Справа № 814/1622/16
Суддя: Хохуляк В.В.
Дата ухвалення: 2018-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

21 серпня 2018 року

Київ

справа №814/1622/16

адміністративне провадження №К/9901/36012/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Хохуляка В.В.,

суддів - Бившевої Л.І., Шипуліної Т.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 02.03.2017 (суддя - Гордієнко Т.О.) та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.05.2017 (головуючий суддя - Ступакова І.Г., судді - Бітов А.І., Лук'янчук О.В.) у справі №814/1622/16 за позовом ОСОБА_2 до державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив скасувати податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області (далі - ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва) від 30.05.2016 № 2901-1303 в частині визначення податкового зобов'язання в сумі 17175,20 грн.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 02.03.2017 позов задоволено частково.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.05.2017 рішення суду першої інстанції скасовано, в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_2 оскаржив їх у касаційному порядку.

У касаційній скарзі представник позивача ОСОБА_3 просить скасувати прийняті у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування своїх вимог представник позивача ОСОБА_3 посилається на те, що оспорюване податкове повідомлення-рішення не відповідає граничній межі 3% від суми нормативної грошової оцінки землі. Крім того, звертає увагу, що перегляд розміру орендної плати Миколаївською міською радою не здійснювався та зміни в договір орендної земельної ділянки не вносились. Також вказує, що при здійсненні розрахунку орендної плати за землю використано нормативну грошову оцінку, що не відповідає даним Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області.

Відповідач не реалізував процесуальне право щодо подання заперечень на касаційну скаргу.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій з'ясовано, що ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва прийняла податкове повідомлення-рішення від 30.05.2016 №2901-1303, яким визначила суму податкового зобов'язання за платежем: орендна плата з фізичних осіб за 2016 рік в сумі 17 175, 20 грн.

Цю суму відповідач помножив на коефіцієнт індексації нормативно-грошової оцінки земель 2012 - 2015 роки (1 х 1 х 1,249 х 1,433) та отримав суму нормативно грошової оцінки земельної ділянки станом на 01.01.2016 з урахуванням коефіцієнта індексації, яка склала 1 449 грн. за 1 м.кв. х 259 м.кв. (площа земельної ділянки) та 5% та х на 11 місяців (335днів) оренди в 2016 році і вийшла сума 17 175, 20 грн.

Не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що податковому органу надано право визначити суму грошового зобов'язання з орендної плати за землю, яка повинна бути не менше 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а відповідач правомірно при розрахунку суми орендної плати за 2016 рік нарахував суму з урахуванням 3% від суми нормативної грошової оцінки, як то передбачено Податковим кодексом України (далі - ПК України), а не 5%, як то передбачено договором оренди, у зв'язку з чим суд дійшов до висновку, що податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню частково та сума орендної плати за 2016 рік з урахуванням 3% від суми нормативної грошової оцінки повинна складати 10 305, 12 грн.

Колегія суддів апеляційного суду, вважаючи помилковим висновок суду першої інстанції, вказала, що положення підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України лише встановлюють мінімальний розмір плати за землю, а саме 3% нормативної грошової оцінки, який в свою чергу не може бути меншим та це не є максимальним розміром такої плати, відповідний розмір може бути вищим відповідно до укладеного договору оренди землі між сторонами.

Надаючи оцінку правомірності дій контролюючого органу з прийняття податкового повідомлення-рішення від 30.05.2016 № 2901-1303, суд виходить з наступного.

Зі змісту Земельного кодексу України та Закону України від 6.10.1998 №161-XIV "Про оренду землі" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) убачається, що користування землею в Україні є платним.

З 01.01.2011 набрав чинності ПК України, який, відповідно до пункту 1.1 статті 1 регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, і, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За змістом підпункту 9.1.10 пункту 9.1 статті 9 ПК України плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу вимог підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 цього ж Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Останні ж, як визначає зміст підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу, це особи, яким, зокрема, на умовах оренди надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності. Отже, ПК України визначив обов'язок й орендаря сплачувати земельний податок у формі орендної плати.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункт 14.1.136. пункту 14.1 статті 14 ПК України). Подібне визначення міститься й у статті 21 Закону України «Про оренду землі».

Справляння плати за землю, в тому числі й орендної плати, здійснюється відповідно до положень розділу ХIII ПК України.

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, а підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (пункт 288.1 статті 288 ПК України).

Підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 зазначеного Кодексу встановлено, що розмір орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою: для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється розділом ХIII ПК; для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом, та не може перевищувати, зокрема, для інших земельних ділянок, наданих в оренду, 12 % нормативної грошової оцінки (підпункт 288.5.2 зазначеного пункту).

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Проаналізувавши наведені норми матеріального права, суд дійшов висновку, що з набранням чинності ПК України річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати.

При цьому, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК України, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування зазначених вище норм матеріального права у спорах цієї категорії, міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 02.12.2014 (справа № 21-274а14), 07.04.2015 (справа №21-117а15), 14.04.2015 (справа № 21-165а15), 24.04.2015 (справа № 21-131а15).

Отже, з набранням чинності ПК України, тобто з 01.01.2011, мінімальний розмір річної орендної плати за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності та грошову оцінку яких встановлено, становить 3% від їх грошової оцінки.

Тобто, законодавець визначив нижню граничну межу річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки, незалежно від того, чи співпадає її розмір із визначеним у договорі.

Разом з тим, як вірно зазначено судом апеляційної інстанції, нормами ПК України вставлено мінімальний розмір плати за землю, а саме 3% нормативної грошової оцінки, який в свою чергу може бути вищим відповідно до укладеного договору оренди землі між сторонами.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, згідно договору оренди землі від 30.11.2011 №8392 орендна плата встановлена у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що відповідає вимогам ПК України, тобто не є меншою 3% нормативної грошової оцінки.

Відповідно до пункту .288.4 статті 288 ПК України - розмiр та умови внесення орендної плати встановлюються у договорi оренди мiж орендодавцем (власником) та орендарем.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.

Згідно пункту 289.1 статті 289 ПК України для визначення розмiру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцiнка земельних дiлянок.

Так, згідно листа Головного управління Держземагенства у Миколаївській області від 07.05.2014 №1686/751-4/501 нормативна грошова оцінка 1 м. кв. земельної ділянки за адресою по вул. Космонавтів, 88/7-а складає 809, 58 грн.

Посилання представника позивача на витяг Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № 37 про нормативну грошову оцінку земельної ділянки судом апеляційної інстанції правомірно не взято до уваги, оскільки цей витяг прийнято пізніше (а саме: 07.04.2017) ніж прийнято спірне податкове повідомлення-рішення від 30.05.2016. В свою чергу, при розрахунку суми зобов'язання з орендної плати за спірний період, податковим органом використовувались данні Управління Держземагенства у Миколаївському районі Миколаївської області, в тому числі, з урахуванням даних, наданих Держгеокадастром щодо індексації нормативної грошової оцінки земель.

Таким чином, суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права і дійшов обґрунтованого висновку щодо правомірності податкового повідомлення-рішення від 30.05.2016 № 2901-1303.

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, судом апеляційної інстанції виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності з нормами матеріального права, постановлено обґрунтоване рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи. Висновки суду апеляційної інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності, а тому підстав для його перегляду з мотивів, викладених в касаційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.05.2017 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

_________________________

_________________________

_________________________

В.В. Хохуляк

Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна

Судді Верховного Суду