Справа № 826/6376/17
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2018-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 серпня 2018 року №826/6376/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шрамко Ю.Т., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 та ОСОБА_3, про часткове скасування постанов державного виконавця.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (далі також - суд) звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі також - позивач, ТОВ «Кей-Колект») з позовом до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі також - відповідач), треті особи: ОСОБА_2 (далі також - ОСОБА_2.) та ОСОБА_3 (далі також - ОСОБА_3), в якому просить скасувати:

- постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 вересня 2012 року ВП № 32799154;

- постанову державного виконавця від 02 червня 2010 АА № 819601 в частині накладення арешту на майно: квартиру № 25, що знаходиться за адресою м.Київ, вул.Тростянецька, буд.6-є.

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірні постанови є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки на підставі них накладено арешт на майно, іпотекодержателем якого є ТОВ «Кей-Колект», що порушує переважне право на задоволення його вимог за рахунок майна іпотекодавця, який недобросовісно виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором. При цьому позивач вказує, що арешт було накладено державним виконавцем з порушенням вимог законодавства, оскільки ним не виконано обов'язок повідомити заставодержателя про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно, або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника знаходиться у заставі, та роз'яснити заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Представник позивача в судове засідання не прибув, хоча належним чином повідомлений про його проведення.

У позовній заяві позивач просив розглядати справу за відсутності представника позивача, якщо він не прибуде в судове засідання.

Відповідач на виконання вимог ухвали суду від 17 травня 2017 року письмових заперечень щодо позову та письмові докази, що стосуються спору, в тому числі копій оскаржуваних рішень, не надав. У письмовому клопотанні просив розглядати справу за відсутності його представника, зазначивши, що згідно з автоматизованою системою виконавчих проваджень у виконавчому провадженні № 32799154, в межах якого накладено арешт, «винесено постанову про повернення 28.03.2012 р. згідно п.2 ч.1 ст.17 Закону України «Про виконавче провадження». Водночас повідомлено про неможливість надати більш детальну інформацію у зв'язку із знищенням матеріалів виконавчого провадження, оскільки відповідно до пункту 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 грудня 2008 року № 2274/5, строк зберігання переданих до архіву виконавчих проваджень становить 3 роки.

Треті особи в судове засідання не прибули, своїх представників не направили, письмових пояснень щодо суті спору до суду не направили.

Відтак, розгляд справи судом здійснюється у порядку письмового провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 квітня 2007 року ОСОБА_2 уклав з Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») договір про надання споживчого кредиту № 0.

За умовами договору АКІБ «УкрСиббанк» як кредитор надає ОСОБА_2 як позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кошти, а позичальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.

В забезпечення належного виконання зобов'язання за вищевказаним кредитним договором укладено іпотечний договір від 12 квітня 2007 року № 51760 між ОСОБА_2, ОСОБА_3 (далі - іпотекодавці) та АКІБ «УкрСиббанк» (далі - іпотекодержатель), за умовами якого іпотекодавці передають в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання зобов'язання нерухоме майно, а саме квартиру № 25 за адресою: м.Київ, вул.Тростянецька, буд.6-є.

Право вимоги за кредитним договором від 06 квітня 2007 року № 0 та договором іпотеки від 12 квітня 2007 року № 51760 було відступлено ТОВ «Кей-Колект» від АКІБ «УкрСиббанк» згідно з договором факторингу від 12 грудня 2011 року та договору відступлення права вимоги від 12 грудня 2011 року, зареєстрованим в реєстрі за № 5207-5208, що підтверджується матеріалами справи (Т.1., а.с. 11-19).

Як вбачається зі змісту довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі постанови ВДВС Дарницького РУЮ у м.Києві від 02 червня 2010 року АА № 819601та постанови ВДВС Дарницького РУЮ у м.Києві від 05 вересня 2012 року ВП № 32799154 відповідно 02 червня 2010 року та 05 вересня 2012 року на квартиру № 25 за адресою: м.Київ, вул.Тростянецька, буд. 6-є накладено арешт.

Судом встановлено, що Дарницький районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві є правонаступником ВДВС Дарницького РУЮ у м.Києві.

Вважаючи, що арешт на зазначену квартиру порушує його права, ТОВ «Кей-Колект» звернулось до суду з позовом, при розгляді якого суд виходить із наступного.

Спірні правовідносини регулюються, зокрема Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (в редакції, чинній на час винесення спірної постанови), (далі - Закон № 606-ХIV), який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Статтею 1 Закону № 606-ХIV передбачено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частин першої-другої статті 5 Закону № 606-ХIV, державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець, зокрема, здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Згідно з частиною першою статті 50 Закону № 606-ХIV, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації.

Частиною першою статті 55 Закону № 606-ХIV встановлено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

В силу вимог частини другої статті 55 Закону № 606-ХIV державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов'язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Частиною шостою статті 55 Закону № 606-ХIV передбачено, що арешт застосовується: 1) для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації; 2) для виконання рішення про конфіскацію майна боржника; 3) при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб.

З наведених норм вбачається право державного виконавця накладати арешт на майно боржника з метою збереження майна останнього, що підлягає наступній передачі стягувачу або реалізації.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року № 898-IV (в редакції, на момент виникнення спірних правовідносин), (далі - Закон № 898-IV) іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі статтею 33 Закону № 898-IV, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Таким чином, іпотека виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання та спрямована на гарантування іпотекодержателю права на задоволення його вимог за рахунок визначеного сторонами майна за наявності у боржника заборгованості перед кредитором переважно перед іншими кредиторами.

Згідно з частиною першою статті 54 Закону № 606-ХIV стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Відповідно до частини третьої статті 54 вказаного Закону для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Як встановлено судом, право вимоги за кредитним договором 06 квітня 2007 року № 0 передані ТОВ «Кей-Колект» від АКІБ «УкрСиббанк» згідно з договором факторингу від 12 грудня 2011 року та договором відступлення права вимоги від 12 грудня 2011 року, зареєстрованим в реєстрі за № 5207-5208. При цьому з наданої позивачем довідки, що містить актуальну інформацію про державну реєстрацію іпотеки, вбачаться, що право вимоги іпотекодержателя ТОВ «Кей-Колект» за договором відступлення права вимоги за договором іпотеки від 12 грудня 2011 року № 5207-5208 зареєстроване на підставі рішення державного реєстратора від 14 серпня 2015 року.

Таким чином, оспорювані позивачем постанови державного виконавця про накладення арешту на вищевказану квартиру від 02 червня 2010 року та від 05 вересня 2012 винесені державним виконавцем до виникнення у позивача відповідного права вимоги на предмет іпотеки на час їх прийняття не порушували прав та інтересів позивача, прийняті на підставі та у спосіб, визначений чинним на час існування спірних правовідносин законодавством, тому суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог про скасування цих постанов.

При цьому жодних доказів щодо порушення прав АКІБ «УкрСиббанк» як іпотекодержателя станом на час винесення оскаржуваних постанов та звернення останнього з вимогами щодо усунення таких порушень суду не надано.

Таким чином, з матеріалів справи не вбачається, що оспорювані постанови, якими накладено арешт на вище вказане нерухоме майно, винесені державним виконавцем з порушенням норм законодавства, чинного на момент їх винесення, яке передбачало обов'язок державного виконавця вживати заходів примусового виконання рішень та його право накладати арешт на майно боржника.

Крім того, позивачем не надано суду доказів наявності чи відсутності у третьої особи заборгованості за договором кредиту, її розміру, а також інформації стосовно того, що сума цієї заборгованості є меншою або більшою, ніж вартість предмета іпотеки і чи дозволяє така сума задовольнити вимоги стягувача у виконавчому провадженні без шкоди потенційним інтересам ТОВ «Кей-Колект» та не вказав жодних поважних причин їх ненадання.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що дії державного виконавця стосовно прийняття спірних постанов про накладення арешту на майно належать до його повноважень та відповідають вимогам Закону № 606-ХIV.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих учасниками справи доказів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Приймаючи до уваги викладене в сукупності, керуючись нормами статей 2, 5-11, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (04071, м.Київ, вул.Межигірська, 22, ) до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (02121, м. Київ, просп. Бажана Миколи, буд, 7-Є, , треті особи: ОСОБА_2 (АДРЕСА_2 ІПН НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_2), про часткове скасування постанов державного виконавця відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Т. Шрамко