвенція (Конвенцію ратифіковано постановою ВР № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року (ст. 9 ); дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним, такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини (Конвенція про контакт з дітьми (ЕТ8 N 192) (укр/рос) №ЕТ8Ш92, 15.05.2003, Конвенція, Рада Європи (Конвенцію ратифіковано з заявою Законом №166-У від 20.09.2006 (ст. 4 )

Вирішуючи питання про затримання указаної особи із поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, суд виходить з наступного.

З матеріалів позову та доданого до нього матеріалів вбачається, що громадянка ОСОБА_3 Федерації ОСОБА_2 порушила законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, на даний час не має документа, що дає право на перебування або проживання на території України, ухилилася від виконання рішення про її примусове повернення, а також існує ризик її втечі.

У підпункті "f" пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: «законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному вїзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції».

Європейський суд з прав людини у справі «Ливада проти України» (рішення від 26 червня 2014року) зазначив, що проголошуючи право на свободу, пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі особливо стосовно іноземного громадянина шукача притулку таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України затримання треба розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний, і як адміністративно-процесуальний заходи, застосування яких обмежує право на свободу та особисту недоторканність людини (абзац пятий пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2003 року № 12-рп/2003).

Частиною 1 статті 289 КАС України визначено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобовязання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Заходи, визначені цією статтею, також застосовуються адміністративним судом, визначеним частиною першою цієї статті, за позовом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів чи підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вчинили порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, до завершення процедури розгляду цієї заяви.

Частина 11 статті 289 КАС України (яка є спеціальною нормою) передбачає, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців.

З урахуванням наведеного, з огляду на відсутність у відповідача документів, що дають право на перебування та проживання в Україні та його ухилення від виконання рішення про примусове повернення від 18 листопада 2017 року № 29, яким ОСОБА_2 зобовязано покинути територію України у термін до 17 грудня 2017 року, що свідчить про наявність обґрунтованих підстав вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення, у сукупності з тим, що інші, менш жорсткі заходи (порука та застава) не можуть бути застосовані, суд дійшов висновку про наявність підстав для примусового видворення за межі території України громадянки ОСОБА_3 Федерації ОСОБА_2.

На підставі викладеного, оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову в частині примусового видворення відповідача за межі території України, а затримання особи у порядку ст. 289 КАС України є заходом забезпечення належного виконання рішення про видворення, тому позов у частині затримання ОСОБА_2 також підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 371 КАС України, суд вважає, що рішення підлягає негайному виконанню.

На підставі викладеного, керуючись 3, 9, 10, 11, 242, 246, 288, 289 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Бахмутського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до ОСОБА_2 про примусове видворення за межі України та затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, громадянки ОСОБА_3 Федерації ОСОБА_2, - задовольнити.

Видворити за межі України громадянку ОСОБА_3 Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Затримати громадянку ОСОБА_3 Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з метою забезпечення видворення за межі території України у порядку, передбаченому п. 1 ч. 1 ст. 289 КАС України, з поміщенням останньої до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк шість місяців.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Місцезнаходження позивача ОСОБА_7 міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області: 84500, Донецька область, м. Бахмут, вул. Незалежності, 60.

Відомості про відповідача: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка ОСОБА_3 Федерації, постійного місця проживання не має.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Донецького апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На час апеляційного оскарження іноземці або особи без громадянства, у яких відсутні документи, що дають право на виїзд з України, продовжують утримуватися у спеціально обладнаних для цих цілей приміщеннях органів (підрозділів) охорони державного кордону чи Служби безпеки України або в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М. Медінцева