Справа № 826/9674/17
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2018-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 серпня 2018 року № 826/9674/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом

Приватного підприємства "Виробничо-комерційна фірма "Дівос"

до

Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

про

визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № ,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Приватне підприємство «Виробничо-комерційна фірма «Дівос» (надалі – позивач) з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (далі – відповідач), в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 16 травня 2017 року №.

Мотивуючи позовні вимоги представник позивача зазначив, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте відповідачем на підставі акта камеральної перевірки від 19 січня 2017 року №78/26-57-12-03-09, всупереч забороні на проведення перевірок. Також представник позивача зазначив, що розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. При цьому, будь-які повідомлення щодо збільшення розміру орендної плати від орендодавця на адресу позивача не надходили. Водночас, законодавством України, у т.ч. Податковим кодексом України, не передбачено вимог щодо необхідності приведення умов раніше укладених договорів у відповідності до вимог чинного законодавства, а норми статей 288 Податкового кодексу України не мають зворотної дії в часі.

В ході судового розгляду даної справи представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача подав до суду заперечення проти позову, в яких зазначив, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків від нормативної грошової оцінки на підставі підпункту 288.1.5 пункту 288.1 статті 288 Податкового кодексу України. Тобто норми пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України встановлюють мінімальні та максимальні межі розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності та є підставою для перегляду раніше встановленого розміру орендної плати. Водночас, камеральною перевіркою позивача встановлено, що розмір податкового зобов’язання по орендній платі за землю з юридичних осіб за 2016 рік (січень-листопад), визначений ПП «Виробничо-комерційна фірма «Дівос» у податкових деклараціях з плати за землю, від 12 лютого 2016 року № за січень 2016 року, від 11 квітня 2016 року № за 2016 рік, є нижчим, ніж визначено за результатами камеральної перевірки.

У відповіді на заперечення представник позивача повідомив, що пунктом 3 Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» передбачено, що у 2015 та 2016 роках перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб-підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік контролюючими органами здійснюються виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою суб’єкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України.

Також представник ПП «Виробничо-комерційна фірма «Дівос» стверджує, що проведення камеральної перевірки за відповідними податковими деклараціями через більш як півроку після їх подання нормами чинного законодавства не передбачено.

Зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку спрощеного провадження.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі підпункту 19-1.1.2 пункту 19-1.1 статті 19-1, підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, а також статей 75, 76, 86 Податкового кодексу України, Державною податковою інспекцією у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві проведено камеральну перевірку платника податків – ПП «Виробничо-комерційна фірма «Дівос», за результатами якої складено акт перевірки №78/26-57-12-03-09 від 19 січня 2017 року.

При перевірці використано декларацію з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) від 12 лютого 2016 року за № за січень 2016 року, від 11 квітня 2016 року № за 2016 рік; рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» (зі змінами та доповненнями); довідку Ю-03261/2015 про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки від 25 червня 2015 року №5112, кадастровий номер 75:213:0006 (Департамент земельних ресурсів); лист Держгеокадастру №6-28-0.22-201/2-16 від 11 січня 2016 року щодо коефіцієнта індексації грошової оцінки за 2015 рік – 1,433.

Перевіркою встановлено, що розмір податкового зобов’язання по орендній платі за землю з юридичних осіб (код платежу 18010600) за 2016 рік (січень-листопад), визначений ПП «Виробничо-комерційна фірма «Дівос» () у податкових деклараціях з плати за землю, від 12 лютого 2016 року за № за січень 2016 року, від 11 квітня 2016 року № за 2016 рік, є нижчим ніж визначено за результатами камеральної перевірки.

Перевіркою визначено збільшення розміру ставки орендної плати за землю (% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки) у 2016 році за період з 01 січня 2016 року по 30 грудня 2016 року – 1,5%, збільшення суми податкового зобов’язання по орендній платі за землю за період січень-листопад 2016 року – 233 613,71 грн.

06 лютого 2017 року Державною податковою інспекцією у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві видано податкове повідомлення-рішення №, яким ПП «Виробничо-комерційна фірма «Дівос» збільшено суму грошового зобов’язання з оренди плати з юридичних осіб в розмірі 292 017,13 грн., в т.ч. за основним платежем 233 613,71 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 58 403,42 грн.

За результатами розгляду скарги позивача, Головним управлінням ДФС у м. Києві прийнято рішення про результати розгляду первинної скарги №9178/10/2615-10-02-16 від 11 квітня 2017 року, яким податкове повідомлення-рішення № від 06 лютого 2017 року скасоване, оскільки таке рішення прийняте некомпетентним органом, однак не спростовує нарахування грошового зобов’язання з орендної плати та застосування штрафних санкцій.

В подальшому, 16 травня 2017 року Головним управлінням ДФС у м. Києві видано податкове повідомлення-рішення №, яким ПП «Виробничо-комерційна фірма «Дівос» збільшено суму грошового зобов’язання з оренди плати з юридичних осіб в розмірі 292 017,13 грн., в т.ч. за основним платежем 233 613,71 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 58 403,42 грн.

Незгода позивача із податковим повідомленням-рішенням від 16 травня 2017 року зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Приписами статті 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (пункт 1.1 статті 1 Податкового кодексу України).

За змістом підпункту 9.1.10 пункту 9.1 статті 9 Податкового кодексу України, плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу вимог підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 цього ж Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України, платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Останні ж, як визначає зміст підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу, це особи, яким, зокрема, на умовах оренди надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності. Отже, Податковим кодексом України визначено обов'язок й орендаря сплачувати земельний податок у формі орендної плати.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України). Подібне визначення міститься й у статті 21 Закону України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року №161-XIV.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За змістом статті 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Згідно статей 125,126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами, а право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Справляння плати за землю, в тому числі й орендної плати, здійснюється відповідно до положень розділу ХІІІ Податкового кодексу України.

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, а підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (пункт 288.1 статті 288 Податкового кодексу України).

Підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України встановлено, що розмір орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою: для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється розділом ХІІІ Податкового кодексу України; для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом, та не може перевищувати, зокрема, для інших земельних ділянок, наданих в оренду, 12 % нормативної грошової оцінки (підпункт 288.5.2 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України).

Тобто, законодавець визначив граничні межі річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки (найменшу та найвищу), незалежно від того, чи співпадає її розмір із визначеним у договорі.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України, платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

З аналізу наведених норм вбачається, що з набранням чинності Податковим кодексом України річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати.

При цьому, виходячи з принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 02 грудня 2014 року № 21-274а14, від 14 квітня 2015 року № 21-165а15 та від 10 лютого 2016 року у справі №804/9264/14.

Щодо розрахунку грошового зобов'язання, визначеного в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні, суд зазначає наступне.

У відповідності до пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України, підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до підпунктів 288.5.1., 288.5.2 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: не може бути меншою розміру земельного податку, встановленого для відповідної категорії земельних ділянок на відповідній території; не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

При цьому, для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок (пункт 289.1 статті 289 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 289.2 статті 289 Податкового кодексу України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року, що визначається за формулою:

Кi = І:100,

де І - індекс споживчих цін за попередній рік.

У разі якщо індекс споживчих цін перевищує 115 відсотків, такий індекс застосовується із значенням 115.

Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, пунктом 2.2 договору оренди земельної ділянки від 25 травня 2001 року, укладеного між Київською міською радою (орендодавцем) та ПП «Виробничо-комерційна фірма «Дівос» (орендар), зареєстрованим Київським міським управлінням земельних ресурсів 22 червня 2001 року за №75-600012, визначено, що річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 1,5 відсотків від її грошової оцінки.

Відповідно до довідки Ю-03261/2015 про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки від 25 червня 2015 року №5112, площа земельної ділянки 10741 кв.м.

При цьому, коефіцієнт на функціональне використання землі – 0,7; узагальнюючий локальний коефіцієнт – 1,21; базова вартість 1 кв.м. землі – 1043,42 грн; коефіцієнт індексації грошової оцінки за 2014 рік – 1,249 відповідно до листа Держземагентства №6-28-0.22-215/2-15 від 14 січня 2015 року) нормативно-грошова оцінка земельної ділянки складає 11 856 314,81 грн.

Також, відповідно до зазначеного листа Держземагентства №6-28-0.22-215/2-15 від 14 січня 2015 року коефіцієнт індексації грошової оцінки за 2015 рік становить 1,433.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем розрахунок земельного податку проведено на підставі пункту 2 рішення Київської міської ради від 26 липня 2007 року № 43/1877, виходячи з наступних показників:

Цн = Цнм х Пз х Кф х Кл х Кі, де:

- Цн - нормативна грошова оцінка земельної ділянки в гривнях:

- Цнм - середня вартість одного квадратного метра землі в гривнях в межах конкретної економіко-планувальної зони;

- Пз - площа земельної ділянки в квадратних метрах;

- Кф - коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки;

- Кл - узагальнюючий локальний коефіцієнт, який характеризує місце розташування земельної ділянки і визначається як добуток значень окремих локальних коефіцієнтів, що впливають на місце розташування цієї земельної ділянки;

- Кі - коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки.

З урахуванням наведеного відповідачем здійснено наступний розрахунок на 2016 рік нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Івана Крамського, 10, корп. 6, площею 10741 кв.м.:

509703,00 грн. = 10741х1043,42х0,70х1,21х1,249х1,433х3%, де

- 10741 кв.м. – площа земельної ділянки;

- 1043,42 грн. - базова вартість 1 кв.м. землі;

- 0,70 - коефіцієнт на функціональне використання землі;

- 1,21 - узагальнюючий локальний коефіцієнт;

- 1,249 – коефіцієнт індексації грошової оцінки за 2014 рік

- 1,433 - коефіцієнт індексації грошової оцінки за 2015 рік

- 3% - відсоток нормативної грошової оцінки.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Київської міської ради від 28 лютого 2013 року № 89/9146 «Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру річної орендної плати у відповідність до положень статті 288 Податкового кодексу України» внесено зміни до договорів оренди земельних ділянок згідно з додатком до цього рішення, встановивши річну орендну плату у розмірі трьох відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок.

Згідно з пунктом 2 зазначеного рішення встановлено, що орендарям земельних ділянок, зазначеним у додатку до цього рішення, необхідно забезпечити оформлення внесення відповідних змін до договорів оренди земельних ділянок.

Судом досліджено додаток до рішення Київської міської ради від 28 лютого 2013 року №89/9146 «Перелік договорів оренди земельних ділянок, розмір річної плати яких менший від мінімального, встановленого статтею 288 Податкового кодексу України» та встановлено, що ПП «Виробничо-комерційна фірма «Дівос» значиться в зазначеному додатку, як орендар, якому збільшено орендну плату за земельну ділянку до 3 % (пункт 499 рішення).

З урахуванням наведеного суд не приймає до уваги доводи позивача відносно того, що договором оренди земельної ділянки від 26 червня 2001 року встановлено річну орендну плату за земельну ділянку у розмірі 1,5 відсотка від її нормативної грошової оцінки.

З огляду на встановлені у суді обставини, суд приходить до висновку про правомірність застосування відповідачем норм Податкового кодексу України та рішення Київської міської ради від 28 лютого 2013 року № 89/9146 та пункту 2 рішення Київської міської ради від 26 липня 2007 року № 43/1877, відповідно до яких позивачу нараховується орендна плата з фізичних осіб в розмірі 509 703,00 грн., що становить 3 % від розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Відповідно до ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач як суб’єкт владних повноважень покладений на нього обов’язок доказування правомірності прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення виконав.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представника позивача стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб’єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб’єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи, що у задоволенні позову сторони відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, - судові витрати не підлягають розподілу відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77,139, 143, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Приватного підприємства «Виробничо-комерційна фірма «Дівос» відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя А.Б. Федорчук