Справа № 2а/0570/18576/11
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2018-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

21 серпня 2018 року

м. Київ

справа №2а/0570/18576/11

адміністративне провадження №К/9901/569/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бившевої Л.І.,

суддів: Шипуліної Т.М., Хохуляка В.В.,

розглянув в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні без виклику сторін касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Донецьку Державної податкової служби на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 12.01.2012 (суддя - Буряк І.В.) та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 30.03.2012 (судді - Компанієць І.Д., Шальєва В.А., Бишов М.В.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кнауф Гіпс Донбас" (далі - ТОВ "Кнауф Гіпс Донбас") до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Донецьку (далі - СДПІ), Артемівської об'єднаної державної податкової інспекції у Донецькій області (далі - ОДПІ) про визнання протиправними податкових повідомлень-рішень,

У С Т А Н О В И В:

ТОВ "Кнауф Гіпс Донбас" звернулося до суду з адміністративним позовом до СДПІ та ОДПІ про визнання протиправними та відміну податкових повідомлень - рішень від 13.10.2011 № /39827/10/15-16-23/3, № /39834/10/15-16-23/3 та від 10.10.2011 № , якими товариству збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість (далі - ПДВ) на 31 624,98 грн, з податку на прибуток - 727 541,25 грн, з податку на доходи фізичних осіб - 991 058,18 грн.

На обґрунтування позовних вимог ТОВ "Кнауф Гіпс Донбас" посилається на те, що висновки акта перевірки, на підставі якого прийняті податкові повідомлення - рішення, є безпідставними, оскільки: отримані в результаті ліквідації основних засобів матеріальні цінності були оприбутковані на складі товариства, а єдиним документом, що регламентує оформлення операцій списання основних засобів з підстав неможливості їх використання у майбутньому за первісним призначенням є акт форми ОЗ-3, затверджений наказом Міністерства статистики України від 29.12.1995 № 352, такі акти були надані до перевірки; до складу валових витрат були віднесені проценти за борговими зобов'язаннями з урахуванням обмежень, передбачених підпунктами 5.5.2, 5.5.4 пункту 5.5 статті 5 Законом України "Про оподаткування прибутку підприємств", тоді як контролюючий орган застосував формулу, за якою "ліміт" витрат по сплаті процентів визначив без урахування амортизаційних витрат; відповідно до положень підпункту 5.3.3 пункту 5.3 статті 5 Законом України "Про оподаткування прибутку підприємств" та підпункту 7.4.2 пункту 7.4 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" ПДВ в ціні придбання легкових автомобілів (крім таксомоторів) включається до складу валових витрат; до перевірки були надані усі первинні документи на підтвердження понесених витрат з придбання послуг транспортування; відповідно до підпункту 4.3.18 пункту 4.3 статті 4 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" не підлягає оподаткуванню та не включається до складу загального річного оподатковуваного доходу дохід, отриманий платником податку внаслідок відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, при цьому позивач посилається на оглядовий лист Державної податкової адміністрації від 09.07.2009 № 14312/7/17-0717 щодо застосування норм Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" у подібних питаннях.

Донецький окружний адміністративний суд постановою від 12.01.2012 адміністративний позов задовольнив повністю: визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення від 13.10.2011 № /39827/10/15-16-23/3, № /39834/10/15-16-23/3 та від 10.10.2011 № .

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що висновки акта перевірки, на підставі якого прийняті податкові повідомлення - рішення, є безпідставними та у ході розгляду справи не підтвердилися.

Донецький апеляційний адміністративний суд постановою від 30.03.2012 постанову суду першої інстанції скасував, позов задовольнив частково: податкові повідомлення - рішення від 13.10.2011 № /39827/10/15-16-23/3 та № /39834/10/15-16-23/3 скасував повністю, а податкове повідомлення - рішення від 10.10.2011 № скасував в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на 990 000,00 грн; в іншій частині позовних вимог відмовив.

Висновок суду в частині відмови у задоволенні позову вмотивований тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що обґрунтовуючи позовні вимоги щодо скасування податкового повідомлення - рішення від 10.10.2011 № , позивач посилається на правомірність формування даних свого податкового обліку за операціями купівлі-продажу земельних ділянок у фізичних осіб, тоді як сума грошового зобов'язання вказаного акта індивідуальної дії розрахована в тому числі з урахуванням іншого вчиненого позивачем податкового правопорушення (товариство, як податковий агент, до складу загального місячного оподаткованого доходу працівників (платників податків) не включив суму, сплачену працедавцем на користь закладів освіти в рахунок компенсації вартості підготовки та перепідготовки платників податку найманих осіб на загальну суму 2437,39 грн, які протягом 2010-2011 років звільнилися з підприємства; працівнику товариства компенсовано вартість алкогольних напоїв, яка не була включена до загального місячного оподаткованого доходу, згідно авансових звітів на загальну суму 3674,00 грн), яке призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб на 916,61 грн. Оскільки обставини донарахування позивачу податку на доходи фізичних осіб із застосуванням штрафних (фінансових) санкцій на загальну суму 1058,18 грн згідно з податковим повідомленням-рішенням від 10.10.2011 № не були предметом позовних вимог та не досліджувалися судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в цій частині податкове повідомлення-рішення від 10.10.2011 № скасуванню не підлягає.

СДПІ подала до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного встановлення обставин у справі та вирішення спору, просить скасувати зазначені судові рішення та відмовити у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги СДПІ зазначає, що суди при розгляді спору не врахували обставини, викладені у запереченнях на позовну заяву, та не врахували положення підпунктів 5.3.3, 5.3.9 пункту 5.3, підпункту 5.5.2 пункту 5.5 статті 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", пункту 4.9 статті 4 Закону України "Про податок на додану вартість". Також СДПІ зазначає, що суди порушили положення статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону, чинного на час розгляду і вирішення справи) та не встановили фактичні обставини, які стали підставою для збільшення товариству податкового зобов'язання з ПДВ у сумі 8 651,26 грн та застосування штрафних (фінансових) санкцій у сумі 2162,82 грн згідно з податковим повідомленням - рішенням від 13.10.2011 № /39827/10/15-16-23/3.

Вищий адміністративний суду України ухвалою від 03.05.2012 № К/9991/29118/12 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою СДПІ.

Заперечуючи проти касаційної скарги, позивач просить залишити касаційну скаргу СДПІ без задоволення, а судові рішення - в силі як такі, що прийняті відповідно до закону та є належно обґрунтованими.

Через втрату матеріалів справи № 2а/0570/18576/11 внаслідок захоплення будівлі Донецького окружного адміністративного суду незаконним озброєним формуванням Донецький окружний адміністративний суд ухвалою від 26.12.2016 відкрив провадження з відновлення втраченого судового провадження у вказаній адміністративній справі та витребував у сторін документи, що подавались та долучалися до матеріалів справи.

Донецький окружний адміністративний суд ухвалою від 24.01.2017 втрачену справу № 2а/0570/18576/11 відновив частково: в частині ухвали Донецького окружного адміністративного суду про відкриття провадження від 11.11.2011, ухвали про зупинення провадження у справі від 19.12.2011, постанови Донецького окружного адміністративного суду від 12.01.2012, постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 30.03.2012 втрачене судове провадження відновлено повністю, в частині документів, що долучалися до матеріалів справи - частково.

Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02.06.2106 № 1401-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, статтю 125 Конституції України викладено в редакції, згідно з якою Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України.

Згідно з пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку.

Відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, постановою Пленуму Верховного Суду від 30.11.2017 № 2 "Про визначення дня початку роботи Верховного Суду" днем початку роботи Верховного Суду визначено 15.12.2017.

Законом України від 03.10.2017 № 2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017, Кодекс адміністративного судочинства України викладено в новій редакції.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями у справі визначено склад колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду: Бившева Л.І. (суддя-доповідач, головуючий суддя), Хохуляк В.В., Шипуліна Т.М.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017) касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 16.08.2018 касаційну скаргу СДПІ прийняв до провадження та призначив справу до касаційного розгляду у спрощеному провадженні без повідомленням сторін на 21.08.2018.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи відповідача, викладені у запереченнях аргументи позивача та дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що фактичною підставою для прийняття податкових повідомлень - рішень, з приводу правомірності яких виник спір, слугував висновок СДПІ, викладений в акті від 27.09.2011№ 632/15/16-23/3-31279540 про результати планової виїзної перевірки ТОВ "Кнауф Гіпс Донбас" з питань дотримання вимог податкового законодавства, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2010 по 31.03.2011. Згідно з висновком цього акта ТОВ "Кнауф Гіпс Донбас" порушило норми підпунктів 5.3.3, 5.3.9 пункту 5.3, підпункту 5.5.2 пункту 5.5 Законом України "Про оподаткування прибутку підприємств", пунктів 4.3, 4.9 статті 4 Закону України "Про податок на додану вартість", підпункту пункту 4.2.9 пункту 4.2, підпункту 4.3.20 пункту 4.3 статі 4, пунктів 7.1, 7.2 статті 7, підпунктів 8.1.1, 8.1.2 пункту 8.1 статті 8, пункту 19.2-а статті 19, підпунктів 11.2.2, 11.2.3 статті 11 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб", що призвело до заниження податку на прибуток за 2010 рік на суму 582 033,00 грн, податкового зобов'язання з ПДВ у січні, лютому, червні, липні, жовтні, листопаді, грудні 2010 року на суму 25 299,98 грн та податку на доходи фізичних осіб на суму 792 916,71 грн. Такий висновок контролюючого органа вмотивований посиланням на те, що: ТОВ "Кнауф Гіпс Донбас" у 2010 році до складу валових витрат віднесло суму витрат, що перевищує встановлений ліміт по процентам, нарахованим по договорам позики, укладеним із Фірмою "Кнауф інтернаціональ Gmbh" (Німеччина, АМ Бангоф, 7, Іпгофен), яка є засновником ТОВ "Кнауф Гіпс Донбас" (доля у статутному фонді складає 99,9998%); до складу валових витрат товариство віднесло ПДВ в ціні придбання легкових автомобілів; до складу валових витрат включено послуги транспортування у сумі 364 447,24 грн, не підтверджені відповідними первинними документами; у 2010 році проведено списання основних фондів на суму 83 243,57 грн без нарахування ПДВ; при здійснені операцій з придбання у фізичних осіб земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства ТОВ "Кнауф Гіпс Донбас", як податковий агент, не утримав та не перерахував до бюджету податок з доходів фізичних осіб у сумі 792 000,00 грн. У ході перевірки також встановлено, що до складу загального місячного оподаткованого доходу працівників (платників податків) не включена сума, сплачена працедавцем на користь закладів освіти в рахунок компенсації вартості підготовки та перепідготовки платників податку найманих осіб на загальну суму 2437,39 грн, які протягом 2010-2011 років звільнилися з підприємства; працівнику підприємства компенсовано вартість алкогольних напоїв, яка не була включена до загального місячного оподаткованого доходу, згідно авансових звітів на загальну суму 3674,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Особливості визначення складу витрат платника податку у разі сплати процентів за борговими зобов'язаннями регламентовані пунктом 5.5 статті 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" від 28.12.1994 № 334/94-ВР (Закон втратив чинність з 01.01.2011, за виключенням деяких статей, у зв'язку з набранням чинності Податковим кодексом України; далі - Закон № 334/94-ВР).

Для платника податку, 50 та більше відсотків статутного фонду (акцій, інших корпоративних прав) якого перебуває у власності або управлінні нерезидента (нерезидентів), віднесення до складу валових витрат витрат на виплату або нарахування процентів за кредитами та іншими борговими зобов'язаннями на користь таких нерезидентів та пов'язаних з ними осіб дозволяється у сумі, що не перевищує суму доходів такого платника податку, отриману протягом звітного періоду у вигляді процентів від розміщення власних активів, збільшену на суму, що дорівнює 50 відсоткам оподатковуваного прибутку звітного періоду, без урахування суми таких отриманих процентів (підпункт 5.5.2 Закону № 334/94-ВР).

Таким чином, витрати на виплату (нарахування) процентів за борговими зобов'язаннями дозволяється відносити до валових витрат у сумі, що не перевищує доходу, отриманого протягом звітного періоду у вигляді процентів, збільшеного на 50% оподатковуваного прибутку, без урахування процентів. Оподатковуваний прибуток без урахування процентів, згідно з підпунктом 5.5.4 пункту 5.5 статті 5 Закону № 334/94-ВР, визначається як скоригований валовий доход звітного періоду без урахування доходу звітного періоду, отриманого у вигляді процентів, зменшений на суму валових витрат звітного періоду, за винятком валових витрат звітного періоду, пов'язаних з виплатою процентів.

Валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності (пункт 5.1 статті 5 Закону № 334/94-ВР).

Відповідно до підпункту 5.3.2 пункту 5.3 статті 5 Закону № 334/94-ВР не включаються до складу валових витрат витрати на придбання, будівництво, реконструкцію, модернізацію, ремонт та інші поліпшення основних фондів та витрати, пов'язані з видобутком корисних копалин, а також з придбанням нематеріальних активів, які підлягають амортизації, згідно із статтями 8 і 9 та підпунктом 7.9.4 цього Закону.

Під терміном "амортизація" основних фондів і нематеріальних активів слід розуміти поступове віднесення витрат на їх придбання, виготовлення або поліпшення, на зменшення скоригованого прибутку платника податку у межах норм амортизаційних відрахувань, установлених цією статтею (підпункт 8.1.1 пункту 8.1 статті 8 Закону № 334/94-ВР).

Згідно з підпунктом 8.1.2 пункту 8.1 статті 8 Закону № 334/94-ВР амортизації підлягають витрати на: придбання основних фондів та нематеріальних активів для власного виробничого використання, включаючи витрати на придбання племінної худоби та придбання, закладення і вирощування багаторічних насаджень до початку плодоношення; самостійне виготовлення основних фондів для власних виробничих потреб, включаючи витрати на виплату заробітної плати працівникам, які були зайняті на виготовленні таких основних фондів; проведення всіх видів ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних фондів.

Отже, амортизаційні відрахування до складу валових витрат не включаються.

Відтак, суди дійшли обґрунтованого висновку, не спростованого доводами касаційної скарги, про те, що при визначені "ліміту" витрат по сплаті процентів контролюючий орган безпідставно зменшив валові витрати на суму амортизаційних відрахувань та відповідно збільшив суму податкового зобов'язання з податку на прибуток на 470 227,87 грн та застосував штрафні (фінансові) санкції згідно з податковим повідомленням - рішенням від 13.10.2011 № /39834/10/15-16-23/3.

Обґрунтованого висновку дійшли суди попередніх інстанцій щодо позиції контролюючого органа про безпідставність включення позивачем до складу валових витрат ПДВ в ціні придбання легкових автомобілів та збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток на 20 692,92 грн згідно з податковим повідомленням - рішенням від 13.10.2011 № /39834/10/15-16-23/3.

Положеннями підпункту 5.3.3 пункту 5.3 статті 5 Закону № 334/94-ВР передбачено, що до складу валових витрат не включаються витрати на сплату податку на додану вартість, включеного до ціни товарів (робіт, послуг), що придбаваються платником податку для виробничого або невиробничого використання. Однак абзацом третім цієї норми встановлено, що у разі якщо платник податку на прибуток, зареєстрований як платник податку на додану вартість, одночасно здійснює операції з продажу товарів (робіт, послуг), що оподатковуються податком на додану вартість та звільнені від оподаткування, або не є об'єктом оподаткування таким податком, податок на додану вартість, сплачений у складі витрат на придбання товарів (робіт, послуг), які відносяться до складу валових витрат, та основних фондів і нематеріальних активів, що підлягають амортизації, включається відповідно до валових витрат або балансова вартість відповідної групи основних фондів збільшується на суму, що не включена до складу податкового кредиту такого платника податку згідно із Законом України "Про податок на додану вартість.

Згідно з абзацом третім підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України від 03.04.1997 № 168/97-ВР (Закон втратив чинність з 01.01.2011 у зв'язку з набранням чинності Податковим кодексом України; далі - Закон № 168/97-ВР), яка встановлює порядок формування податкового кредиту як складової суми ПДВ, яка підлягає сплаті до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, платник ПДВ має право на включення до складу податкового кредиту звітного періоду сум ПДВ, нарахованих (сплачених) у цьому звітному періоді при придбанні основних фондів з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку. При цьому згідно з абзацом четвертим цього ж підпункту право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Водночас абзацом другим підпункту 7.4.2 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР визначено, що не включається до складу податкового кредиту та відноситься до складу валових витрат сума податку, сплачена платником податку при придбанні легкового автомобіля (крім таксомоторів), що включається до складу основних фондів.

Аналіз наведеної норми Закону № 168/97-ВР у комплексі з іншими положеннями цього Закону, якими урегульований порядок формування податкового кредиту при придбанні автотранспорту, віднесеного до складу основних фондів, а також положень Закону № 334/94-ВР, що визначають порядок формування валових витрат при здійсненні господарської діяльності суб'єктом господарювання-платником ПДВ, дають підстави для висновку про наявність неоднозначного (множинного) трактування прав і обов'язків платників податків або контролюючих органів, що є підставою для застосування до цих правовідносин підпункту 4.4.1 пункту 4.4 статті 4 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" від 21.12.2000 № 2181-III (чинного на час виникнення спірних відносин; Закон втратив чинність з 01.01.2011 у зв'язку з набранням чинності Податковим кодексом; далі - № 2181-III).

Крім того, у разі, якщо норми нормативних актів рівної юридичної сили містять різні моделі правового регулювання, перевагу при застосуванні слід надавати тій нормі, яка регулює вужче коло суспільних відносин, тобто є спеціальною.

У даному випадку норма підпункту 7.4.2 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР регулює правові наслідки придбання саме легкових автомобілів (крім таксомоторів), тобто регулює вузьке коло суспільних відносин (операції з придбання саме легкових автомобілів, а не всіх основних фондів), а відтак, є спеціальною.

До того ж, положення даної норми Закону (підпункт 7.4.2 пункту 7.4 статті 7) прийняті пізніше ніж положення загальної норми - підпункту 5.3.3 пункту 5.3 статті 5 Закону № 334/94-ВР, яка забороняє включення до складу валових витрат сплачений податок на додану вартість, включений до ціни товарів (робіт, послуг), що придбаваються платником податку для виробничого або невиробничого використання. За правилом дії законів в часі положення закону застосовуються за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Встановивши, що автомобільний транспорт (Ауди А6, УАЗ 39095), включений позивачем до складу основних фондів, відноситься до категорії легкових автомобілів, суди правильно застосували положення податкового законодавства щодо порядку формування податкового кредиту та визначення валових витрат за наслідками операцій з придбання позивачем вказаних легкових автомобілів.

Також суди правильно зазначили про безпідставність висновку контролюючого органа про завищення позивачем валових витрат за 2010 року на 364 447,00 грн (91 111,75 грн податкового зобов'язання з податку на прибуток згідно з податковим повідомленням - рішенням від 13.10.2011 № /39834/10/15-16-23/3) з тих підстав, що такі витрати не підтверджені первинними документами, оскільки при розгляді справи позивач відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону, чинного на час розгляду і вирішення справи) спростував належними та допустимими доказами (позивач надав суду копії договору комісії, товарно - транспортні накладні, акти виконаних робіт, що підтверджують факт надання послуг позивачу та їх вартість), оцінку яким суди надали з дотриманням норми статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону, чинного на час розгляду і вирішення справи).

Висновок судів про протиправне збільшення позивачу грошового зобов'язання з ПДВ на суму 16 648,72 грн через те, що товариство не нарахувало ПДВ під час ліквідації основних засобів, обґрунтований посиланням на положення пункту 4.9 статті 4 Закону № 168/97-ВР та встановлені у ході розгляду справи обставини щодо списання таких засобів на підставі актів за типовою формою № ОЗ-3, затвердженою наказом Міністерства статистики України від 29.12.1995 № 352, які надавались контролюючому органу під час проведення перевірки та відповідно до яких інвентаризаційною комісією підприємства зафіксовано здійснення ліквідації основних засобів з підстав неможливості їх використовувати у майбутньому за первісним призначенням.

Правила оподаткування операцій з ліквідації об'єктів основних фондів встановлені пунктом 4.9 статті 4 Закону № 168/97-ВР.

Відповідно до положень норми пункту 4.9 статті 4 Закону № 168/97-ВР якщо основні виробничі фонди або невиробничі фонди ліквідуються за самостійним рішенням платника податку чи безоплатно передаються особі, не зареєстрованій платником податку, а також у разі переведення основних фондів до складу невиробничих фондів така ліквідація, безоплатна передача чи переведення розглядаються для цілей оподаткування як поставка таких основних виробничих фондів або невиробничих фондів за звичайними цінами, що діють на момент такої поставки, а для основних фондів групи 1 - за звичайними цінами, але не менше їх балансової вартості.

Правила цього пункту не поширюються на випадки, коли основні виробничі фонди або невиробничі фонди ліквідуються у зв'язку з їх знищенням або зруйнуванням внаслідок дії обставин непереборної сили, в інших випадках, коли така ліквідація здійснюється без згоди платника податку, в тому числі в разі викрадення основних фондів, або коли платник податку надає органу державної податкової служби відповідний документ про знищення, розібрання або перетворення основного фонду іншими способами, внаслідок чого основний фонд не може використовуватися у майбутньому за первісним призначенням.

У разі коли внаслідок ліквідації основного фонду отримуються комплектуючі, складові частини, компоненти або інші відходи, які мають вартість, ліквідація таких комплектуючих, складових частин, компонентів або інших відходів проводиться за правилами, встановленими для ліквідації основного фонду.

Згідно змісту наведеної правової норми підставою для звільнення платника податку від обов'язку нараховувати податкові зобов'язання з ПДВ є наявність та надання податковому органу документів, що засвідчують знищення, розібрання або перетворення основного фонду іншими способами, внаслідок чого основний фонд не може використовуватися у майбутньому за первісним призначенням.

Крім того, ДПАУ у листах від 06.05.2001 № 2235/6/16-1215-26 та від 30.07.2008 № 15254/7/16-1517-03 висловила свою позицію з цього питання, яка збігається з висновком суду щодо порядку оподаткування операцій з ліквідації основних фондів у даному випадку.

Враховуючи викладене та правило підпункту 4.4.1 пункту 4.4 статті 4 Закону № 2181-ІІІ суд касаційної інстанції погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про правомірність формування позивачем своїх даних податкового обліку за результатами операцій з ліквідації основних фондів та протиправність податкового повідомлення - рішення від 13.10.2011 № /39827/10/15-16-23/3 в частині збільшення податкового зобов'язання з ПДВ на суму 16 648,72 грн та застосування штрафних фінансових санкцій у сумі 4 162,18 грн.

Аргументи відповідача стосовно того, що суди не звернули уваги на факт вчинення платником порушення норми пункту 4.3 статті 4 Закону № 168/97-ВР, що призвело до заниження товариством податкового зобов'язання з ПДВ у 2010 році на суму 8651,26 грн, суд не приймає до уваги, оскільки фактично зводяться до правової переоцінки обставин у справі та дослідження доказів, які були предметом оцінки судами у ході розгляду справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, межі перевірки справи касаційним судом обмежуються лише питаннями права, тобто суд перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права. Питання, що стосуються встановлення фактичних обставин справи, суд не може розглядати, не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені під час розгляду судами попередніх інстанцій чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Водночас суд касаційної інстанції може перевіряти доводи касаційної скарги, що стосуються порушень норм процесуального права, порядку виявлення, фіксації, дослідження та оцінки доказів. І якщо при одержанні доказів, їх оцінці судом було допущено порушення норм процесуального або матеріального права, то суд касаційної інстанції має право дати цим порушенням оцінку відповідно до своїх повноважень, передбаченим статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України.

З урахуванням принципу змагальності і можливої реалізації сторонами своїх прав при розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанцій в касаційній скарзі не наведено конкретних підстав, які б свідчили про порушення судами норм процесуального права при встановленні обставин у справі та норм матеріального права при їх юридичній оцінці.

Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись пунктом 1 частини 1 статті 349, статті 350, частинами 1, 5 статті 355, статтями 356, 359, підпунктом 4 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Донецьку Державної податкової служби залишити без задоволення, а постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 30.03.2012 залишити без змін.

...........................

...........................

...........................

Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна

В.В. Хохуляк ,

Судді Верховного Суду