Справа № 212/7438/16-а(2-а/212/36/17)
Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2018-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

30 серпня 2018 року

м. Київ

справа №212/7438/16-а(2-а/212/36/17)

адміністративне провадження №К/9901/30151/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Стародуба О.П.,

суддів - Гриціва М.І., Кравчука В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Криворізького північного об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області на постанову Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 10.01.2017р. (суддя - Дехта Р.В.) та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2017р. (судді: Божко Л.А., Круговий О.О., Лукманова О.М.) у справі за позовом ОСОБА_2 до Криворізького північного об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Криворізького північного об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, в якому просила визнати протиправними дії щодо відмови у призначені пенсії за вислугу років згідно із ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII та зобов'язати відповідача призначити їй пенсію згідно зі статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII в розмірі 90% суми щомісячного заробітку, починаючи з 02.11.2016р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неправомірно відмовив їй у призначенні пенсії згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. №1789-XII (в редакції Закону від 12.07.2001 р. № 2663-ІІІ), чим порушено її право на пенсійне забезпечення при наявності 20 років вислуги.

Постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 10.01.2017р., залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2017р. позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправними дії відповідача щодо відмови у призначені позивачу пенсії за вислугу років згідно із ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII від 05.11.1991р.

Зобов'язано відповідача призначити позивачу пенсію за вислугу років згідно зі статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII від 05.11.1991р. в розмірі 90% суми щомісячного заробітку, починаючи з 02.11.2016р.

З такими рішеннями судів першої та апеляційної інстанції не погодився відповідач, подав касаційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції, та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування касаційної скарги відповідач посилається на те, що відповідно до ст. 86 Закону України від 14.03.2014р. №1697-УП «Про прокуратуру» прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років у період з 01.10.2016р. по 30.09.2017р. не менше 23 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років. Крім того, норми щодо пенсійного забезпечення прокурорів скасовано Законом України від 02.03.2015р. № 213-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» з 01.06.2015р.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права суд приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

В ході розгляду справи судами встановлено, що позивач в період з 01.09.1991р. по 27.07.1994р. навчалась на денному відділенні в Національній юридичній академії імені Ярослава Мудрого, з 27.07.1994р. по 01.08.1999р. на заочному відділенні і отримала вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобула кваліфікацію юриста.

Відповідно до трудової книжки позивач з 19.06.1996р. та по час звернення до суду працює в органах прокуратури України.

Позивач 02.11.2016р. звернулась до відповідача з заявою про призначення їй пенсії за вислугу років згідно зі ст. 50-1 Закону України № 1789-VII «Про прокуратуру» в розмірі 90 % суми щомісячного заробітку. Загальний стаж роботи позивача на момент звернення 02.11.2016р. склав 26 років 9 місяців 29 днів, стаж за вислугу років 21 рік 9 місяців 28 днів, в тому числі стаж роботи на посадах працівника прокуратури 20 років 4 місяці 13 днів.

Листом відповідача від 15.11.2016р. позивачу повідомлено про відсутність підстав для призначення пенсії, оскільки згідно документів наданих для визначення права (копії трудової книжки, копії диплома про навчання, свідоцтва про народження дочки, копії довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру), загальний стаж роботи склав 26р. 09 міс. 29дн., стаж за вислугу років 21р.09 міс.29дн. в тому числі стаж роботи на посадах працівника прокуратури 20р. 04міс.13дн.

Відповідно п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213 з 01.06. 2015р. у скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким спеціальні пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України, зокрема «Про прокуратуру».

Таким чином, з 01.06.2015р. пенсія в порядку та на умовах, визначених вище вказаним законом, не призначаються.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у частині 1 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 05.11.1991р., що діяла до 01.10.2011р.) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 % від суми їхньої місячної заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 % місячного заробітку. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв'язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що станом на час подання позивачем заяви до відповідача про призначення пенсії стаж позивача за вислугу років складав 21 рік 9 місяців 28 днів, в тому числі стаж роботи на посадах працівника прокуратури 20 років 4 місяці 13 днів, а тому стаж роботи позивача на момент звернення з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України від 05.11.1991р. №1789- XII «Про прокуратуру» становив більше 20 років.

Суди попередніх інстанцій також дійшли висновку про те, що позивач має право на призначення пенсії відповідно до положень ч. 1 ст. 50 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції від 05.11.1991р., що діяла до 01.10.2011р.), оскільки на час роботи позивача на посадах в органах прокуратури для нього діяли гарантії пенсійного забезпечення як для працівника прокуратури, а зміни в законодавстві, які суттєво звужують соціальні права і суперечать Конституції України, не можуть бути підставою для відмови у призначенні пенсії.

Крім того, суди виходили з того, що в пунктах 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності, а тому в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мав законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися на нормах статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), і які були звужені статтею 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII.

Однак, з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій колегія суддів не погоджується з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

Так, у частині 1 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 05.11.1991р., що діяла до 01.10.2011р.) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 % від суми їхньої місячної заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 % місячного заробітку. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв'язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Законом України № 3668-УІ "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", який набрав чинності з 01.10.2011р., внесено зміни до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, зокрема змінено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права. Встановлено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років.

З 15.07.2015р. стаття 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991р. №1789-XII щодо права на пенсійне забезпечення за вислугу років втратила чинність, у зв'язку із набранням чинності нового Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р.

Таким чином, оскільки позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії 02.11.2016р. спірні правовідносини підлягають вирішенню за нормами Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. №1697-VI.

У частинах 1, 2 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Таким чином, станом на дату звернення позивача до Пенсійного фонду необхідними умовами для призначення їй пенсії за вислугу років були: а) вислуга років - 23 роки; б) стаж на посадах прокурорів - 13 років.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що стаж вислуги років позивача станом на час звернення до відповідача складав 21 рік 9 місяців 28 днів, в тому числі стаж роботи на посадах працівника прокуратури 20 років 4 місяці 13 днів, тобто є меншим від 23 річного стажу, визначеного ч. 1 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII, що не надає право позивачу на призначення пенсії за вислугу років.

Посилання судів попередніх інстанцій на те, що зміни в законодавстві, які звужують зміст та обсяг існуючих прав не повинні застосовуватися є безпідставним, оскільки у період дії ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII у редакції від 26.07.2001р., що діяла до 30.09.2011р., пенсії призначалися прокурорам і слідчим зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років. Станом на 30.09.2011р. у позивача був відсутній стаж роботи 20 років, а тому, у період дії ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII у редакції від 26.07.2001р. позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, у зв'язку з чим при прийнятті Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII не відбулося звуження змісту та обсягу існуючих прав позивача.

У справі "Суханов та Ільченко проти України" (рішення від 26.06.2014, п. 35) Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин "законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися ст.1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

Суд звертає увагу, що у спірних правовідносинах вимоги позивача не мають достатнього підґрунтя у національному законодавстві, оскільки зазнали змін норми законодавства щодо призначення пенсій працівникам органів прокуратури, а також немає усталеної практики національних судів на підтримку аналогічних скарг заявників. З огляду на це, у позивача не було "законних сподівань", які могли б підпадати під дію ст. 1 Першого протоколу.

Крім того у рішенні Європейського суду з прав людини від 03.06.2014 у справі "Великода проти України" Суд розглянув скаргу за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції на припинення виплати заявниці державними органами пенсії у розмірах, встановлених рішенням національного суду від 19.01.2010 після внесення у 2011 році змін до законодавчих актів. Суд дійшов висновку про відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку Суд дійшов за відсутності доказів того, що ці зміни внесені не у відповідності до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними.

Верховний Суд у постановах від 14.02.2018р. у справі 752/20817/16-а та від 21.02.2018р. у справі 211/3177/17 вже висловлював правову позицію стосовно застосування ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-XII у редакції від 26.07.2001р., що діяла до 30.09.2011р.

Відповідно до частини 1 статті 351 КАС України, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини 3 цієї статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Таким чином, оскільки судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Касаційну скаргу Криворізького північного об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області - задовольнити.

Постанову Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 10.01.2017р. та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2017р. скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Криворізького північного об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

О.П. Стародуб

М.І. Гриців

В.М. Кравчук