Справа № 826/3504/18
Суддя: Кучма А.Ю.
Дата ухвалення: 2018-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/3504/18 Суддя (судді) першої інстанції: Аверкова В.В.
Суддя-доповідач - Кучма А.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Кучми А.Ю.

суддів: Бєлової Л.В., Коротких А.Ю.

за участю секретаря: Тищенко Н.В.,

розглянувши за відсутності осіб, які беруть участь в справі, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ст. 229 КАС України у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Громадянина Таджикистану ОСОБА_4 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.06.2018 (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом Громадянина Таджикистану ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України про скасування наказу, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Громадянин Таджикистану ОСОБА_4 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України від 25.07.2017 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивача; визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 108-17 від 16.11.2017 про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби України про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання Державну міграційну службу України розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.06.2018 у задоволенні адміністративного позову Громадянина Таджикистану ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань, а також з огляду на систематичне порушення прав людини в Таджикистані вважає, що у разі повернення до країни належності, може бути арештованим чи вбитим.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачами під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Заперечення відповідачів обґрунтовані правомірністю оскаржуваного рішення, прийнятого у межах та на підставі наявних повноважень, з урахуванням того, що позивачем не доведено, що перебування в країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі.

22.08.2018 представником позивача до Київського апеляційного адміністративного суду подано заяву про відкладення розгляду справи, яка обґрунтована тим, що представник позивача знаходиться в іншому судовому засіданні по справі №826/13624/17, призначене на 22.08.2018 о 14-45 в приміщенні Київського апеляційного адміністративного суду.

Разом із тим, колегія суддів зазначає, що з наявної інформації про розгляд справ у приміщенні Київського апеляційного адміністративного суду, на час розгляду даної справи, судові засідання, зокрема по справі №826/13624/17 вже завершені, тому представник позивача мав можливість прибути на судове засідання по справі №826/3504/18, враховуючи, що вони проходять в одному приміщенні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення заяви представника позивача про відкладення розгляду справи.

Особи, які беруть участь в справі в судове засідання не з'явилися, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно з ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що Громадянин Таджикистану ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, місто Душанбе, за національністю - таджик, віросповідання - християнство,

25.07.2017 позивач звернувся до ГУ ДМС в місті Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Основною причиною звернення за захистом зазначив побоювання стати жертвою переслідування та серйозної шкоди в країні походження через політичні переконання.

В заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач зазначив, що він не може повернутися до Таджикистану через побоювання стати жертвою переслідувань за свої політичні погляди.

Згідно повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України № 197 від 25.07.2017, позивачу відмовлено у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вказане повідомлення мотивовано тим, що за результатами аналізу заяви Громадянина Таджикистану ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25.07.2017 та його попередньої заяви від 26.05.2014, причини звернення за захистом не змінились.

31.07.2017 позивачем до Державної міграційної служби України подано скаргу на відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду скарги Громадянина Таджикистану ОСОБА_4 Державною міграційною службою України прийнято рішення № 108-17 від 16.11.2017 про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби України про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач, вважаючи вищевказані рішення протиправними, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог дійшов до висновку, що відсутні підстави для повторного розгляду заяви позивача по суті та правомірність прийняття наказу про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 наведеного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В силу вимог ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною 1 ст.7 вищезазначеного Закону визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до ч.7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.ч.1, 2, 6, 8, 11, 12 ст.9 наведеного Закону розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Відповідно ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками. які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29 квітня 2009 року «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається з матеріалів справи, попередньо позивач звертався до міграційного органу з заявою - анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 26.05.2014, в якій зазначив, що покинув країну походження через побоювання переслідувань, за його політичні переконання, а також через дуже різкі і негативні висловлювання на адресу діючої влади Таджикистану.

Відповідно до наказу від 13.06.2014 № 315 Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві прийняті в оформлення документи позивача для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи та поданої заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві 12.09.2014 оформлено висновок із рекомендацією відмовити громадянину Таджикистану ОСОБА_4 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який підтримано рішенням Державної міграційної служби України № 633-14 від 21.11.2014, отже позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням позивач звернувся до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.04.2015 у справі № 826/20530/14 в задоволенні адміністративного позову було відмовлено. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2015 року вказану постанову суду першої інстанції скасовано та прийнято нову про задоволення позову. Скасовано рішення №633-14 від 21.11.2014 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, та зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяву про визнання громадянина Таджикистану ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

За результатами повторного розгляду заяви позивача ГУ ДМС України сформовано та затверджено висновок про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (вих. від 12.09.2014 у справі № 2014 KYIV 0093).

Повідомленням від 30.12.2015 №898-15 Державної міграційної служби України було відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що йому було доведено повідомленням ГУ ДМС України в м. Києві від 15.02.2016 №30.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням позивач звернувся до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.01.2017 у справі № 826/2588/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2017 в задоволенні позову відмовлено повністю.

У своїй заяві від 25.07.2017 позивач зазначив аналогічні підстави, які вже було досліджено вищевказаними судовими рішеннями, викладені в заяві від 26.05.2014, зокрема: зазначив, що він не може повернутися до Таджикистану через те, що його там будуть переслідувати за політичні переконання, оскільки він дуже різко і негативно відгукувався на адресу президента Таджикистану, його сім`ї та діючої влади. Також, позивач зазначив, що був затриманий органами служби безпеки, які намагались від нього отримати інформацію про зрадників у Таджикистані, при затриманні його били. Крім цього, зазначив, що його розшукує КДБ.

Матеріали справи свідчать, що в ході проведених співбесід з працівниками профільного управління ГУ ДМС України в м. Києві (копії протоколів співбесід від 11.06.2014, 05.08.2014 та від 15.09.2015 за № 2014 KYIV 0093) заявник повідомив наступне: «В разі повернення до Таджикистану йому буде загрожувати фізичне насилля з боку органів КДБ та ймовірне порушення кримінальної справи щодо нього, оскільки він активно підтримував опозицію діючої влади в даній країні, а саме виступав у громадському транспорті та в університеті проти незаконності виборів президента Таджикистану, допомагав розповсюджувати листівки політичного характеру в мечетях та місті Душанбе у 2013 році. В період перебування на території країни походження мали місце випадки затримання його працівниками КДБ: вперше - в 2010 році при спробі перетнути кордон Афганістану для подальшого виїзду до США; вдруге - у зв'язку з інцидентом в мечеті (став на захист неповнолітнього, який всупереч заборони намагався ввійти до мечеті); втретє - у період з 22.12.2013 по 24.12.2013 зі слів заявника, його допитували про людей, пов'язаних з революційними діями (заколот в поселенні Гарма), та його знайомство з ними. Заявник повідомив, що він не знав імен вказаних осіб та не спілкувався з ними більше двох років, після чого знайомий працівник КДБ, у якого заявник працював перекладачем, порадив йому виїхати з країни до оголошення його у розшук. Протоколи затримання/допитів у зв'язку із затриманням заявника правоохоронними органами не складалися, кримінальні справи за фактом екстремізму або внесення розрухи у конституційний стрій щодо заявника не відкривалися з причини надання хабара».

До України позивач прибув у січні 2014 року через Дубаї, де перебував протягом періоду з 25.12.2013 по 26.01.2014, легально. Зокрема, під час проведення співбесіди 15.09.2015 пояснив, що до настання дня його вимушеного відльоту з Таджикистану, збирався офіційно влаштуватися на роботу в Об'єднаних Арабських Еміратах, для чого попередньо оформив документи. Не вдовольнившись умовами працевлаштування та атмосферою міста Дубаї приїхав до України з метою подальшого переїзду до країн Європейського Союзу, однак після одруження та працевлаштування ювеліром на території України заявник вирішив залишитися у цій країні та легалізуватися шляхом отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. На утриманні має вагітну дружину (в матеріалах особової справи наявна довідка Релігійної громади незалежної помісної церкви євангельських християн-баптистів у Святошинському районі м. Києва від 07.09.2015 № 84, згідно якої позивач являється членом Церкви євангельських християн-баптистів «Храм Спасіння» та одружений на ОСОБА_6 (шляхом вінчання у даній церкві 18.04.2015)).

На підтвердження несприятливої ситуації в країні походження позивач посилався на матеріали з загальнодоступних засобів масової інформації: роздруківки неофіційних перекладів публікацій з радіо «Вільна Європа» (актуальна нині назва - радіо «Свобода»), витягу зі звіту міжнародної неурядової організації «Amnesty International», інформаційних повідомлень неурядової організації «Хьюман Райтс Вотч» та правозахисної організації «Міжнародна федерація з прав людини»).

З матеріалів справи вбачається, що позивач ніколи не був членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації, утисків на батьківщині за релігією не зазнавав. Заявник не намагався скористатися можливістю внутрішнього переміщення, і одразу виїхав з країни походження, тим самим знехтувавши можливістю переміщення всередині країни для уникнення загрози своєму життю та безпеці. При цьому суд зауважує, що позивачем не наведено жодних нових обставин, які б вказували про можливість визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів зазначає, що перебуваючи протягом місяці в іншій країні (Дубаї) позивач не звертався з вимогою про надання йому статусу біженця, а скористався цим правом лише потрапивши до України.

Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.

Посилання позивача на політичну ситуацію в країні носять загальноінформаційний характер та не підтверджують побоювання позивача повертатися у країну своєї громадянської належності, натомість, жодних доводів та доказів щодо наявності переслідувань або утисків відносно позивача, що відповідали б вимогам п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не надано.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань не є обґрунтованими, за відсутності фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними, також в матеріалах справи відсутні докази загрози життю позивача, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, з огляду на встановлені обставини.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що проаналізувавши обставини, встановлені судами у справах № 826/20530/16 та № 826/2588/16, яким позивачу відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інформацію, надану позивачем при повторному зверненні до органів ДМС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25.07.2017, відсутні обставини, які б дали підставу для повторного розгляду його заяви по суті.

Відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому обґрунтовано прийнято наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи, що наказ про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (згідно повідомлення №197 від 25.07.2017) прийнято на підставі всебічного вивчення усіх документів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та відповідачем встановлено відсутність стосовно позивача умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що спірне рішення відповідача є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України, оскільки побоювання позивача повертатися у країну своєї громадянської належності та наявність переслідувань або утисків відносно нього не підтверджено.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, не наводять нових обставин, що не досліджувалися судом першої інстанції та не спростовуються правовірність дій відповідачів.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянина Таджикистану ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.06.2018 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 27.08.2018.

Головуючий-суддя: А.Ю. Кучма

Судді: Л.В. Бєлова

А.Ю. Коротких