Справа № 826/2481/18
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2018-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 серпня 2018 року № 826/2481/18

Окружний адміністративний суду м. Києва у складі: головуючої судді Шевченко Н.М., розглянувши у письмовому порядку за правилами загального провадження адміністративну справу за позовом громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві, Державної міграційної служби України про визнання протиправним рішенням, зобов'язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В :

Громадянин Республіки Ірак - ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві (далі по тексту - відповідач 1, ГУ ДМС у місті Києві), Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач 2, ДМС України), в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 26.07.2017 №341 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1;

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 20.11.2017 №115-17 Про відхилення скарги на рішення ГУ ДМС України в місті Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачами під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся зі заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки, за твердженням останнього, у нього є об'єктивні побоювання, що у разі повернення до Республіки Ірак йому буде загрожувати небезпека в країні походження та порушення його прав та інтересів, відповідно до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач 1 у судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник відповідача 2 у судовому засіданні заперечував по суті заявлених позовних вимог, вказавши про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого у межах та на підставі наявних повноважень, з урахуванням того, що позивачем не доведено, що перебування в країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі. Крім того, на адресу суду надійшов відзив на адміністративний позов за підписом представника ДМС України Хізяк А.С., в якому останній зазначив, що територіальним органом ДМС, де розглядалася заява громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1, було належним чином проаналізовано всі подані ним відомості про його особу та причини звернення за захистом, інформація по країні походження і на підставі статті 8 Закону прийнято обґрунтоване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Зважаючи на вищевказану норму, представники позивача та відповідача 2 заявили письмове клопотання про здійснення розгляду справи в письмовому провадженні.

Так, на підставі ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України 07 червня 2018 року суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідачів, вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Як убачається з матеріалів справи, а саме з інформації, наданої заявником в заяві-анкеті та в ході проведення співбесіди, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Республіки Ірак, народився в м. Багдад (Ірак), за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин (суніт), неодружений.

Територію країни походження залишив 25.06.2006, легально, авіасполученням. В Україну прибув 10.02.2011, легально, на підставі компетентного дозволу. Документи, що посвідчують особу - відсутні.

Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся 06.07.2017 до ГУ ДМС в місті Києві. Основною причиною звернення зазначив загальну нестабільну ситуацію в Іраку та побоювання зазнати переслідувань у зв'язку з релігійною належністю.

28.07.2017 позивач отримав повідомлення від відповідача 1 №199 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі наказу ГУ ДМС в місті Києві від 26.07.2017 №341.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач 03.08.2017 подав до Державної міграційної служби України скаргу на рішення Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві від 28.07.2017.

07.02.2018 позивач отримав повідомлення від відповідача 2 №62 від 01.12.2017 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення ДМС України від 21.11.2017 №115-17.

Позивач, не погоджуючись з вказаними рішеннями відповідачів, вважаючи їх протиправними, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначений ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у якій зазначено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 12 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім'єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз'яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначена Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 №649.

Відповідно до п. 2.1 Правил №649 уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом, встановлює особу заявника; реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов'язки, а також про наслідки невиконання обов'язків; забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв'язку; перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; з'ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; проводить дактилоскопію заявника; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; роз'яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Згідно з п. 2.2 Правил №649 рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

Відповідно до 2.4 Правил №649 у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3); під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Вирішуючи спір, судом встановлено, що позивач звертається до територіального органу ДМС із відповідною заявою вдруге. На основі всебічного дослідження та аналізу його попередньої заяви ДМС прийнято рішення від 06.02.2013 № 37-13 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи відмову неправомірною, ОСОБА_1 звернувся з позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва про визнання неправомірним та скасування вищевказаного рішення ДМС.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міст Києва від 21.05.2013 у справі 826/5082/13-а позовну заяву громадянина Іраку ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.11.2013 у справі № 826/5082/13-а апеляційну скаргу громадянина Іраку ОСОБА_1 задоволено та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У подальшому, Окружний адміністративний суд міста Києва ухвалою від 30.01.2014 у справі № 826/5082/13-а позовну заяву громадянина Іраку ОСОБА_1 залишив без розгляду.

Вказану ухвалу заявник не оскаржував, із вказаного періоду перебував в Україні нелегально.

Слід також зазначити, що на у призначений час для захисту власних інтересів іноземець систематично не з'являвся, у зв'язку з чим його заяву неодноразово було залишено без розгляду.

Як убачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки про відсутність стосовно заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

У заяві ОСОБА_1 зазначив, що змушений був покинути свою Батьківщину через причини релігійного характеру, оскільки є сунітом за віросповіданням, а для сунітської общини в Іраці існує загроза. Після смерті дядька, іноземцеві надійшов лист, в якому йому погрожували вбивством, якщо останній не покине район проживання, оскільки він є сунітом.

Під час проведення співбесіди 17.07.2017 позивач зазначив, що йому погрожували у зв'язку з тим, що він є сунітом. Після війни у 2003 році до влади прийшли шиїти, вони почали розкидати листи сунітам (не конкретно заявнику, а й іншим представникам даного релігійного спрямування), де було вказано на необхідність покинути територію. Якщо людина не прислухається до зазначеного повідомлення в листі її можуть вбити.

Позивач зазначив, що йому особисто були адресовані листи з погрозами (отримував 3-4 рази), вперше заявник отримав подібний лист після війни, коли закінчилася влада ОСОБА_2, орієнтовно 2004-2005 роки.

Однак, з матеріалів справи убачається, що під час проведення співбесіди від 17.07.2017 ОСОБА_1 зазначив про те, що надати отримані листи не може, оскільки пройшло багато часу, він нічого не забрав.

З приводу звернення до поліції, у зв'язку з отриманням листів, позивач також повідомив, що не звертався, оскільки останній самостійно вирішив, що це не має сенсу, адже в тому листі були написані лише погрози і все.

Крім того, заявник повідомив, що до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, пов'язаного з расовою, національною, релігійною належністю чи політичними поглядами причетним не був.

У відповідь на запитання щодо зміни місця проживання всередині країни, позивач повідомив, що якби він змінив місце проживання всередині країни, то люди, які направили йому лист, приїхали б до нього за новою адресою, оскільки у такому випадку фігурант точно став би їх ворогом.

Проте, вказане суперечить доводам, викладеним в анкеті від 06.07.2017, в якій позивач повідомляв, що через страх бути вбитим та через неспроможність влади Іраку захистити його, змушений був покинути свій район та переїхати до району Маштан, де переховувався у свого товариша протягом двох місяців, поки не покинув країну.

Також, в анкеті від 06.07.2017 позивач повідомив, що через два тижні після смерті дядька йому надійшов лист з погрозами щодо можливого вбивства через приналежність до сунітського релігійного спрямування, у випадку, якщо останній не змінить район проживання.

Однак, з протоколу співбесіди від 17.07.2017 убачається, що дядько помер у 2006 році, а вперше заявник отримав подібного листа після війни, у 2004-2005 pp.

Разом з вказаним вище, в заяві та скарзі заявник зазначив, що причиною виїзду з Іраку є побоювання за своє життя через нестабільну ситуацію в країні походження.

Слід зазначити, що на основі проведених досліджень щодо ситуації, яка склалася в Республіці Ірак можна обґрунтовано стверджувати, що вказана країна відноситься до категорії країн міграційного ризику, оскільки безпекова ситуація у ній досить нестабільна. Водночас, у даному випадку, об'єктивне положення у Республіці Ірак необхідно аналізувати у контексті обставин справи заявника та співвідносити її з відомостями, що містяться у його заяві та у протоколі співбесіди.

У свою чергу, ОСОБА_1 не зазначив достатньо деталей щодо обставин проживання та побоювань повернення в Ірак, які можна кваліфікувати як індивідуальні переслідування щодо нього в разі повернення в країну належності.

Аналізуючи викладене, дослідивши надані докази, суд вважає, що позивачем не доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наявності підстав для прийняття Державною міграційною службою України відповідного рішення.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 26.07.2017 №341 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішення Державної міграційної служби України від 20.11.2017 №115-17 про відхилення скарги на рішення ГУ ДМС України в місті Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законними та обґрунтованими, а тому не підлягають скасуванню.

З огляду на вищевикладене у суду також відсутні підстави для зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Ураховуючи наведене, проаналізувавши норми законодавства та надавши оцінку наявним доказам у справі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 72-77, 241-246, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві, Державної міграційної служби України про визнання протиправним рішенням, зобов'язання вчинити дії відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко