Справа № 807/98/18
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2018-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2018 рокуЛьвів№ 876/4471/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Макарика В.Я., Судової-Хомюк Н.М.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 травня 2018 року про залишення позовної заяви без розгляду, постановлену суддею Гаврилко С.Є. у м. Ужгород Закарпатської області о 14:43, повний текст якої складений 04 травня 2018 року, у справі № 807/98/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тячівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

12 лютого 2018 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача - Тячівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області, у якому просив визнати протиправними та скасувати рішення №196 від 23 травня 2013 року про утримання сум пенсії, надміру виплачених пенсіонерам внаслідок зловживання з їх сторони, зобов'язати виплатити грошові суми пенсії, утримані, починаючи з 01 червня 2013 року.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що оскаржуваним рішенням порушено його права, свободи та інтереси, оскільки відповідачем, починаючи з 01.06.2013, щомісячно отримується 20% від розміру отримуваної позивачем пенсії. Жодних письмових повідомлень про причини, підстави утримання грошових сум з пенсії від пенсійного органу не отримував. Позивач, встановивши зменшення суми отримуваної пенсії, звернувся до пенсійного органу із заявою про надання інформації. Зазначає, що про наявність рішення комісії №196 від 23.05.2013 про утримання з пенсії суми переплати дізнався із відповіді Тячівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області на його звернення. При цьому, самого рішення про утримання надміру сплачених сум пенсії надано не було. Належним чином засвідчену копію рішення пенсійного органу №196 від 23.05.2013 було отримано лише 29 грудня 2017 року на адвокатський запит №60 від 15.12.2017.

Покликання пенсійного органу на ненадання при первинному призначенні пенсії звітів про підприємницьку діяльність за періоди 01.01.2002-31.12.2003, 01.03.2004-31.03.2005, 01.05.2005-31.05.2005, 01.08.2005-31.01.2008 до пенсійного органу, що в подальшому при перерахунку пенсії за даними персоніфікованого обліку вплинуло на показник коефіцієнту заробітної плати та відповідно на розмір пенсії в сторону зменшення, як на підставу для утримання надміру виплачених сум пенсії, позивач вважає необґрунтованими.

На думку позивача, при первинному зверненні за призначеням пенсії, її розмір був обчислений у встановленому законом порядку, виходячи з розміру середньомісячного заробітку за період трудового стажу, у відповідності до вимог «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Крім того, позивач зазначає, що оскільки виплата йому пенсії проведена відповідачем добровільно, законно, на підставі всіх належних документів, за відсутності рахункової помилки та за відсутності недобросовісності з його боку, рішення про утримання сум пенсії є протиправним.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 травня 2018 року адміністративний позов залишено без розгляду.

Ухвала мотивована тим, що позивач звернувся до суду з позовом з пропуском шестимісячного строку звернення до суду, встановленого ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою суду, позивач оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з неповним з»ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржувану ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що вирішуючи питання про поважність пропущення строку звернення до адміністративного суду, судом першої інстанції не враховано, що копію оскаржуваного рішення відповідачем надіслано не було та про його прийняття не повідомлено, жодних письмових повідомлень про підстави утримання грошових сум з пенсії від пенсійного органу не отримано. Про факт та підстави утримання з пенсії грошових сум скаржнику стало відомо із відповіді №51/В-17 від 15.11.2017 на звернення до пенсійного органу. Належним чином засвідчену копію оскаржуваного рішення відповідачем було скеровано лише 29.12.2017 на адвокатський запит №60 від 15.12.2017.

Зазначене унеможливило оскарження рішення пенсійного органу у встановленому законом порядку та у строки. Крім того, матеріали справи містять докази, що підтверджують наявність інвалідності та тяжких захворювань, однак судом не надано їм належної правової оцінки.

Разом з тим, зауважує, що ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 березня 2018 року було поновлено строк звернення до суду з адміністративним позовом до Тячівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.

В судове засідання сторони не з'явились, хоча були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи у суді, а тому суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та відповідно до вимог ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Тячівському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Закарпатської області як одержувач пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

23 травня 2013 року пенсійним органом прийнято рішення №196 «Про утримання сум пенсій, надміру виплачених пенсіонерам внаслідок зловживання з їх сторони» у пенсійній справі №163361 ОСОБА_1, зі змісту якого слідує, що сума переплати песії, що утворилась за період з 01.06.2009 по 30.05.2013, становить 33031,68 грн. Пенсійним органом вирішено утримувати переплату в розмірі 20% пенсії ОСОБА_1 щомісячно до повного погашення.

На звернення позивача, Тячівським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Закарпатської області листом №51/В-17 від 15.11.2017 роз»яснено, що переплата пенсії виникла у зв'язку із зміною індивідуальних відомостей про застраховану особу, а саме: при первинному призначені 21.02.2008 пенсії ОСОБА_1 не було подано звіти про підприємницьку діяльність до Пенсійного фонду за періоди з 01.01.2002 по 31.12.2003, з 01.03.2004 по 31.03.2005, з 01.05.2005 по 31.05.2005, з 01.08.2005 по 31.01.2008. В подальшому при перерахунку пенсії за даними персоніфікованого обліку розмір пенсії було відкориговано. Згідно рішення комісії №196 від 23.05.2013 з ОСОБА_1 утримуються суми переплати пенсії.

На адвокатський запит адвоката Рішко П.М. №60 від 15.12.2017, Тячівським об'єднаним управлінням листом №7117/05 від 29.12.2017 надіслано засвідчені копії документів, на підставі який було призначено пенсію, та документів, на підставі яких було прийняте рішення про утримання грошових сум з пенсії ОСОБА_1

Позивач, вважаючи рішення пенсійного органу «Про утримання сум пенсій, надміру виплачених пенсіонерам внаслідок зловживання з їх сторони» №196 від 23.05.2013 протиправним, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Реалізація порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред'явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Згідно з ч.1, ч.2 ст. 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Оскільки законами з питань пенсійного забезпечення не встановлено інших строків звернення до суду за захистом порушених прав, до спірних правовідносин слід застосовувати положення ч. 2 ст. 122 КАС України, якими передбачено шестимісячний строк звернення до суду.

Даною нормою визначено, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналіз наведених норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що законодавець передбачив, що в разі, якщо особа не знала про допущене порушення, але з певної дати повинна була про нього дізнатись, перебіг строку обчислюється саме з моменту, коли особа повинна була дізнатись про відповідне порушення її прав.

Слід зазначити, що суд, оцінюючи обставини, що перешкоджали особі здійсненню права на своєчасне звернення за захистом порушених прав, свобод та інтересів, повинен виходити з оцінки та аналізу всіх наведених у заяві доводів.

Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб'єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.

Таким чином, умовами застосування наслідків пропуску строку звернення до суду є насамперед його пропуск, відсутність заяви про поновлення строку, а у разі подання заяви про поновлення строку - відсутність поважних причин його пропуску.

Щодо визначення, власне, поважності причин пропуску строку звернення до суду, то суд апеляційної інстанції звертає увагу, що законодавством не встановлено перелік випадків, які можуть розцінюватись судом як поважні причини пропуску строків, а тому, відповідно, вирішення цього питання знаходиться у виключній компетенції суду, до якого з адміністративним позовом звертається позивач.

Разом з тим, поважними причинами пропуску строку звернення до адміністративного суду є наявність обставин, які створили об'єктивні перешкоди для звернення особи з адміністративним позовом і подолання яких для цієї особи було неможливим або ускладненим.

Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними в конкретній справі залежить від вказаних у позовній заяві причин, підтверджених відповідними засобами доказування, та доданих до неї матеріалів.

В контексті наведених правових норм, колегія суддів звертає увагу на те, що з самого визначення поняття пенсії слідує, що ці виплати здійснюються на постійній основі, один раз на місяць протягом невизначеного періоду часу.

Водночас судом враховано, що у разі коли виплати є регулярними, про своє порушене право позивач дізнається при настанні дати проведення відповідної виплати.

Враховуючи наведене, апеляційний критично оцінює покликання ОСОБА_1 на те, що строк звернення до адміністративного суду пропущено з поважних причин, оскільки отримуючи з 01.06.2013 щомісячно пенсію у нижчому розмірі, йому було відомо про порушення його прав, свобод та інтересів, що позивачем не заперечується.

Виявлення наміру отримати судовий захист порушеного права не надає права позивачу на пропуск строку звернення до адміністративного суду та не збільшує обсяг його процесуальних прав, встановлених законом.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Відповідно до частини 2 ст. 6, частин 1, 2 ст.7 КАС України суд при вирішенні справи застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Водночас судом апеляційної інстанції також враховано, що адміністративний суд керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У справах «Стаббігс та інші проти Великобританії», «Девеер проти Бельгії» Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

У Справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Також прецедентна практика Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Круз проти Польщі» виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

В даному випадку, позивачем не зазначено обґрунтованих причин пропущення строку звернення до адміністративного суду та не надано доказів на підтвердження того, що існували певні об'єктивні обставини, що перешкоджали йому скористатися правом на звернення до адміністративного суду у встановлений законом строк.

В силу ч. 4 ст. 123 КАС України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Враховуючи істотний пропуск позивачем строку звернення до суду та відсутність достатніх підстав для визнання причин пропуску поважними, колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для застосування процесуальних наслідків, передбачених ч.4 ст.123 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись статтями 122, 123, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 травня 2018 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 807/98/18 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді В. Я. Макарик
Н. М. Судова-Хомюк
Постанова складена в повному обсязі 27.08.2018.