Справа № 515/1121/18     
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2018-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 515/1121/18
УХВАЛА
31 серпня 2018 року м. Одеса
Суддя Одеського окружного адміністративного суду Потоцька Н.В., розглянувши матеріали адміністративної справи:
про: визнання рішення не чинним, дій незаконними,
Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 25.07.2018 р. до Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Татарбунарської міської ради, Виконавчого комітету Татарбунарської міської ради треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 в якому позивачі просить:
-визнати незаконним та нечинним рішення Татарбунарської міської ради Одеської області №822-V від 25 жовтня 2010 року про передачу у власність ОСОБА_3, земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, розташованої в місті Татарбунари Одеської області по вулиці Скальській, 12-б;
- визнати незаконним та нечинним рішення виконавчого комітету Татарбунарської міської ради народних депутатів №521 від 18 грудня 1997 року в частині передачі у власність ОСОБА_3, земельної ділянки загальною площею 0,16 га розташованої в місті Татарбунари Одеської області по вулиці Скальській, 12-б;
- визнати незаконним узгодження відповідачем, Татарбунарською міською радою Одеської області меж земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, розташованої в місті Татарбунари Одеської області по вулиці Скальській, 12-б при передачі її у власність ОСОБА_3;
- визнати незаконним посвідчення відповідачем, Татарбунарською міською радою Одеської області, акту прийому-передачі межових знаків від 06 вересня 2010 року при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право ОСОБА_3 на земельну ділянку №12-б по вулиці Скальській в місті Татарбунари Одеської області.
Вирішуючи питання, викладені у ч.1 ст. 171 КАС України, суд приходить до висновку, що поданий позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.
Згідно ст. 3 КАС України, порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.
Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є те, що вона повинна містити у собі публічно - правовий спір.
Приписами ст. 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, предметом позову в цій справі є визнання незаконним та не чинним рішення виконавчого комітету Татарбунарської міської ради народних депутатів №521 від 18 грудня 1997 року в частині передачі у земельної ділянки.
Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з'ясовувати, у зв'язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.
Такий спір має вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 розділу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21 грудня 2010 року ).
В даній справі відсутній публічно-правовий спір між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та Татарбунарською міською радою, Виконавчим комітетом, оскільки оскаржувані рішення і дії жодним чином не порушують прав та законних інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин.
Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» (заява № 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».
Саме на таке застосування норм процесуального закону вказує Верховний Суд у своїй постанові від 11.04.2018 року по справі № 820/583/16 (провадження №11-247апп-18), висновки якого суд застосовує до спірних правовідносин по цій справі згідно положень ч.5 ст.242 КАС України, оскільки предмет спору по справі, яка переглядалась Верховним Судом та по цій справі є тотожними.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 р. вказав, що словосполучення встановлений законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття суд, встановлений законом у частині першій статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…). З огляду на це не вважається судом, встановленим законом орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних судах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд який розглянув справу не віднесену до його юрисдикції, не може вважатись судом, встановленим законом у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.
Крім того, суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявна ухвала Татарбунарського районного суду Одеської області від 21.03.2018 р. про закриття провадження по справі № 515/1103/14-а за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Татарбунарської міської ради Одеської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання незаконними та не чинними рішень Татарбунарської міської ради Одеської області.
Вказана ухвала мотивована наступним: оскільки предметом оскарження у даній справі є рішення Татарбунарської міської ради народних депутатів від 18.12.1997 року №521 та рішення міської ради від 25.10.2010 року №822-У про надання третій особі ОСОБА_3 у власність земельної ділянки, розташованої по вул. Скальська, 12-б в м. Татарбунари Одеської області (тобто ненормативний акт, який вичерпав свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності передачі земельної ділянки у власність третьої особи має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне. Тому, даний спір не є публічно-правовим і не підпадає під визначення справи адміністративної юрисдикції.
Ухвала була оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду, який постановою від 20.06.2018 р. ухвалу Татарбунарського районного суду Одеської області від 21.03.2018 р. залишено без змін, підтвердивши, що вказана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо: позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись ст. 170 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Татарбунарської міської ради, Виконавчого комітету Татарбунарської міської ради треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання рішення не чинним, дій незаконними.

Розяснити позивачам, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом пятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали.

Пунктом 15.5 розділу VII «Перехідні положення» КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий суддя Потоцька Н.В.