Справа № 803/504/18
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2018-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2018 року ЛуцькСправа № 803/504/18

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Денисюка Р.С.,

при секретарі судового засідання Шепталовій А.П.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Іщика В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Луцької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) звернувся з позовом до Луцької міської ради (далі - Луцька міська рада, відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення від 22.12.2017 № 36/78 "Про розгляд заяви громадянина ОСОБА_1 щодо передачі безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1" та зобов'язання відповідача повторно розглянути звернення позивача та вирішити по суті згідно з вимогами чинного законодавства.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2018 скасовано ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 28.03.2018 про відмову у відкритті провадження у даній справі, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 03.07.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Судове засідання призначено на 10:30 год. 30.07.2018 (а.с.52), а в подальшому судом оголошувались перерви у розгляді справи у зв'язку з необхідністю отримання нових доказів до 12:15 год. 15.08.2018 та до 12:00 год. 23.08.2018.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що судовим рішенням визнано за позивачем право власності на спадкове майно за законом, що залишилося після смерті його матері, а саме на 1/10 частину від 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, яке зареєстроване 15.06.2010.

24.07.2009 між позивачем та Луцькою міською радою було укладено договір оренди цієї земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд строком на 5 років.

Враховуючи те, що позивач набув право власності на нерухоме майно, останній до завершення дії договору оренди земельної ділянки двічі звертався до Луцької міської ради про передачу безоплатно у власність вказаної земельної ділянки.

При повторному розгляді його звернення, рішенням Луцької міської ради від 22.12.2017 № 36/78 відмовлено у передачі безоплатно у власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку з тих підстав, що земельна ділянка знаходиться на території Державного історико-культурного заповідника у м. Луцьку та неподанням документів всіма співвласниками житлового будинку.

Таке рішення позивач вважає протиправним з тих підстав, що відповідно до Державного реєстру нерухомих пам'яток України будинок по АДРЕСА_1 не включений до переліку пам'яток культурної спадщини національного значення у Волинській області, а тому на нього не поширюється правовий статус пам'ятки. Відтак законодавчі обмеження щодо передачі зазначеної земельної ділянки для обслуговування належної позивачу частини житлового будинку відсутні.

Також зазначає, що немає потреби додатково погоджувати із співвласниками будинку по АДРЕСА_2 меж земельних ділянок, оскільки вони погоджені та цей факт нотаріально засвідчений. А приватизація земельних ділянок можлива окремо кожним із співвласників, оскільки відбувся поділ будинку по АДРЕСА_2 із виділенням кожному із співвласників окремої частини та присвоєно окремі поштові адреси.

На підставі наведеного вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення грубо порушив вимоги чинного законодавства України та виніс рішення за відсутності законних на те підстав. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву (а.с. 57-59) позовні вимоги заперечив та зазначив, що земельна ділянка по АДРЕСА_2 згідно з Генеральним планом Державного історико-культурного заповідника в м. Луцьку, затвердженого рішенням Луцької міської ради від 27.12.2006 № 9/23 знаходиться на території Державного історико-культурного заповідника, а тому сам заповідник є об'єктом історико-культурної спадщини і його територія відповідно теж. Також для того, щоб приватизувати земельну ділянку її треба сформувати як об'єкт права власності. В даному випадку спільної часткової (сумісної) власності, а вже потім окремо приватизувати свою частину. Оскільки є декілька власників зазначеного будинку та їх права можуть бути порушені ,тому і потрібна їхня згода.

Відтак відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, діяв в межах наданих йому повноважень та у відповідності до вимог чинного законодавства України. Просив у задоволенні позову відмовити.

Позивач у відповіді на відзив (а.с. 68-69) не погоджується з аргументами представника відповідача наведеними у відзиві на позовну заяву, вважає їх безпідставними та такими, що не ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, з підстав наведених у позовній заяві, просили позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечив з підстав наведених у відзиві на позовну заяву, в задоволенні позову просив відмовити повністю.

Суд, заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, а також пояснення, викладені учасниками справи у заявах по суті справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.04.2007 визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно за законом, що залишилось після смерті матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме: на 1/10 частину від 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Рішення набрало законної сили 23.04.2007 (а.с. 94).

24.07.2009 між Луцькою міською радою (орендодавцем) та ОСОБА_1 (орендарем) укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться на АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1/. Договір укладено строком на 5 років.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з набуттям права власності на нерухоме майно позивач неодноразово звертався до Луцької міської ради із заявами про передачу вказаної земельної ділянки безоплатно йому у власність.

Так, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.10.2016 скасовано постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.06.2016 та прийнято нову постанову, якою вимоги позивача задоволено; визнано бездіяльність Луцької міської ради протиправною щодо розгляду звернення ОСОБА_1 про безоплатну передачу йому у приватну власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в м. Луцьку та зобов'язано Луцьку міську раду розглянути звернення ОСОБА_1 щодо безоплатної передачі у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку в м. Луцьку по АДРЕСА_1. Дана постанова набрала законної сили 24.10.2016 (а.с. 97-99).

На виконання рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.10.2016, рішенням Луцької міської ради від 21.03.2017 № 20/79 «Про розгляд заяви громадянина ОСОБА_1 щодо передачі безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1» відмовлено ОСОБА_1 у передачі безоплатно у власність земельної ділянки на АДРЕСА_1, площею 0,0374 га, кадастровим номером НОМЕР_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у зв'язку неподанням документів, передбачених чинним законодавством України, необхідних для підготовки рішення про передачу безоплатно у власність земельної ділянки (а.с. 121).

На виконання рішення Луцької міської ради від 21.03.2017 № 20/79 позивачем 18.09.2017 подано заяву про долучення копій документів, а саме: судове рішення про власності на будинок; технічний паспорт на будинок; розпорядження «Про присвоєння поштової адреси»; нотаріально посвідчені схеми розподілу земельної ділянки на АДРЕСА_2; заява від 08.08.2014 про продовження договору оренди земельної ділянки; дозвіл на продовження договору оренди земельної ділянки та просив прийняти рішення про передачу безоплатно у власність вказаної земельної діялнки (а.с. 125 зворот).

За результатами повторного розгляду заяви ОСОБА_1, рішенням Луцької міської ради від 22.12.2017 № 36/78 «Про розгляд заяви громадянина ОСОБА_1 щодо передачі безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1» відмовлено позивачу у передачі безоплатно у власність зазначеної земельної ділянки у зв'язку з тим, що земельна ділянка знаходиться на території Державного історико-культурного заповідника у м. Луцьку та неподанням документів, відповідно до адміністративної послуги - ІК-259/29/06 всіма співвласниками житлового будинку (а.с. 103).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Згідно із статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Суспільні відносини щодо володіння, користування та розпорядження землею врегульовано Земельним кодексом України (далі - ЗК України).

Відповідно до статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з статтею 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу належить до повноважень сільських, селищних, міських рад (пункт "б" частини першої статті 12 ЗК України).

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами передбачений статтею 118 ЗК України.

Згідно з частинами першою, другою статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Як вбачається з оскаржуваного рішення, підставою для відмови позивачу у передачі безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 стало, зокрема, те, що вказана земельна ділянка знаходиться на території Державного історико-культурного заповідника у м. Луцьку.

Вказане на думку суду, суперечить вимогам чинного законодавства, з огляду на таке.

Відповідно до статті 53 ЗК України до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам'ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби.

Землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності (статті 54 ЗК України).

Відповідно до пункту «г» частини четвертої статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об'єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 1 Закону України «Про охорону історико-культурної спадщини» визначено, що пам'ятка культурної спадщини (далі - пам'ятка) - об'єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, або об'єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об'єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України.

Згідно з частиною першою статті 13 вказаного Закону об'єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України (далі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам'ятки. Порядок визначення категорій пам'яток встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Отже, до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам'ятки культурної спадщини, а також, що ці землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Як вбачається з Витягу із Державного земельного кадастру про земельну ділянку, земельна ділянка, розташована на АДРЕСА_1, площею 0,0374 га, кадастровий номер НОМЕР_1 відноситься до категорії земель «землі житлової та громадської забудови» (а.с. 71-72).

При цьому, з листа Адміністрації державного історико-культурного заповідника в м. Луцьку від 30.06.2016 № 188/1-11 слідує, що будівля за адресою м. Луцьк, АДРЕСА_1 знаходиться на території Державного історико-культурного заповідника у м. Луцьку, пам'яткою містобудування та архітектури не являється (а.с. 104).

Разом з тим, листом Головного управління Держземагенства у Волинській області від 04.06.2015 № 31-3-0.7-5664/2-15 роз'яснено позивачу, що чинним земельним законодавством не передбачено заборони передачі земель історико-культурного призначення у приватну власність (а.с. 95).

Нормами ЗК України та Закону України «Про охорону історико-культурної спадщини» дозволяється передача земельних ділянок у приватну власність на територіях історико - культурного заповідника.

Статтею 84 ЗК України чітко встановлено підстави, які саме землі не можуть передаватися у приватну власність. Зокрема, це землі які мають особливу історику-культурну цінність.

Ділянка про приватизацію якої просив позивач до такої категорії не віднесена, а відноситься до категорії земель «землі житлової та громадської забудови».

Протилежного в ході судового розгляду не встановлено.

Розташування земельної ділянки на території історико-культурного заповідника, саме по собі не є, визначеною законом, підставою для відмови особі в приватизації земельної ділянки.

Тому з врахуванням зазначеного, суд вважає, що зазначена в оспорюваному рішенні як підстава для відмови в приватизації земельної ділянки розташування її на території історико-культурного заповідника суперечить вищевказаним нормам законодавства та є протиправною.

Також однією з підстав для відмови позивачу у передачі безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд стало неподання документів всіма співвласниками житлового будинку.

Відповідно до частин першої, другої статті 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Частиною 4 вказаної статті визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Пунктом «г» частини першої статті 121 ЗК України визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в містах - не більше 0,10 гектара.

Згідно з частиною першою статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Отже, виходячи із змісту вказаних норм, кожен із співвласників будинку, у разі його поділу на окремі домоволодіння, із присвоєнням їм окремих поштових адрес має право звернутися до відповідної ради за місцезнаходженням земельної ділянки із заявою про передачу у власність частини земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, в межах норм безоплатної приватизації.

Як встановлено в судовому засіданні позивач набув право власності на частину будівлі по АДРЕСА_2, якому в подальшому було присвоєно окрему поштову адресу та номер квартири (а.с. 102).

21.11.2008 приватним нотаріусом було засвідчено заяву про розподіл земельної ділянки між співвласниками будинку по АДРЕСА_3. У даній заяві було визначено частку позивача в розмірі 0,0374 га (а.с. 87).

Вказаній земельній ділянці, яка перебуває в користуванні позивача присвоєно кадастровий номер.

Пізніше 24.07.2009 між Луцькою міською радою (орендодавцем) та ОСОБА_1 (орендарем) укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться на АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1/.

Зазначене свідчить про те, що фактично частки співвласників у даному домоволодінні та земельної ділянки визначено та нотаріально закріплено.

Вказані документи долучалися позивачем до відповідної заяви, поданої відповідачу щодо приватизації земельної ділянки.

Отже, додатково погоджувати із співвласниками будинку по АДРЕСА_3 меж земельної ділянки, якою користується позивач немає потреби, оскільки вони вже погоджені, і цей факт нотаріально посвідчений.

Поряд з цим, суд зазначає, що приватизація земельної ділянки можлива окремо кожним із співвласників, так як відбувся поділ будинку по АДРЕСА_2 із виділенням кожному із співвласників окремої частини та їм присвоєно окремі поштові адреси.

Крім цього, з листа Головного управління Держземагентсва у Волинській області від 15.09.2015 № 31-3/7777.8-8243/2-15 вбачається, що якщо є можливим (наявним) поділ будинку в натурі з виділенням окремої частини в окреме володіння (реєстрація в органах Укрдержреєстру, присвоєння окремої адреси), то в такому разі можливий і поділ земельної ділянки із виділенням її окремої частини в окрему земельну ділянку. Її подальша приватизація може здійснюватися окремо для кожного окремого домоволодіння (а.с. 96).

Відповідно до частини десятої статті 55 Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, зокрема: план меж земельної ділянки, складений за результатами зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками на межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів); кадастровий план земельної ділянки.

Відповідно до частин першої, другої статті 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Отже, погодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками (землекористувачами) є обов'язковою умовою для виготовлення кадастрового плану земельної ділянки, який в свою чергу є невід'ємною частиною проекту землеустрою і, відповідно, обов'язковою умовою для погодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

А тому, на стадії вирішення заяви щодо передачі безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, погодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками (землекористувачами) чинним законодавством не передбачено.

Крім того, суд зазначає наступне, що в даному випадку земельна ділянка про яку просить в приватизації позивач, виділена в натурі, їй присвоєно кадастровий номер та вона була предметом договору оренди між позивачем та відповідачем.

За вказаних обставин приватизація земельної ділянки позивача є можливою без подання відповідних заяв співвласниками будинку.

Тому, підсумовуючи вищезазначене та встановлені в судовому засіданні обставини справи суд вважає, що зазначена в рішенні про відмову в приватизації земельної ділянки підстава - неподання всіма співвласниками житлового будинку заяви про приватизацію земельної ділянки, не відповідає нормам земельного законодавства та є протиправною.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При вирішенні даного спору оскаржуване рішення перевірялось судом на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України.

У даному випадку суд вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем зазначені принципи в повній мірі дотримані не були. Приймаючи рішення про відмову позивачу у передачі безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 відповідач діяв не обґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Відповідно частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку суду, відповідач належними та допустимими доказами не довів правомірність винесення оскаржуваного рішення, а тому воно підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача повторно розглянути звернення позивача щодо безоплатної передачі у власність земельної ділянки для обслуговування жилого будинку у АДРЕСА_1 та вирішити по суті згідно з вимогами чинного законодавства, то суд зазначає наступне.

Питання щодо безоплатної передачі у власність земельної ділянки для обслуговування жилого будинку або відмови у її наданні у даному випадку належить до дискреційних повноважень відповідача, а відтак суд у такому випадку не має права втручатися у діяльність такого органу при здійснення своїх повноважень.

Однак, відповідно до пункту 10 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Частиною четвертою статті 245 КАС України передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Отже, виходячи з наданих суду статтею 245 КАС України повноважень, суд вважає, що інтереси позивача будуть захищеними, а права поновленими, якщо суд зобов'яже відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо безоплатної передачі у власність земельної ділянки для обслуговування жилого будинку у АДРЕСА_1 та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

У даному випадку суд вважає, що такий спосіб захисту не буде порушувати принципу дискреції, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов'язаний до вчинення конкретних дій - розглянути подану заяву і у відповідності її вимогам законодавства - прийняти рішення.

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, право особи на суд передбачає можливість отримати не лише формальний захист (визнання і підтвердження порушених прав) але і фактичний захист (тобто дійсне й ефективне поновлення порушених прав), і яке в подальшому у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відтак враховуючи вищенаведене позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, в зв'язку з чим позов підлягає до повного задоволення.

Керуючись статтями 241, 242, 243 ч.3, 245, 246, 295, 297, підпункту 15.5 пункту І розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Луцької міської ради від 22 грудня 2017 року № 36/78 «Про розгляд заяви громадянина ОСОБА_1 щодо передачі безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1».

Зобов'язати Луцьку міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо безоплатної передачі у власність земельної ділянки для обслуговування жилого будинку у АДРЕСА_1 та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, паспорт НОМЕР_2, виданий Луцьким МВ УМВС України у Волинській області, 02.10.1998).

Відповідач: Луцька міська рада (43025, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Богдана Хмельницького, 19, ).

Головуючий Р.С. Денисюк

Повний текст рішення складено 28 серпня 2018 року.