Справа № 820/4398/18
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2018-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Рішення

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

"22" серпня 2018 р. № 820/4398/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі

Головуючого судді Спірідонов М.О.

за участю секретаря судового засідання Попова А.О.

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Саєнко Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом

Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (61034, АДРЕСА_1)
до Головного управління ДФС у Харківській області (61057, м. Харків, вул. Пушкінська, буд. 46)
про скасування податкових повідомлень-рішень ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Фізична особа - підприємець ОСОБА_3, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом та просить суд частково скасувати податкове повідомлення-рішення від 30 травня 2018 р. № 006271315 за основним платежем у сумі 95 543,23 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 23 885,81 грн.; податкове повідомлення-рішення від 30 травня 2018 р. № 006281315 за основним платежем у сумі 8 308,71 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 2 077,19 грн.; повністю скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 30 травня 2018 р. № Ф-000087315 в загальному розмірі 137 937,86 грн.; повністю скасувати рішення від 30 травня 2018 р. № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 27 778,02 грн.; повністю скасувати податкове повідомлення-рішення від 30 травня 2018 р. № у сумі штрафу 10 582,08 грн., податкове повідомлення-рішення від 30 травня 2018 р. № у сумі 20931,25 грн. Головного управління ДФС у Харківській області.

В обґрунтування позову зазначено, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення, вимога та рішення є незаконними та такими, що винесені з порушенням норм чинного законодавства України, а тому підлягають скасуванню.

Представник позивача в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання з'явився, щодо задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі зазначивши, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення, вимога та рішення є такими, що винесені в межах чинного законодавства України, а отже не підлягають скасуванню.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вивчивши норми матеріального та процесуального права, якими врегульовані спірні правовідносини вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав та мотивів.

Судом встановлено, що 07 травня 2018 року відповідачем - ГУ ДФС у Харківській області, була проведена документальна планова виїзна перевірка самозайнятої особи ОСОБА_3 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладання трудових відносин із працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період із 01.01.2015 р. до 31.12.2017 р, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період із 01.01.2015 р. по 31.12.2017р.

За наслідками проведеної перевірки складено акт від 07 травня 2018 року № 1790/20-40 43-15-07/, за висновками якого встановлено з боку позивача, а саме:

- порушення вимог п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, унаслідок чого було занижено податок на доходи фізичних осіб на загальну суму 99 260,57 грн., зокрема: за 2015 рік на суму 24 158,64 грн., за 2016 рік - на суму 25 079,78 грн., за 2017 рік - на суму 50 022,15 грн.;

- порушення ст. ст. 7, 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», унаслідок чого було донараховано єдиний внесок на загальну суму 137 937,86 грн. зокрема: за 2015 рік на суму 54 594,63 грн., за 2016 рік на суму 30 653,04 грн., за 2017 р - 52 690,19 грн.;

- порушення ст. 168 Податкового кодексу України, унаслідок чого занижено податок із військового збору на загальну суму 8 618,49 грн., зокрема: за 2015 рік на суму 2 360,00 грн., за 2016 рік на суму 2 089,98 грн., за 2017 рік - у сумі 4 168,51 грн., у формі та способі визначеному ст. 176 Податкового кодексу України від 02.12.2-1- №2755-VI; порушення п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України, у наслідок чого занижено податкові зобов'язання з ПДВ на загальну суму 16 745,00 грн.;

- відсутність реєстрації протягом граничного строку, передбаченого статтею 201 Податкового Кодексу, податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, що зазначена у податковому повідомленні-рішенні, складеному за результатами перевірки контролюючого органу.

За наслідками розгляду вказаного акту перевірки податковим органом було прийнято оскаржувані в даній справі індивідуальні акти, а саме:

- податкове повідомлення-рішення від 30 травня 2018 р. №, відповідно до якого позивачу за порушення п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу нараховано суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 124 705,72 грн., зокрема: за основним платежем - 99 260,57 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 24 815,15 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 30 травня 2018 р. № , відповідно до якого позивачу нараховано суму грошового зобов'язання з військового збору на загальну суму 10 773,12 грн., зокрема: за основним платежем - 8 618,49 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 2 154,63 грн.;

- вимога про сплату боргу (недоїмки) від 30 травня 2018 р. № Ф-, відповідно до якої позивачу нараховано недоїмку з єдиного соціального внеску в загальному розмірі 137 937,86 грн.;

- рішення від 30 травня 2018 р. № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, згідно з якого позивачу нараховано штрафні санкції в розмірі 27 778,02 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 30 травня 2018 р. №, відповідно до якого позивачу нараховано суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 20 931,25 грн., зокрема: за основним платежем - 16 745,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 4 186,25 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 30 травня 2018 р. №, відповідно до якого позивачу нараховано штраф від суми донарахованого податкового зобов'язання з ПДВ у сумі 21 164,16 грн. в розмірі 50% в сумі 10 582,08 грн.

Також судом встановлено, що контролюючий орган, доходячи висновку про порушення позивачем вимог податкового та іншого законодавства помилково виходив із того, що позивач у 2015 році до складу витрат неправомірно включив суму орендної плати за землю в сумі 171 408,31 грн.; у 2016 році до складу витрат так само неправомірно включив орендну плату за землю в сумі 197 842,27 грн., у зв'язку з чим порушив вимоги п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України в редакції, яка діяла 2015р.-2016р.

Водночас суб'єкт владних повноважень зазначив, що згідно п.п. 14.1.147 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної й комунальної власності. Орендна плата - це обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (п.п. 14.1.136 ст. 14 Податкового кодексу України), підставою для нарахування орендної плати на земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (п. 288.1 ст. 288 Податкового кодексу України), а платником орендної плати є орендар земельної ділянки (п. 288.2 ст. 288 Податкового кодексу України).

Разом із тим, досліджуючи зміст норм ст. 177 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла 2015р.-2016р.) відповідач дійшов висновку, що перелік витрат, що пов'язані із веденням платником податків господарської діяльності не містить сплачених податків, зборів (крім суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування) фізичною особою-підприємцем та оскільки орендна плата є обов'язковим платежем, який справляється у формі загальнодержавного податку та сплачується фізичною особою - підприємцем - орендарем за користування земельною ділянкою державної й комунальної власності, ця сума не включається до валових витрат підприємницької діяльності.

Суд з такими висновками податкового органу не погоджується виходячи з наступного.

Стаття 177 Податкового кодексу України регламентує оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.

Зокрема, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані впродовж календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковується за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 Податкового кодексу України (п. 177.1 ст. 177 Податкового кодексу України), а об'єктом оподаткування є чистий оподаткований дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка в грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця (п. 177.2 ст.177 Податкового кодексу України).

Пункт 177.4 ст.177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, відносить такі:

- витрати, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг) і допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат-п.п. 177.4.1 п. 177.1 ст.177 Податкового кодексу України;

- інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, зокрема, на оплату оренди - п.п. 177.4.4. ст.177 Податкового кодексу України.

Цей перелік витрат не є вичерпним. Законодавчо у 2015-2016 році не було встановлено обмежень щодо різновиду оренди, сплата якої відноситься до інших витрат (наприклад, оренда землі) та заборони віднесення на витрати земельного податку.

Єдиною винятковою нормою, яка прямо забороняла включати до витрат, є норма щодо суми податку на додану вартість (п. 177.3. ст.177 Податкового кодексу України).

Згідно підпункту 14.1.147 п. 14.1. ст.14 Податкового кодексу України, плата за землю - це обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної й комунальної власності.

Відповідно до статті 93 Земельного кодексу від 25.10.2001р. №2768-Ш, зі змінами й доповненнями та статті 1 Закону «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння й користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності

Підпунктом 14.1.136. п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної й комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (п. 288.1. ст. 288 Податкового кодексу України), платником орендної плати є орендар земельної ділянки (п. 288.2. ст. 288 Податкового кодексу України), об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду (п. 288.3. ст. 288 Податкового кодексу України), а розмір та умови внесення орендної плати встановлюються в договорі оренди між орендодавцем (власником) й орендарем (п. 288.4. ст.288 Податкового кодексу України).

Судом встановлено, що фізична особа - підприємець ОСОБА_3 веде господарську діяльність із надання в оренду й експлуатацію власного або орендованого нерухомого майна (вид економічної діяльності - 68.20). За надання в оренду майна підприємець за договором оренди нежитлового приміщення №4-а від 20.06.13, з додатками до нього, укладеного з орендарем ТОВ «Автопромпідшипник» одержує орендну плату, у якій оренда плата за землю та земельний податок складає її основу.

Також судом встановлено, що позивачем ФОП ОСОБА_3 з Харківською міською радою було укладено договір оренди землі від 05.12.2011 року про строкове платне користування земельну ділянку, не сільськогосподарського призначення землі помисливості, яка перебуває за адресою АДРЕСА_2, загальною площею 0,3731 га, зокрема під забудовою 0,1854 га, інших угідь 0,1877 га (кадастровий номер НОМЕР_1). Земельна ділянка передається в оренду для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. « 4-2» (цех) та літ «Х-1».

Позивач здійснював сплату земельного податку за нормами чинного законодавства України на підставі щорічної податкової декларації на поточний рік, з розбивкою річної суми рівними, частками за місяцями (п. 286.2. ст.286 Податкового кодексу України).

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку висновку, що позивач надані йому земельні ділянки використовував для провадження підприємницької діяльності, що також встановлено пунктом 1.7 акту документальної перевірки № 1790/20-40-13-15-07/ від 07.05.2018 року.

За користування вказаними земельними ділянками позивач сплачував обов'язковий платіж орендну плату, розмір якої встановлюється цивільно-правовим договором між орендодавцем та орендарем, а тому має законні підстави відносити до витрат 2015-2016 року, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, витрати на оплату орендної плати за користування зазначеними ділянками.

При цьому слід виходити з того, що основною умовою для віднесення фізичною особою - підприємцем, який перебуває на загальній системі оподаткування, сум сплаченої орендної плати за землі державної та комунальної власності до витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходу, є використання таких земель саме для здійснення власної господарської діяльності.

Судом встановлено, що орендна плата за землю та земельний податок сплачувався позивачем упродовж усього строку перебування на загальній системі оподаткування з 2011 року.

Зміна редакції ст. 177 Податкового кодексу України з 01.01.2015 року, зокрема п. 177.4. Податкового кодексу України не призвела до зміни для підприємців принципу визначення прибутку, який визначено, як різницю між доходом та витратами, прямо пов'язаними з одержанням цього доходу.

Пункт 9 Наказу Міністерства фінансів України від 28.07.2000р. №181 «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 14 «Оренда» регламентує, що належна за користування об'єктом операційної оренди плата визнається витратами згідно з Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» на прямолінійній основі впродовж строку оренди або з урахуванням способу одержання економічних вигод, пов'язаних із використанням об'єкта операційної оренди.

Згідно п. 14 Наказу Міністерства фінансів України від 31.12.1999 р. №318 «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку» до складу інших прямих витрат включаються всі інші виробничі витрати, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат, зокрема плата за оренду земельних і майнових паїв.

Тобто, згідно із Положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку 14 «Оренда» та 16 «Витрати», підприємства мають включати орендну плату за землю та земельний податок у свої витрати.

Суд наголошує, що неоднакове застосування норм податкового законодавства України щодо віднесення земельного податку та орендної плати до витрат для підприємств та підприємців порушує принцип єдиного підходу до встановлення податків та зборів, закріплений у п.п.4.1.11 п. 4.1.ст.4 Податкового кодексу України.

Відтак суд просить суд керуватися нормами п. 56.21 ст. 56 Податкового кодексу України, які передбачають, що в разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного й того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, унаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь, як платника податків так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Також суд зазначає, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» має застосовуватися під час розгляду справи, як джерело права, а саме рішення Європейського суду з прав людини в справах «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №023759/03 та №П37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами, як джерела права. Цими рішеннями було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи держаної влади України віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати податку.

Також судом встановлено, що в акті перевірки на стор. 17-18 відповідачем зазначено, що CO ОСОБА_3 порушуючи п. 177.4. ст. 177 Податкового кодексу України №2755-VI від 02.12.2010р. зі змінами та доповненнями включено витрати на будівельні матеріали в сумі 105 820,74 грн., які безпосередньо не пов'язані з отриманням доходу у 2017 році.

Свої доводи відповідач аргументує тим, що самозайнятою особою ОСОБА_3 до складу витрат у 2017 році віднесено витрати на закупку будівельних матеріалів у сумі 105 820,74 грн. (без ПДВ), а саме: блоки віконні - 40 250,00 грн., радіатори (52 шт.) - 11 310,00 грн., вироби з тентового матеріалу (3 шт.) - 24 425,00 грн., труба профільна - 29 835,74 грн., які підприємцем були використані для ремонту нежитлового приміщення, яке перебуває в АДРЕСА_2 (копії видаткових накладних на будівельні матеріали, копія витягу з книги обліку доходів та витрат №193 від 07.02.2014 та письмові пояснення позивача додаються).

Судовим розглядом встановлено, що вказане приміщення позивач надає в оренду за договорами №4А від 20.06.2013 р. та від 01.01.2017 р. укладеними між позивачем із ТОВ «Автопромпідшипник» (орендар) та №4-B від 01.01.2017р., №5-Б від 01.10.2017р., укладеними між позивачем із ТОВ «Істок» (орендар).

В підпункті 4.1. пункту 4 названих договорів зокрема зазначено, що «Орендар» зобов'язується підтримувати майно в справному стані, запобігати його знищенню та пошкодженню, проводити поточний та капітальний ремонт орендованого майна протягом терміну оренди (копії договорів оренди додаються).

Через це, відповідач доходить висновку, що позивачу заборонено включати витрати на будівельні матеріали в сумі 105 820,74 грн., які безпосередньо не пов'язані з отриманням доходу у 2017 році та не є господарською діяльністю, у зв'язку з чим відповідач нарахував позивачу і податок на додану вартість, за порушення п. 198.5г ст. 198 Податкового кодексу України (див. стор. акту перевірки 16-18, 31-38) у сумі 16 745,00 грн., а також штраф від суми донарахованого податкового зобов'язання з ПДВ у сумі 21 164,16 грн. в розмірі 50% в сумі 10 582,08 грн.

Суд з такими висновками та нарахуваннями контролюючого органу не погоджується з таких підстав.

Відповідно до підпункту 14.1.35 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

В п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України зазначено, що об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка в грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до п.п 177.4.4. п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать: інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності.

Суд зазначає, що відповідачем під час документальної перевірки встановлені такі факти:

ФО-П ОСОБА_3, на підставі договору купівлі-продажу від 30.08.2004 р, є власником нежитлового приміщення, що перебуває в АДРЕСА_2, здійснює власну господарську діяльність із надання цього майна в оренду ТОВ «Автопромпідшипшик» та ТОВ «Істок».

Підприємець за надання в оренду приміщення одержує орендні платежі в гривнях, вказані доходи оподатковує, що зазначено в п. 2.1.2 акту перевірки.

Майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання здійснюються на підставі господарських договорів та є господарсько-договірними зобов'язаннями, основані на вільному волевиявленні, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству (ст. 179 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 41 Конституції України позивач має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю, і його ніхто не може протиправно позбавити від цього права.

Стаття 322 Цивільного кодексу України зобов'язує позивача, як власника майна утримувати його.

В підпункті 14.1.35 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу зазначено, що господарська діяльність спрямована на отримання доходу. Тобто законодавець визнає ризикогосподарський характер господарської діяльності та в Податковому кодексі не існує норми, яка забороняє підприємцю відносити понесені ним витрати під час здійснення ним господарської діяльності до витрат безпосередньо пов'язані з отриманням доходів, навіть якщо така господарська діяльність підприємця фактично була збитковою.

Зазначена позиція суду узгоджена рішенням ВАС України по справі № 815/184/15 від 24.11.15.

Таким чином суд дійшов висновку, що позивач не порушував п.п. 177.4.4. п. 177.4 ст. 177, п. 198.5г ст. 198, п.п.2 п. 54.3. ст. 54, п. 58.1 ст. 58, ст. 120-1, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, коли декларував свої витрати на будівельні матеріали в сумі 105 820,74 грн. та податковий кредит з ПДВ у сумі 21 164,16 грн.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За приписами ч. 1,2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.246, 250, 255, 295 КАС України суд -,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (61034, АДРЕСА_1) до Головного управління ДФС у Харківській області (61057, м. Харків, вул. Пушкінська, буд. 46) про скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити в повному обсязі.

Частково скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 30 травня 2018 р. № 006271315 за основним платежем у сумі 95 543,23 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 23 885,81 грн.; від 30 травня 2018 р. № 006281315 за основним платежем у сумі 8 308,71 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 2 077,19 грн.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 30 травня 2018 р. № у сумі штрафу 10 582,08 грн., податкове повідомлення-рішення від 30 травня 2018 р. №? у сумі 20931,25 грн.

Скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 30 травня 2018 р. № Ф-000087315 в загальному розмірі 137 937,86 грн.

Скасувати рішення від 30 травня 2018 р. № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 27 778,02 грн.

Стягнути з Головного управління ДФС у Харківській області на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 сплачений судовий збір у сумі 3270 (три тисячі двісті сімдесят) грн. 45 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 23 серпня 2018 року.

Суддя Спірідонов М.О.