Справа № 805/3766/18-а
Суддя: Кошкош О.О.
Дата ухвалення: 2018-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

23 серпня 2018 р. Справа №805/3766/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кошкош О.О., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Донецької області про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання направити відповідь на звернення,

ВСТАНОВИВ:

24 травня 2018 року позивач, ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1, 85102, АДРЕСА_1), звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Прокуратури Донецької області (ідентифікаційний код 25707002, 87500, місто Маріуполь, вулиця Університетська буд.6). Просив визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Прокуратури Донецької області щодо не направлення відповіді на звернення від 30.03.2018; зобов'язати направити рекомендованим листом відповідь на звернення від 30.03.2018. В обґрунтування зазначив, що згідно відповіді з Адміністрації Президента України звернення ОСОБА_1 від 30.03.2018 направлено за належністю до відповідача для подальшого розгляду. Однак, станом на 21.05.2018 відповіді не надійшло.

7 червня 2018 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

10 липня 2018 року до суду надійшов відзив, в якому відповідач просив відмовити у задоволені позовних вимог, зазначивши, що відповідь на звернення ОСОБА_1 від 30.03.2018 надіслана рекомендованим листом у зв'язку з чим відсутній предмет спору. При цьому, спірне звернення стосувалося виконання ухвали слідчого судді про зобов'язання внести до Єдиного реєстру судових розслідувань відомостей щодо вчинення кримінального провадження та ознайомлення з кримінально-процесуальними правами, отже воно є кримінально-процесуальним та на нього не поширюється Закон №393/96-ВР, у зв'язку з чим суд не може надавати оцінку законності відповіді в порядку адміністративного судочинства України. Просив закрити провадження у справі.

22 серпня 2018 року у судове засідання позивач не з'явився, надав клопотання про розгляд справи без його участі; представник відповідача до суду з'явився, надав клопотання про проведення судового засідання в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, доводи позовної заяви, заперечень, суд з'ясував наступні обставини справи.

ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) зареєстрований за адресою: 85102, АДРЕСА_1

30 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Президента України із проханням повідомити який слідчий проводить розслідування по кримінальному провадженню та вказати засоби зв'язку зі слідчим, зобов'язати слідчого ознайомити з процесуальними правами та допитати ОСОБА_1 у якості потерпілого.

3 квітня 2018 року листом №22/015581-05 адміністрацією Президента України повідомлено про те, що звернення ОСОБА_1 надіслано за належністю на розгляд до Прокуратури Донецької області.

26 квітня 2018 року Прокуратурою Донецької області надана відповідь №17/1-1285вих18, яка надіслана на адресу ОСОБА_1 рекомендованим листом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» указав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Згідно із ч.1 п.1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Проте юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи, що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства (пункт 2 частини третьої статті 17 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

В той же час юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи, що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.

В адміністративному позові ОСОБА_1 зазначив про те, що підставою звернення є ненадання відповіді на заяву від 30 березня 2018 року в якій він просив:

- повідомити який слідчий проводить розслідування по кримінальному провадженню

- вказати засоби зв'язку зі слідчим,

- зобов'язати слідчого ознайомити з процесуальними правами та допитати ОСОБА_1 у якості потерпілого.

Отже, посилання позивача на те, що він звернувся до Президента України в порядку Закону № 393/96-ВР є безпідставними, оскільки зі змісту вказаного вище звернення вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до відповідача в порядку КПК України із заявою в рамках досудового розслідування в кримінальному провадженні.

Відповідно до частини першої статті 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Статтею 2 цього Кодексу визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі статтею 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування визначено у параграфі 1 глави 26 КПК України.

Конституційний Суд України в Рішенні від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001 зазначив, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості та не належить до управлінської сфери.

У Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 Конституційний Суд України вказав, що, здійснюючи перевірку заяв і повідомлень про злочини, прокурор, слідчий, орган дізнання діють до порушення кримінальної справи, однак вдаються до тих же способів і прийомів, що й під час збирання доказів у кримінальній справі. Отже, правовідносини, що мають місце під час розгляду заяв про злочини, за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними. Тому перевірка скарг на рішення, дії чи бездіяльність вказаних суб'єктів владних повноважень має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у кримінальній справі, тобто судом із розгляду кримінальних справ. Зазначене обумовлює висновок, що компетентним національним судом, до юрисдикції якого належить розгляд скарг щодо прийняття рішень, вчинення дій або допущення бездіяльності суб'єктом владних повноважень стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини, є суд, який спеціалізується на розгляді кримінальних справ.Крім того, імперативний припис пункту 2 частини третьої статті 17 КАС України виключає юрисдикцію адміністративних судів щодо справ, які належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.

При цьому Конституційний Суд України у цій справі вирішив, що скарги осіб стосовно прийняття рішень, вчинення дій або допущення бездіяльності суб'єктом владних повноважень щодо заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини суди повинні розглядати і вирішувати у кримінальному судочинстві.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1666а15, і суд не вбачає правових підстав відступити від вказаного висновку.

Враховуючи те, що у цій справі спір стосується дій слідчого при розгляді заяви позивача про вчинення відносно нього кримінального правопорушення, суд дійшов висновку, що зазначений спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами КПК України.

Зазначене обумовлює висновок, що компетентним національним судом, до юрисдикції якого належить розгляд заявлених позивачем вимог, є суд, який спеціалізується на розгляді кримінальних справ.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись статтями 238, 241, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

У Х В А Л И В:

Закрити провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Прокуратури Донецької області про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання направити відповідь на звернення.

Ухвала суду першої інстанції може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя Кошкош О.О.