Справа № 810/725/18
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2018-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2018 року № 810/725/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу та рішень про застосування штрафних санкцій,

в с т а н о в и в:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Київській області, в якому просить суд:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області від 05.09.2017 №, від 05.09.2017 № та від 05.09.2017 №;

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 05.09.2017 №Ф-;

- визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління ДФС у Київській області про застосування штрафних санкцій від 05.09.2017 №, від 05.09.2017 №, від 05.09.2017 № та від 10.10.2017 №.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що висновки податкового органу щодо завищення витрат на загальну суму 1 645 288,00 грн., оскільки такі витрати не підтвердженні документально, є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності. Вказала, що нею у відповідності до вимог чинного законодавства та на підставі належним чином оформлених первинно-бухгалтерських документів сформовано валові витрати на вказану суму, які безпосередньо пов'язані з отриманням доходу.

Також, позивач стверджує про помилковість висновків податкового органу щодо заниження єдиного соціального внеску та військового збору, внаслідок неправомірного зменшення суми фактично понесених позивачем витрат.

Крім того, позивач вказала на порушення відповідачем Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання вимог податкового законодавства, оскільки в Акті перевірки не викладено зміст порушень податкового законодавства з посиланням на первинні документи та докази, що підтверджують наявність факту порушення.

Позивач також вказує на те, що податкові повідомлення-рішення від 05.09.2017 №, від 05.09.2017 № та від 05.09.2017 № оскаржувались в адміністративному порядку, проте за результатами розгляду скарги податковим органом прийнято рішення з порушенням строків передбачених чинним законодавством, яким зазначені податкові повідомлення-рішення залишено без змін, а скарга без задоволення. Стверджувала, що рішення про продовження розгляду скарги вона не отримувала, що за таких обставин скарга є задоволеною, а податкові повідомлення-рішення - скасованими.

Також, позивач зауважила, що відповідачем не дотримано порядок проведення перевірки, оскільки направлення про проведення планової виїзної перевірки були підписані раніше ніж письмове повідомлення та наказ.

Відтак, на думку позивача, рішення податкового органу є незаконними, оскільки при їх прийнятті відповідачем невірно встановлено факти та застосовано норми закону.

Відповідач позов не визнав, надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що позивачем неправомірно враховано у складі витрат, які безпосередньо пов'язані з отриманням ним доходу, витрати на загальну суму 1645288,00 грн., оскільки вони не були підтвердженні первинними документами під час проведення перевірки. Відповідач також вказав на те, що позивачем було невірно визначено базу для нарахування єдиного соціального внеску та військового збору, що і стало підставою для нарахування податковим органом суми єдиного соціального внеску та військового збору.

Крім того, відповідач зазначив, що рішення за результатами розгляду скарги прийнято у визначені строки, оскільки на адресу позивача було направлено рішення про продовження розгляду скарги у встановлені законодавством строки, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Щодо доводів позивача, що контролюючим органом було порушено порядок проведення перевірки, то відповідач зазначив, що позивача було проінформовано про проведення перевірки у визначені строки та перевірка була проведена з її відома, а посадові особи ГУ ДФС у Київській області були допущенні до проведення такої перевірки.

За наведених обставин відповідач вважає, що діяв в межах повноважень, наданих йому законами України та підзаконними нормативно-правовими актами, а тому прийняті за результатами перевірки оскаржувані рішення є правомірними.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що відповідачем жодним чином не спростовано доводи адміністративного позову.

Також, позивачем подано до суду клопотання про долучення до матеріалів справи первинних документів, які надавалися контролюючому органу під час проведення перевірки.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.02.2018 відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд якої здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження, та призначено судове засідання на 15.03.2018.

Судове засідання, яке було призначено на 15.03.2018, було знято з розгляду у зв'язку з перебуванням судді у відпустці. Наступне засідання було призначено на 15.05.2018.

У судове засідання, призначене на 15.05.2018, учасники справи не з'явились, разом з цим, через канцелярію суду надійшли клопотання від представника позивача та представника відповідача про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Частиною третьою статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи, що для розгляду і вирішення даної справи відсутня потреба у заслуховуванні свідків чи експертів, а також немає інших перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, зазначених у статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, судом прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та доказами.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець Виконавчим комітетом Славутицької міської ради Київської області 02.10.2002 та як платник податків перебуває на податковому обліку у Відділенні міста Славутич Броварської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області.

Основним видом діяльності позивача за КВЕД є роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами.

У період з 24.07.2017 по 04.08.2017 посадовими особами Головного управління ДФС у Київській області на підставі наказу від 12.07.2017 №1272 та відповідно до ст. 77 Податкового кодексу України проведена документальна планова виїзна перевірка фінансово-господарської діяльності з питань дотримання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи та з питань нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період діяльності з 01.01.2014 по 31.12.2016.

За результатами проведеної перевірки відповідачем складено Акт від 11.08.2017 №596/10-36-13-09/ (далі - Акт перевірки), згідно висновків якого встановлено наступні порушення позивачем вимог податкового законодавства, а саме:

- п.п.8, п.п.9 п. 6 Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, які ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які проводять незалежну професійну діяльність, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 №481 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.10.2013 за №1686/24218, та п. 176.1 ст. 176, п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України, в часті невірного відображення отриманого від здійснення господарської діяльності із сумарним підсумком за місяць, квартал, рік, зокрема, кошти, що надійшли на поточний рахунок, касу платника податків та/або отримано готівкою, суми фактично понесених інших витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходу, які не зазначені в графах 6 та 7, та суми чистого оподатковуваного доходу, яка розраховується як різниця між сумою доходу за звітний період (графа 4) та сумою понесених витрат від провадження господарської або незалежної професійної діяльності (графи 6, 7, 8);

- п. 167.1 ст. 167, п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України в частині заниження суми чистого доходу за період з 01.01.2014 по 31.12.2016 на загальну суму 1645288,00 грн. без ПДВ, в т.ч. за 2014 рік в сумі 413088,00 грн. без ПДВ, за 2015 рік в сумі 572900,00 грн. без ПДВ, за 2016 рік в сумі 659300,00 грн. без ПДВ, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на суму 294275,76 грн., в т.ч. за 2014 рік в сумі 69154,76 грн., за 2015 рік в сумі 110512,00 грн., за 2016 рік в сумі 123570,00 грн.

- п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України в частині заниження чистого оподатковуваного доходу від здійснення підприємницької діяльності за період з 01.01.2014 по 31.12.2016 на загальну суму 1645288,00 грн., що призвело до заниження військового збору від здійснення підприємницької діяльності на суму 18483,00 грн., в т.ч. за 2015 рік в сумі 8593,50 грн. та за 2016 рік в сумі 9889,50 грн.;

- п. 2 ч. 1 ст. 7, ст. 8, ч. 2 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" в частині заниження чистого доходу з якого відраховується єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 по 31.12.2016 на загальну суму 221208,74 грн. без ПДВ, в т.ч. за 2014 рік в сумі 98113,90 грн. без ПДВ, за 2015 рік в сумі 56587,63,00 грн. без ПДВ, за 2016 рік в сумі 66507,21 грн. без ПДВ, що призвело до заниження єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування з сум доходу від здійснення підприємницької діяльності, на який нараховується єдиний внесок в сумі 271155,88 грн., в т.ч. за 2014 рік в сумі 86219,76 грн., за 2015 рік в сумі 89995,12 грн. та за 2016 рік в сумі 94941,00 грн.;

- п. 4 ч. 2 ст. 6, п. 7 ч. 11 ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" в частині несвоєчасного подання звітів про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів за листопад 2014 року та грудень 2014 року;

- п. 11 ст. 11 розділу ІІ Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" в частині реалізації товарів без попереднього режиму програмування найменування, цін товарів (послуг) та обліку їх кількості.

Як вбачається з Акту перевірки, ФОП ОСОБА_1 з 01.01.2014 по 31.12.2016 здійснювала підприємницьку діяльність на загальній системі оподаткування та була платником, зокрема, податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності, військового збору та єдиного внеску.

Так, перевіркою дотримання встановленого порядку ведення Книги обліку доходів і витрат встановлено, що позивачем в порушення вимог п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України облік доходів і витрат вівся неналежним чином.

При цьому, перевіркою правильності визначення вартості документально підтверджених витрат, пов'язаних із здійсненням підприємницької діяльності, відображених у податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2014 рік, 2015 рік та 2016 рік, встановлено, що за період з 01.01.2014 по 31.12.2016 ФОП ОСОБА_1 завищено витрати, пов'язані із здійсненням підприємницької діяльності на загальну суму 1645288,00 грн. без ПДВ, в т.ч. за 2014 рік в сумі 413088,00 грн. без ПДВ, за 2015 рік в сумі 572900,00 грн. без ПДВ, за 2016 рік в сумі 659300,00 грн. без ПДВ.

Так, в Акті перевірки податковий орган зазначив, що згідно чеків виторгів реєстратора розрахункових операцій ЕКСЕЛЛІО DMP-55L, фіскальний номер ФОП ОСОБА_1 за період з 01.01.2014 по 31.12.2016 реалізовувала товар по групах товарів, а саме: "Соки-води", "Продукти харчування", "Цигарки", "Алкогольні напої", "Пиво" та "Супровідні", що не дає можливості встановити який саме товар ФОП ОСОБА_1 реалізувала та ідентифікувати найменування, кількості та ціни реалізації за одиницю товарно-матеріальних цінностей, у зв'язку з чим неможливо встановити, що придбані товарно-матеріальні цінності віднесені до складу витрат ФОП ОСОБА_1 в податкових деклараціях про майновий стан і доходи за період з 01.01.2014 по 31.12.2016 безпосередньо пов'язані із отриманням доходів.

Отже, зі змісту Акту перевірки вбачається, що підставою для завищення витрат, пов'язаних із здійсненням підприємницької діяльності стало порушення п. 11 ст. 11 розділу ІІ Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" в частині реалізації товарів без попереднього режиму програмування найменування, цін товарів (послуг) та обліку їх кількості.

У зв'язку з цим, контролюючий орган дійшов висновку про те, що позивачем було занижено суму чистого оподаткованого доходу на загальну суму 1645288,00 грн. та, як наслідок, занижено зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 294275,76 грн.

Також, податковим органом встановлено, що у зв'язку із заниженням чистого оподатковуваного доходу, позивачем було занижено базу нарахування єдиного соціального внеску та військового збору, внаслідок чого ФОП ОСОБА_1 не було утримано та перераховано до бюджету єдиний соціальний внесок у розмірі 271 155,88 грн. та військовий збір у розмірі 18 483,00 грн.

Крім того, перевіркою дотримання ФОП ОСОБА_1 вимог подання звітів про суми нарахованої заробітної плати за період з 01.01.2014 по 31.12.2016 встановлено несвоєчасне подання звітів про суми нарахованої заробітної плати за листопад 2014 року (граничний термін подачі - 22.12.2014) та грудень 2014 року (граничний термін подачі - 20.01.2015), які подані до Відділення у м. Славутич ГУ ДФС у Київській області 18.06.2015.

Також, перевіркою встановлено неподання звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2014 рік, за 2015 рік та за 2016 рік.

На підставі висновків Акту перевірки ГУ ДФС у Київській області прийняті наступні рішення:

- податкове повідомлення-рішення від 05.09.2017 №, згідно з яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, в сумі 294275,76 грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 73568,94 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 05.09.2017 №, згідно з яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання з військового збору в сумі 18483,00 грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 4620,76 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 05.09.2017 №, згідно з яким до позивача застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 85,00 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05.09.2017 №Ф-, згідно з якою позивачу необхідно сплатити суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 271155,88 грн.;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 05.09.2017 №, згідно з яким до позивача застосовано штрафну санкцію в сумі 40426,08 грн.;

- рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності від 05.09.2017 №, згідно з яким до позивача застосовано штрафну санкцію в сумі 340,00 грн.;

- рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності від 05.09.2017 №, згідно з яким до позивача застосовано штрафну санкцію в сумі 510,00 грн.;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 10.10.2017 №, згідно з яким до позивача застосовано штрафну санкцію в сумі 40426,08 грн.

Вказані рішення були оскаржені позивачем в адміністративному порядку.

Рішенням ДФС України від 02.11.2017 №14528/Р/99-99-11-02-02-25 скаргу позивача задоволено частково, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 05.09.2017 № та рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності від 05.09.2017 № скасовано та вважаються відкликаними з дня прийняття даного рішення. Даним рішенням зобов'язано ГУ ДФС у Київській області винести та направити нові рішення.

Рішенням ДФС України від 04.12.2017 №16101/Р/99-99-11-02-01-14 залишено без змін податкові повідомлення-рішення від 05.09.2017 №, від 05.09.2017 № та від 05.09.2017 №, а скаргу позивача без задоволення.

Однак, не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленням-рішеннями, рішеннями про застосування штрафних санкцій та вимогою про сплату боргу (недоїмки), позивач звернулась з даним позовом до суду.

Відносно доводів позивача про те, що відповідачем не дотримано порядок проведення перевірки, оскільки направлення про проведення планової виїзної перевірки були підписані раніше ніж письмове повідомлення та наказ, суд зазначає наступне.

Контролюючі органи у силу приписів підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Згідно з абзацом першим пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Документальною перевіркою, відповідно до підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України, вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок.

Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об'єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Відповідно до пункту 77.4 статті 77 Податкового кодексу України про проведення документальної планової перевірки керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу приймається рішення, яке оформлюється наказом.

Право на проведення документальної планової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки вручено під розписку або надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення копію наказу про проведення документальної планової перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки.

Згідно з пунктом 81.1 статті 81 Податкового кодексу України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, направлення на проведення такої перевірки, копії наказу про проведення перевірки, службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Цим же пунктом передбачено, що непред'явлення або не надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред'явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Отже, документальна планова виїзна перевірка платника податків проводиться за умови пред'явлення посадовими особами контролюючого органу направлення на проведення такої перевірки, копії наказу про проведення перевірки, службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Натомість недотримання контролюючим органом будь-якої з вказаних умов призначення та проведення перевірки зумовлює виникнення у платника податків права не допустити посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної перевірки.

У цьому контексті суд зазначає, що згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 24.12.2010 у справі №21-25а10, платник податку який вважає порушеним порядок та підстави призначення податкової перевірки щодо нього, має захищати свої права шляхом не допуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо ж допуск до податкової перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється податковим органом.

Тобто, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення податкового контролю щодо себе.

Водночас допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні податкової перевірки.

Суд також зауважує, що вимоги про скасування актів індивідуальної дії можуть стосуватися виключно діючих актів, адже задоволення такого позову має наслідком позбавлення його юридичної сили.

З урахуванням викладеного, вимоги платника податків про визнання протиправними дій щодо проведення перевірки можуть бути задоволені лише у тому разі, якщо до моменту винесення судового рішення не відбулося допуску посадових осіб контролюючого органу до перевірки.

Беручи до уваги, що позивач не скористався наданим йому правом не допустити посадову особу контролюючого органу до перевірки та враховуючи те, що під час розгляду справи позивачем не було надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що контролюючим органом було протиправно проведено перевірку позивача, суд приходить до висновку, що доводи позивача про те, що відповідачем не дотримано порядок проведення перевірки, є необґрунтованими.

Також, обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначила, що податкові повідомлення-рішення від 05.09.2017 №, від 05.09.2017 № та від 05.09.2017 № оскаржувались в адміністративному порядку, проте за результатами розгляду скарги податковим органом прийнято рішення з порушенням строків передбачених чинним законодавством, яким зазначені податкові повідомлення-рішення залишено без змін, а скарга без задоволення. Стверджувала, що рішення про продовження розгляду скарги вона не отримувала, що за таких обставин скарга є задоволеною, а податкові повідомлення-рішення - скасованими.

Перевіряючи такі доводи позивача, суд виходить з наступного.

Згідно положень пункту 55.1 статті 55 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення про визначення суми грошового зобов'язання платника податків або будь-яке інше рішення контролюючого органу може бути скасоване контролюючим органом вищого рівня під час проведення процедури його адміністративного оскарження та в інших випадках у разі встановлення невідповідності таких рішень актам законодавства.

Відповідно до пункту 56.1 статті 56 Податкового кодексу України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення (пункт 56.2 статті 56 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 56.3 статті 56 Податкового кодексу України скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

Під час процедури адміністративного оскарження обов'язок доведення того, що будь-яке нарахування, здійснене контролюючим органом у випадках, визначених цим Кодексом, або будь-яке інше рішення контролюючого органу є правомірним, покладається на контролюючий орган.

Обов'язок доведення правомірності нарахування або прийняття будь-якого іншого рішення контролюючим органом у судовому оскарженні встановлюється процесуальним законом (пункт 56.4 статті 56 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 56.5 статті 56 Податкового кодексу України платник податків одночасно з поданням скарги контролюючому органу вищого рівня зобов'язаний письмово повідомляти контролюючий орган, яким визначено суму грошового зобов'язання або прийнято інше рішення, про оскарження його податкового повідомлення-рішення або будь-якого іншого рішення.

Пунктом 56.8 статті 58 Податкового кодексу України визначено, що контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

У силу положень пункту 56.9 статті 56 Податкового кодексу України керівник (його заступник або інша уповноважена посадова особа) відповідного контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у пункті 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у пункті 56.8 цієї статті.

Якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або іншої уповноваженої посадової особи), така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.

Скарга вважається також повністю задоволеною на користь платника податків, якщо рішення керівника (його заступника або іншої уповноваженої посадової особи) про продовження строків її розгляду не було надіслано платнику податків до закінчення 20-денного строку, зазначеного в абзаці першому цього пункту.

Тобто, якщо протягом 20-денного строку платнику податків не надіслано вмотивоване рішення за скаргою платника податків або рішення керівника (його заступника або іншої уповноваженої посадової особи) про продовження строків її розгляду скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, не погоджуючись із податковими повідомленнями-рішеннями від 05.09.2017 №, від 05.09.2017 № та від 05.09.2017 №, 20.09.2017 через засоби поштового зв'язку звернулась до ДФС України із скаргою, в якій просила скасувати вказані рішення.

Вказана скарга була отримана ДФС України 06.10.2017 за вх. №6929/ФОП.

Рішенням ДФС України від 24.10.2017 №13962/Р/99-99-11-02-01-14 продовжено строк розгляду скарги позивача по 04.12.2017 (включно).

Судом встановлено, що рішення ДФС України від 24.10.2017 №13962/Р/99-99-11-02-01-14 позивач отримала 27.10.2017, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення за №736.

Рішенням ДФС України від 04.12.2017 №16101/Р/99-99-11-02-01-14 залишено без змін податкові повідомлення-рішення від 05.09.2017 №, від 05.09.2017 № та від 05.09.2017 №, а скаргу позивача без задоволення.

Таким чином, з наведеного слідує, що податковий орган дотримався вимог статті 56 Податкового кодексу України щодо надіслання позивачу на його адресу рішення про продовження розгляду скарги протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги.

У той же час, перевіряючи правомірність прийняття відповідачем оскаржуваних рішень, суд виходить з наступного.

Відносно податкового повідомлення-рішення від 05.09.2017 №, яке прийнято відповідачем у зв'язку з висновком про заниження податку на доходи фізичних осіб, суд зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту Акта перевірки, перевіркою правильності визначення вартості документально підтверджених витрат, пов'язаних із здійсненням підприємницької діяльності, відображених у податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2014 рік, 2015 рік та 2016 рік, встановлено, що за період з 01.01.2014 по 31.12.2016 ФОП ОСОБА_1 завищено витрати, пов'язані із здійсненням підприємницької діяльності на загальну суму 1645288,00 грн. без ПДВ, в т.ч. за 2014 рік в сумі 413088,00 грн. без ПДВ, за 2015 рік в сумі 572900,00 грн. без ПДВ, за 2016 рік в сумі 659300,00 грн. без ПДВ.

Так, в Акті перевірки податковий орган зазначив, що згідно чеків виторгів реєстратора розрахункових операцій ЕКСЕЛЛІО DMP-55L, фіскальний номер ФОП ОСОБА_1 за період з 01.01.2014 по 31.12.2016 реалізовувала товар по групах товарів, а саме: "Соки-води", "Продукти харчування", "Цигарки", "Алкогольні напої", "Пиво" та "Супровідні", що не дає можливості встановити який саме товар ФОП ОСОБА_1 реалізувала та ідентифікувати найменування, кількості та ціни реалізації за одиницю товарно-матеріальних цінностей, у зв'язку з чим неможливо встановити, що придбані товарно-матеріальні цінності віднесені до складу витрат ФОП ОСОБА_1 в податкових деклараціях про майновий стан і доходи за період з 01.01.2014 по 31.12.2016 безпосередньо пов'язані із отриманням доходів.

Отже, зі змісту Акту перевірки вбачається, що підставою для завищення витрат, пов'язаних із здійсненням підприємницької діяльності стало порушення п. 11 ст. 11 розділу ІІ Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" в частині реалізації товарів без попереднього режиму програмування найменування, цін товарів (послуг) та обліку їх кількості.

У зв'язку з цим, контролюючий орган дійшов висновку про те, що позивачем було занижено суму чистого оподаткованого доходу на загальну суму 1645288,00 грн. та, як наслідок, занижено зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 294275,76 грн.

Наведене порушення призвело до заниження позивачем бази нарахування єдиного соціального внеску та військового збору, внаслідок чого ФОП ОСОБА_1 не було утримано та перераховано до бюджету єдиний соціальний внесок у розмірі 271155,88 грн. та військовий збір у розмірі 18483,00 грн.

Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог та їх відповідність чинному законодавству, суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 162.1 ст. 162 Податкового кодексу України, платниками податку на доходи фізичних осіб є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, регулюються статтею 177 Податкового кодексу України.

Так, згідно п. 177.1 ст. 177 Податкового кодексу України, доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Відповідно до п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

За приписами п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать:

витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат;

витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обов'язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов'язкове страхування життя або здоров'я працівників у випадках, передбачених законодавством;

суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;

інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в п.п. 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Таким чином, згідно з п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України до переліку витрат фізичних осіб-підприємців, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу ("Податок на прибуток підприємств").

Згідно з п.п.14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що господарською діяльністю є діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

За приписами норм п. 44.1 і п. 44.3 ст. 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абз. 2 п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 №996-ХІV (надалі - Закон №996-ХІV), який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

В розумінні Закону №996-ХІV, первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

При цьому, згідно п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/704 (надалі - Положення), яке встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (підприємства), "господарські операції" - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону №996-ХІV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2 ст. 9 Закону № 996-ХІV).

Аналіз вищевикладених норм Закону №996-ХІV та норм Положення свідчить про те, що витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків, що також було зазначено в листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 №742/11/13-11.

При цьому, як зазначив Вищий адміністративний суд України в своїх ухвалах від 14.01.2015 №К/9991/72258/12, від 21.10.2014 №К/800/6170/14 та від 26.08.2014 №К/800/6501/14, податкове законодавство не встановлює перелік первинних документів, складенням яких мають оформлюватися ті чи інші операції. Разом з тим відповідні первинні документи повинні містити усі необхідні реквізити, визначені частинами першою, другою статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", повну інформацію про виконану господарську операцію та виступати носіями достовірних відомостей про таку операцію та її учасників.

Як вбачається з Акта перевірки, підставою для завищення витрат, пов'язаних із здійсненням підприємницької діяльності стало порушення п. 167.1 ст. 167, п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України, п. 11 ст. 11 розділу ІІ Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" в частині реалізації товарів без попереднього режиму програмування найменування, цін товарів (послуг) та обліку їх кількості.

Проте, позивач проти даного твердження податкового органу заперечувала та зауважила, що до перевірки були надані всі видаткові накладні на придбання товару, банківські виписки, квитанції про сплату товару, а облік товарів за місцем реалізації введеться згідно законодавства.

На підтвердження зазначеного позивачем долучено до матеріалів справи належним чином завірені копії первинних документів, які підтверджують правомірність формування ним витрат за рахунок коштів, сплачених за отримані товари (роботи, послуги) за період з 01.01.2014 по 31.12.2016, а саме: книгу обліку доходів і витрат, банківські виписки, товарно-транспортні накладні, накладні, видаткові накладні.

Зі змісту вказаних документів вбачається, що в них зазначено найменування товару, кількість, ціна за одиницю, тобто вказано який товар був придбаний позивачем.

Крім того, з банківських виписок вбачається, коли позивачем здійснювалась оплата за придбаний товар, що відповідає даним, які зазначені в Книзі обліку доходів і витрат у графах "Витрати, пов'язані з господарською діяльністю або провадження незалежної професійної діяльності", "Реквізити документа, що підтверджує понесені витрати", "Сума витрат, пов'язаних з придбанням товарів (робіт, послуг)", "Інші витрати, пов'язані з одержанням доходу".

За результатами дослідження вище перелічених первинних та інших документів суд дійшов висновку, що вони оформлені у відповідності до вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 №996-ХІV та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, та в повній мірі відображають зміст і характер вчинених господарських операцій.

Отже, матеріали справи свідчать, що витрати, які були понесені позивачем за результатом здійснення господарських операцій за період з 01.01.2014 по 31.12.2016 підтверджені належними документами, що оформлені згідно з вимогами чинного законодавства.

Крім того, матеріалами справи підтверджується той факт, що понесені позивачем витрати за період з 01.01.2014 по 31.12.2016 безпосередньо пов'язані з господарською діяльністю останньої, оскільки здійснювала її за видом діяльності як роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами.

В той же час, доводи відповідача про неможливість підтвердження зазначених господарських операцій та взяття до уваги наданих стороною позивача документів, оскільки останні не були надані до перевірки, суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до положень п. 44.6 ст. 44 Податкового кодексу України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Суд звертає увагу на те, що позивачем під час проведення перевірки були надані відповідачу вказані вище первинні документи, що підтверджується даними, зазначеними на в Акті перевірки, та описом документів, наданих для проведення перевірки (т. 1 а.с. 58).

З огляду на викладене, суд вважає недоведеним факт відсутності зазначених вище документів на час проведення перевірки.

Враховуючи встановлені обставини, а також те, що під час розгляду справи відповідачем не були надані належні та допустимі докази на підтвердження правомірності викладеного в акті перевірки висновку про заниження позивачем оподаткованого доходу, у той час як матеріали справи свідчать, що позивач в даному випадку здійснював податковий облік відповідно до вимог чинного законодавства, у зв'язку з чим податкове повідомлення-рішення від 05.09.2017 № є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо висновків податкового органу про неутримання та неперерахування в рахунок бюджету суми єдиного соціального внеску в сумі 271155,88 грн., суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон №2464).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону №2464 визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Відповідно до ч. 11 ст. 8 Закону №2464 єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Отже, єдиний внесок нараховується, утримується та перераховується із сум чистого доходу, який визначається виходячи із документально підтверджених витрат, пов'язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Як встановлено вище, в акті перевірки від 11.08.2017 №596/10-36-13-09/ відповідачем зазначено, що ФОП ОСОБА_1 було порушено вимоги п. 2 ч. 1 ст. 7, ст. 8, ч. 2 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" в частині заниження чистого доходу з якого відраховується єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 по 31.12.2016 на загальну суму 221208,74 грн. без ПДВ, в т.ч. за 2014 рік в сумі 98113,90 грн. без ПДВ, за 2015 рік в сумі 56587,63,00 грн. без ПДВ, за 2016 рік в сумі 66507,21 грн. без ПДВ, що призвело до заниження єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування з сум доходу від здійснення підприємницької діяльності, на який нараховується єдиний внесок в сумі 271155,88 грн., в т.ч. за 2014 рік в сумі 86219,76 грн., за 2015 рік в сумі 89995,12 грн. та за 2016 рік в сумі 94941,00 грн..

Так, зокрема, податковим органом зауважено, що позивачем занижено суми чистого оподатковуваного доходу за період з 01.01.2014 по 31.12.2016 на загальну суму 221208,74 грн., що в свою чергу призвело до заниження суми єдиного соціального внеску, що підлягає сплаті до бюджету, в сумі 271155,88 грн.

На підставі такого висновку відповідачем було прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05.09.2017 №Ф- зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 271155,88 грн. та рішення про застосування штрафних санкцій від 05.09.2017 № на суму 40426,08 грн., від 10.10.2017 № на суму 40426,08 грн., від 05.09.2017 №.

Отже, підставою для прийняття вказаних вимоги та рішень слугували твердження податкового органу про заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу за період з 01.01.2014 по 31.12.2016 на загальну суму 1645288,00 грн., і на основі яких було прийнято податкове повідомлення-рішення від 05.09.2017 №.

Враховуючи спростування судом правомірності збільшення відповідачем суми оподатковуваного доходу позивача за період з 01.01.2014 по 31.12.2016 за результатом перевірки, яка була оформлена актом від 11.08.2017 №596/10-36-13-09/, неправомірним є також донарахування позивачу суми єдиного внеску на вказану суму доходу, що тягне за собою також визнання протиправними та скасування оскаржуваних вимоги від 05.09.2017 №Ф- та рішення про застосування штрафних санкцій від 10.10.2017 №, від 05.09.2017 №.

При цьому, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 05.09.2017 №, згідно з яким до позивача застосовано штрафну санкцію в сумі 40426,08 грн., не підлягає скасуванню, оскільки рішенням ДФС України від 02.11.2017 №14528/Р/99-99-11-02-02-25 скасовано рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 05.09.2017 №.

Підпунктом 60.1.2 пункту 60.1 статті 60 Податкового кодексу України визначено, що податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо контролюючий орган скасовує раніше прийняте податкове повідомлення-рішення про нарахування суми грошового зобов'язання або податкову вимогу.

Отже, враховуючи дану норму Податкового кодексу України, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 05.09.2017 № вважається відкликаним.

Відносно податкового повідомлення-рішення від 05.09.2017 №, яке прийнято відповідачем у зв'язку з висновком про заниження військового збору, суд зазначає наступне.

З 1 січня 2015 року набрали чинності зміни, внесені Законом України від 28.12.2014 №71-VІІІ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" до Податкового кодексу України, в частині оподаткування військовим збором доходів фізичних осіб-підприємців.

Так, відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені п. 162.1 ст. 162 Податкового кодексу України, а саме:

- фізична особа - резидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи;

- фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні.

При цьому, об'єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені ст. 163 Податкового кодексу України: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Відповідно до п.п.164.1.3 п. 164.1 ст. 164 Податкового кодексу України загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходу, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 цього Кодексу, та доходів, отриманих фізичною особою, яка проводить незалежну професійну діяльність згідно зі статтею 178 цього Кодексу.

Згідно п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Отже, військовий збір нараховується, утримується та перераховується із сум чистого доходу, який визначається виходячи із документально підтверджених витрат, пов'язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Як встановлено вище, в акті перевірки від 11.08.2017 №596/10-36-13-09/ відповідачем зазначено, що ФОП ОСОБА_1 було порушено вимоги п. 177.2 ст. 177, п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України.

Так, зокрема, податковим органом зауважено, що позивачем занижено суму чистого оподатковуваного доходу за період з 01.01.2014 по 31.12.2016 в сумі 1645288,00 грн., що в свою чергу призвело до заниження суми військового збору, що підлягає сплаті до бюджету, в сумі 18483,00 грн.

На підставі такого висновку відповідачем було прийнято податкове повідомлення-рішення від 05.09.2017 №, відповідно до якого позивачу визначено суму грошового зобов'язання з військового збору в сумі 18483,00 грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 4620,76 грн.

Отже, підставою для прийняття вказаного податкового повідомлення-рішення слугували твердження податкового органу про заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу за період з 01.01.2014 по 31.12.2016 в сумі 1645288,00 грн., і на основі яких було прийнято податкове повідомлення-рішення від 05.09.2017 №.

Враховуючи спростування судом правомірності збільшення відповідачем суми оподатковуваного доходу позивача, зокрема, за період з 01.01.2014 по 31.12.2016 в сумі 1645288,00 грн., яка була оформлена актом від 11.08.2017 №596/10-36-13-09/, неправомірним є також донарахування позивачу суми військового збору на вказану суму доходу, що тягне за собою також визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 05.09.2017 №.

Крім того, при прийнятті рішення у даній справі судом враховано, що відповідно до норм статей 77, 78, 86 Податкового кодексу України, з метою забезпечення єдиного порядку відображення результатів документальних перевірок платників податків - фізичних осіб, наказом Міністерства фінансів України від 14.03.2013 №395 затверджено Порядок оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, платниками податків - фізичними особами (надалі - Порядок №395).

Суд зазначає, що розділом І Порядку №395 встановлено, що акт - службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

За результатами документальної перевірки в акті викладаються всі суттєві обставини діяльності платника податків, які стосуються фактів виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та повною мірою, з посиланнями на первинні або інші документи, які зафіксовані в обліку та підтверджують наявність зазначених фактів.

Водночас, підпунктом 2.3.2.2 Порядку №395 передбачено, що у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно: чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) діяльності платника податків та операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень; зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи з обліку, та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення.

Між тим, з описової частини акту перевірки від 11.08.2017 №596/10-36-13-09/ вбачається, що зміст встановлених у ході перевірки позивача порушень податкового законодавства зводиться лише до табличного відображення даних платника податків, самостійно задекларованих ним у податкових деклараціях та даних, встановлених у ході перевірки із зазначенням певних розбіжностей. Будь-яких розрахунків виявлених розбіжностей податковим органом не наведено, як і не наведено посилання на певні господарські операції та відповідні первинно-бухгалтерські документи.

На думку суду, наведене вказує на порушення норм чинного законодавства при складанні акту перевірки, оскільки викладені в ньому факти не ґрунтуються на документах первинного бухгалтерського обліку, що є суб'єктивним припущенням перевіряючих та порушенням відповідачем встановленого законодавством порядку проведення перевірки, а викладені відповідачем висновки в акті позивача зроблено без дослідження належних документів.

При цьому, слід зазначити, що суд не наділений повноваженнями замість податкового органу проводити перевірку показників бухгалтерської та податкової звітності суб'єктів господарської діяльності та в ході судового розгляду фактично проводити перевірку. Такі функції належать виключно відповідачу як суб'єкту владних повноважень та фіскальному органу.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 05.09.2017 №, згідно з яким до позивача застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 85,00 грн., суд зазначає наступне.

Як встановлено під час проведення перевірки, позивачем було порушено вимоги п. 11 ст. 11 розділу ІІ Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" в частині реалізації товарів без попереднього режиму програмування найменування, цін товарів (послуг) та обліку їх кількості.

Разом з тим, позивачем під час розгляду справи суду не надано жодних доказів того, що ним дотримано вимоги Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" у вказаній частині.

За таких обставин суд вважає, що податковим органом правомірно винесено податкове повідомлення-рішення 05.09.2017 №.

Щодо позовної вимоги про скасування рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності від 05.09.2017 №, згідно з яким до позивача застосовано штрафну санкцію в сумі 340,00 грн., то вона не підлягає задоволенню, оскільки рішенням ДФС України від 02.11.2017 №14528/Р/99-99-11-02-02-25 скасовано рішення про застосування штрафних санкцій від 05.09.2017 №.

Підпунктом 60.1.2 пункту 60.1 статті 60 Податкового кодексу України визначено, що податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо контролюючий орган скасовує раніше прийняте податкове повідомлення-рішення про нарахування суми грошового зобов'язання або податкову вимогу.

Отже, враховуючи дану норму Податкового кодексу України, рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності від 05.09.2017 № вважається відкликаним.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідач як суб'єкт владних повноважень належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача, не надав.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, що містила вимоги майнового характеру на суму 743 891,50 грн.

Позивач за подання позовної заяви сплатив судовий збір у загальній сумі 7 438,90 грн.

Враховуючи те, що позов задоволено частково (скасовано рішення на загальну суму 703040,42 грн.), виходячи з принципу пропорційності щодо розподілу судових витрат, частка судового збору, яка підлягає присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача становить суму 7030,40 грн.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74 - 78, 90, 143, 242 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області від 05.09.2017 № та від 05.09.2017 №.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 05.09.2017 №Ф-.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Київській області про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності від 05.09.2017 №.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Київській області про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 10.10.2017 №.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати в сумі 7030 (сім тисяч тридцять) грн. 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Київській області ().

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Василенко Г.Ю.