Справа № 826/13096/18
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2018-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у забезпечення позову

28 серпня 2018 року м. Київ № 826/13096/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., розглянувши заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви

за заявоюОСОБА_1
доМіністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України
про визнання протиправним та скасування наказу в частинах,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, від 23.04.2018 року №100 в частині затвердження п. 6.1.3 Державних Будівельних Норм Б.2.2.-12:2018 "Планування і забудова територій";

- визнати нечинним п. 6.1.3 Державних Будівельних Норм Б.2.2-12:2018 "Планування і забудова територій" затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку , будівництва та житлово-комунального господарства України, від 23.04.2018 року №100.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.08.2018 року заяву про забезпечення позову повернуто позивачу без розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.08.2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Через канцелярію суду 27.08.2018 року позивачем повторно подано заяву про забезпечення позову, якій просить зупинити дію п.6.1.3 ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій» 23.04.2018 року затверджених наказом № 100 Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України до прийняття рішення у справі.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивачем зазначено, що останньому на праві власності належать земельні ділянки в с. Чабани, Києво-Святошинського району з цільовим призначення будівництво багатоквартирних житлових будинків».

Відповідно до п. 6.1.3 ДБН Б.2.2- 12:2018 «Планування і забудова територій», який має вступити в дію 01.09.2018 року, позивач має право здійснювати виключно садибну забудову вказаних земельних ділянок. Отже, на думку позивача, введення в дію п. 6.1.3 ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій» призведе до відмови у видачі позивачу містобудівних умов та обмежень щодо здійснення будівництва будь-яких будівель окрім садибної забудови, а також можливого скасування вже виданих містобудівельних умов та обмежень, що прямо впливає на права позивача та обмежує його в правах на вільне володіння, користування, розпорядження своєю власністю та здійснювати забудову на землях, що належать позивачу на праві приватної власності.

Ознаки очевидної протиправності, на думку позивача, підтверджуються тим, що п. 6.1.3 ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій» прийнято з порушенням норм Конституції України, Загальної декларації прав людини, Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Цивільного кодексу України.

Позивачем зазначено, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист або поновлення порушених прав та інтересів позивача.

Крім того, в прохальній частині заяви про забезпечення позову позивач просить суд зобов'язати відповідача опублікувати на офіційному сайті та в черговому номері Інформаційного бюлетеня Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України оголошення (інформацію) про те, що дія п.6.1.3 ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій» 23.04.2018 року затверджених наказом № 100 Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України зупинена до прийняття рішення у справі.

Дослідивши матеріали справи, виходячи з меж заяви, системного аналізу положень чинного законодавства України і матеріалів справи, Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до наступних висновків.

Частиною другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Пунктом першим частини першої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позов може бути забезпечено зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта.

Відповідно до частини п'ятої статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Окружний адміністративний суд міста Києва вважає за необхідне зазначити, що забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті позовних вимог, визначених Кодексом адміністративного судочинства України заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому постанови суду, якщо її буде прийнято на користь позивача.

При цьому частиною другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а суд повинен, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Як зазначено заявником, під час затвердження п.6.1.3 ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій», відповідачем використано дискримінаційний підхід, оскільки вказана норма дискредитує осіб в залежності від місця проживання, знаходження об'єкта будівництва та типу населеного пункту.

Так, Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду від 06.03.2008 року № 2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" висвітлено позицію щодо вжиття заходів забезпечення позову в адміністративних справах, зокрема зазначено, що судам необхідно враховувати, забезпечення позову в адміністративних справах допускається лише у двох формах: зупинення дії рішення суб'єкта владних повноважень чи його окремих положень, що оскаржуються; заборони вчиняти певні дії. В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права.

Як зазначено позивачем, очевидну протиправність оскаржуваного наказу підтверджує долучений ним доказ до заяви, а саме копія листа директора ДП «Українського науково-дослідного і проектного інституту цивільного будівництва «УКРНДПІЦИВІЛЬБУД», із змісту якого вбачається, що фахівці інституту вважають введення такого нормативного обмеження неприйнятним для сучасної вітчизняної практики планування і забудови.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд, зокрема, має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

З огляду на те, що посилання позивача на висновки, викладені в листі директора ДП «Українського науково-дослідного і проектного інституту цивільного будівництва «УКРНДПІЦИВІЛЬБУД», не мають для суду заздалегідь встановленої сили та будуть оцінюватися судом при розгляді справи по суті, судом не береться до уваги зазначений лист в межах розгляду заяви про забезпечення позову.

Враховуючи природу принципу змагальності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, наведені заявником обставини, на думку суду, не є обґрунтованими для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову визначеним заявником шляхом, оскільки матеріали заяви про забезпечення позову не містять об'єктивних доказів, які б свідчили про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника до ухвалення рішення в адміністративній справі, неможливості захисту цих прав, свобод та інтересів без вжиття таких заходів.

Суд зазначає, що вирішення заяви про забезпечення адміністративного позову у спосіб, про який просить заявник, є фактично вирішення спору по суті, що є неприпустимим та не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.

Разом з тим, Окружним адміністративним судом міста Києва встановлено відсутність об'єктивних доказів, які б свідчили про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, неможливості захисту цих прав, свобод та інтересів без вжиття таких заходів.

З огляду на відсутність обґрунтованості очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника до ухвалення рішення, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає за необхідне відмовити ОСОБА_3 у вжитті заходів забезпечення адміністративного позову.

Керуючись статтями 150 - 154, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви про забезпечення позову ОСОБА_3 відмовити.

Відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України ухвала набирає законної сили та може бути оскаржена у порядку статей 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Л.О. Маруліна