Справа № 826/17881/17
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2018-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 серпня 2018 року № 826/17881/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві
провизнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, в якому просив:

- визнати протиправними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 у повному розмірі, у якому вона була раніше призначена та зобов'язати, починаючи з 17.08.2015 року здійснити дії щодо виплати невиплаченої різниці між розміром призначеної та фактично виплаченої пенсії;

- встановити обов'язок Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві утриматись від дій або бездіяльності, які порушують право ОСОБА_1 на отримання пенсії у повному розмірі нарахованих виплат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач безпідставно відмовив позивачу у виплаті пенсії без обмежень відповідно до здійсненого перерахунку на підставі довідок про розмір грошового забезпечення, поданих до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві у 2015 та 2017 роках.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги та просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, клопотань про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника чи відкладення розгляду справи не надходило.

З огляду на наведене та враховуючи наявне клопотання позивача, суд ухвалив подальший розгляд справи продовжити в порядку письмового провадження.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, IПН НОМЕР_1, є інвалідом 2 групи (посвідчення серії НОМЕР_2 від 21.07.2014 року) та перебуває на обліку Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві.

15.04.2009 року позивач звернувся до управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі міста Києва (надалі - управління) з відповідною заявою про призначення пенсії за віком.

Як зазначає відповідач у відзиві на адміністративний позов, управлінням було здійснено призначення позивачу пенсії по інвалідності та обраховано її розмір згідно із вимогами статей 25, 27, 30, 40 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

17.08.2015 року позивач звернувся до управління з заявою про перерахунок пенсії по інвалідності відповідно до військового закону.

Перерахунок пенсії відповідача згідно вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" підтверджується розпорядженням №71330 від 19.08.2015 року, проте за твердженням відповідача її перерахунок було здійснено управлінням відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а у вказаному розпорядженні допущено помилку, а саме, що ОСОБА_1 отримує пенсію за Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", яка була виявлена під час опрацювання заяви позивача від 14.11.2017 року, та яка також мала місце у відповіді №13511/14 від 06.09.2017 року на заяву позивача від 29.08.2017 року.

Відповідач зазначив, що оскільки призначення та перерахунок пенсії позивачу здійснювались згідно Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" то відповідно до частини третьої статті 27 Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" (в редакції Закону №3668-VI від 08.07.2011 року; із змінами, внесеними згідно із Законами №911-VIII від 24.12.2015 року, №1774-VIII від 06.12.2016 року) правомірно застосовано обмеження, встановлені частиною першою статті 2 Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи".

Водночас відповідач, з посиланням на статтю 48 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", а також пункт 1 "Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженим постановою Пенсійного фонду України №3-1 віл 30.01.20017 року, зареєстрованого Міністерством юстиції України 15.02.2007 року за №135/13402, наголосив на тому, що призначення пенсії особам, які мають право на її отримання згідно закону "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", передує подання заяви до відповідних головних управлінь Пенсійного фонду України.

Позивач, звертаючись до суду з даних адміністративним позовом, вважав що своїми діями відповідач порушив його права та охоронювані законом інтереси, а саме обмежив (зменшив) розмір призначеної пенсії - не здійснив виплати більшої частини пенсії за відсутності на те відповідних підстав та документальних обґрунтувань.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" (далі по тексту - Закон) визначено, що цей Закон визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом. Держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв'язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Призначення і виплата пенсій особам, зазначеним у статті 1-2 цього Закону, здійснюються органами Пенсійного фонду України (стаття 10 Закону).

За раніше наведеним, як стверджує відповідач, спірні правовідносини виникли у зв'язку з допущеною ним помилкою, а саме що ОСОБА_1 отримує пенсію за Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", при тому що позивач з 15.04.2009 року отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування".

Однак, суд не погоджується з доводами відповідача з огляду на наступне.

Як убачається з листа управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі міста Києва №441/0-390 від 29.07.2015 року, позивач звертався в управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі міста Києва стосовно призначення пенсії згідно Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та дане звернення було розглянуто і повідомлено, що для призначення пенсії по інвалідності до заяви необхідно надати копію свідоцтва про хворобу, або довідку військово-лікарської комісії, що захворювання пов'язане із виконанням службових обов'язків, що передбачено пунктом 2.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 року (із змінами).

Також, у відповіді №13511/14 від 06.09.2017 року на заяву позивача від 29.08.2017 року, відповідач наводить розрахунок пенсії саме у відповідності до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", на що вказує позивач у відповіді на відзив та додатково наголошує, що будь-яких повідомлень про відмову в призначенні пенсії він не отримував, а натомість її призначення підтверджується розпорядженням №71330 від 19.08.2015 року.

В свою чергу, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про проведення відповідачем відповідної перевірки пенсійної справи позивача та документального оформлення її результатів.

У своєму листі №5956/14 від 04.04.2018 року у відповідь на звернення начальника Дарницького управління поліції №6922/125/48/01-2018 від 21.03.2018 року з проханням надати роз'яснення та обґрунтування щодо нарахування пенсії громадянину ОСОБА_1 (IПН НОМЕР_1), відповідач повідомляє, в тому числі, про виявлену помилку під час опрацювання заяви позивача від 14.11.2017 року та про приведення його пенсійної справи у відповідність з вимогами чинного законодавства.

Так, згідно положень статті 10 Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування" особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. У разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до цього Закону та Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", призначається одна пенсія за її вибором. При цьому різниця між розміром пенсії, на який особа має право відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", і розміром пенсії із солідарної системи відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", яка визначається в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, фінансується за рахунок коштів державного бюджету.

За приписами статті 49 Закону "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" пенсію згідно з цим Законом призначають органи Пенсійного фонду України.

Документи про призначення пенсії розглядає орган Пенсійного фонду України і не пізніше ніж у 10-денний строк з дня їх надходження приймає рішення про призначення або про відмову в призначенні пенсії.

Документом, який підтверджує призначення пенсії, є пенсійне посвідчення, що видається органом Пенсійного фонду України.

Повідомлення про відмову в призначенні пенсії із зазначенням причини орган Пенсійного фонду України видає (надсилає) заявникові не пізніше ніж протягом 5 днів після прийняття відповідного рішення.

Оскільки за твердженням позивача, відповідних документів, як того вимагало чинне законодавство, ним отримано не було, а пенсійне посвідчення серії СБ №19369 від 19.11.1996 року було видане з формулюванням "пенсія по інвалідності", то відповідачем фактично порушено право позивача на перерахунок і перехід до іншого виду пенсії за своїм рішенням.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії, а тому органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 8, частина друга статті 19 Конституції України).

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою в Конституції України виокремлюються певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави (рішення №5-рп/2002 від 20.03.2002 року, №7-рп/2004 від 17.03.2004 року).

Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано право, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (правові позиції Конституційного Суду України в таких рішеннях: №5-рп/2005 від 22.09.2005 року, №17-рп/2010 від 29.06.2010 року, №23-рп/2010 від 22.12.2010 року, №10-рп/2011 від 11.10.2011 року, №7-рп/2016 від 20.12.2016 року).

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №911-VIII від 24.12.2015 року (набув чинності 01.01.2016 року), частина п'ята статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2262-XII від 09.04.1992 року доповнена реченням: "Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень".

Згідно з пунктом 2 розділу 2 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №911-VIII від 24.12.2015 року, дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 1 січня 2016 року.

Відповідно до матеріалів справи, пенсію позивачу було призначено в листопаді 1996 року (посвідчення серії СБ №19369 від 19.11.1996 року).

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №1774-VIII від 06.12.2016 року (набув чинності 01.01.2017 року) у частині сьомій статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2262-XII від 09.04.1992 року слова і цифри "у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року" замінено словами і цифрами "по 31 грудня 2017 року".

Рішенням Конституційного суду України №7-рп/2016 від 20.12.2016 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2262-XII від 09.04.1992 року зі змінами, а саме:

- частина сьома статті 43, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень;

- першого речення частини першої статті 54, відповідно до яких тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", ";Про прокуратуру", ";Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються;

- положення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 року №2262-XII зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до положень статті 152 Конституції України, закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, положення частини сьомої статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2262-XII від 09.04.1992 року зі змінами, щодо встановлення максимального розміру пенсії не більше десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, та щодо встановлення максимального розміру пенсії тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, не більше 10740 гривень, - втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 20.12.2016 року.

Суд враховує те, що Законом України №911-VIII від 24.12.2015 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (набув чинності 01.01.2016 року), частину п'яту статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2262-XII від 09.04.1992 року доповнено реченням такого змісту: "Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень".

Після чого, Законом України №1774-VIII від 06.12.2016 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (набув чинності 01.01.2017 року), у частині сьомій статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2262-XII від 09.041992 року слова і цифри "у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року" замінено словами і цифрами "по 31 грудня 2017 року".

Разом з тим, пунктом 2 розділу 2 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №911-VIII від 24.12.2015 року передбачено, що дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 1 січня 2016 року.

Отже, вищевказані положення Закону щодо обмеження максимальним розміром пенсії не може застосовуватися у відношенні до позивача.

Крім того, Конституційним Судом України визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення законодавства, якими був обмежений максимальний розмір пенсії. Внесення в подальшому змін до Закону шляхом зазначення іншого часового періоду, протягом якого діють обмеження максимального розміру пенсії, за аналогією є неконституційними, оскільки вирішальне значення має не період дії обмеження, а сам факт обмеження прав особи на отримання пенсії у відповідному розмірі.

Як передбачено статтею 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір, водночас частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватись Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи інших людей.

Крім того, згідно частини першої та другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У відповідності до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію прав та основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Суд) як джерело права.

Право на виплати зі сфери соціального забезпечення було включено до змісту статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вперше у рішенні у справі "Міллер проти Австрії" від 16.12.1974 року, де Суд встановив принцип, згідно з яким обов'язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду була підтверджена і у рішенні "Гайгузус проти Австрії" від 16.09.1996 року, якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, в свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.

Відповідно до правової позиції Європейського суду у справі "Кечко проти України" (рішення від 08.11.2005 року), в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 року (справа №21-1465а15), згідно якої спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З урахуванням вище зазначеного, суд приходить до висновку, що позовна вимога визнати протиправними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 у повному розмірі, у якому вона була раніше призначена та зобов'язати починаючи з 17.08.2015 року здійснити дії щодо виплати невиплаченої різниці між розміром призначеної та фактично виплаченої пенсії є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Водночас, стосовно твердження відповідача у відзиві на адміністративний позов про залишення без розгляду позовних вимог за період з 17.08.2015 року по 27.06.2017 року, тобто про порушення позивачем строків, встановлених статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що згідно частини першої даної статті позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно, частина друга статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" містить положення про те, що нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Згідно частини другої статті 87 Закону України "Про пенсійне забезпечення" суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Буквальне тлумачення наведеної норми права дає підстави вважати, що ця норма закону стосується вже нарахованих сум пенсій за минулий час, однак не виплачених з вини ПФУ.

Таке ж правило закріплене частиною другою статті 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", у якій йдеться про те, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Таким чином, положення наведених норм права регулюють виплату за минулий час уже нарахованих пенсій, однак не виплачених з вини ПФУ або своєчасно не отриманих пенсіонером, на виплату яких він мав право, з власної вини.

Вказана правова позиція міститься в ухвалах Вищого адміністративного суду України №К/800/44893/14 від 12.04.2016 року, №К/800/22008/16 від 23.03.2017 року.

Також, позивач у відповіді на відзив вказує на те, що про порушення свого права на пенсійні виплати він дізнався з листа відповідача від 06.09.2017 року, а тому визначений строк звернення до суду на момент подачі позову порушено не було.

Попри це, вимога встановити обов'язок Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві утриматись від дій або бездіяльності, які порушують право ОСОБА_1 на отримання пенсії у повному розмірі нарахованих виплат не може бути задоволеною, оскільки таке рішення суд вважає передчасним та втручанням в дискреційні повноваження відповідача на майбутнє.

Суд звертає увагу, що ясність судового рішення полягає у логічному, чіткому, переконливому і зрозумілому викладенні змісту рішення, оскільки недотримання цих вимог може ускладнити або взагалі унеможливити її виконання. Чіткість викладу передбачає, зокрема, що терміни, вжиті у судовому рішенні, відповідають тому змістові, що вони мають за законодавством України; такі терміни чітко співвідносяться із поняттями, які вони позначають; текст правової норми, застосованої судом, відтворюється без перефразовування і при цьому ясно, де наводиться правова норма, а не суд дає своє тлумачення її змісту. Судове рішення не повинно містити положень, які б суперечили або виключали одне одного, ускладнювали чи унеможливлювали його виконання.

Відповідно до абзацу першого частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 1 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

З системного аналізу вказаних норм Кодексу адміністративного судочинства України можна дійти висновку, що законодавством передбачено право суду, у випадку визнання протиправним та скасування індивідуального акту чи окремих його положень, зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Так, Європейський суд з прав людини у пункті 50 рішення від 13.01.2011 року (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява №28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), підпункуту 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, пункт 45, від 10.07.2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, пункт 25, ECHR 2002-II).

В даному випадку, задоволення позовної вимоги визнати протиправними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 у повному розмірі, у якому вона була раніше призначена та зобов'язати починаючи з 17.08.2015 року здійснити дії щодо виплати невиплаченої різниці між розміром призначеної та фактично виплаченої пенсії, є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Таким чином, враховуючи вищевикладене в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи, що обставини справи, які, відповідно до законодавства, повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, суд приходить до висновку, що в позовній заяві наведені обставини, які підтверджуються достатніми доказами, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

в и р і ш и в:

1. Позов ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві - задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 у повному розмірі, у якому вона була раніше призначена та зобов'язати починаючи з 17.08.2015 року здійснити дії щодо виплати невиплаченої різниці між розміром призначеної та фактично виплаченої пенсії.

3. В решті позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко