Справа № 804/3095/18
Суддя: Врона Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2018-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2018 року Справа № 804/3095/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Врони О.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників (у письмовому провадженні) в місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити дії,-
ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, у якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати пенсійних виплат ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за період з 01.06.2014 року по 31.12.2017 року;
- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити виплату ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (РНОКПП НОМЕР_1) належної їй пенсії за минулий час, а саме за період з моменту припинення її виплати, тобто з 01.06.2014 по 31.12.2017;
- стягнути з відповідача на користь позивача усі понесені судові витрати;
- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області подати у місячний строк з дня набрання судовим рішенням законної сили звіт про виконання постанови суду відповідно до статті382 КАС України;
- допустити негайне виконання постанови суд у в частині виплати пенсії у межах суми за один місяць.
В обґрунтування позовних зазначено, що позивач є пенсіонером за віком та внутрішньо переміщеною особою, перебуває на обліку в управлінні пенсійного фонду відповідача. Однак, з 01.06.2014 по 31.12.2017 належну позивачу пенсію не виплачено. У зв'язку з цим позивач звернувся із заявою до відповідача з вимогою поновити виплату безпідставно призупиненої пенсії, однак згідно відповіді відповідача прийнято рішення про відновлення (призначення) виплати пенсії з 01.01.2018 року, а виплата заборгованості за період з 01.06.2014 по 31.12.2017 року зазначеним рішенням не передбачена. Вважає, що зазначені дії відповідача щодо невиплати позивачу пенсії порушують конституційні права позивача, тому просить визнати протиправною бездіяльність відповідача та зобов'язати виплатити пенсію за період з 01.06.2014 по 31.12.2017 року.
Ухвалою суду від 02.05.2018 року відкрито провадження у цій адміністративній справі, про що повідомлено сторін засобами поштового звязку.
Від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов. В обґрунтування заперечень посилається на те, що позивач 18.12.2017 року звернулася до відповідача з заявою про постановку на облік та запит пенсійної справи у звязку зі зміною місця проживання. Перебуває на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з 01.12.2017 року. За результатом розгляду заяви Комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Павлоградської міської ради від 15.02.2018 №4 прийнято рішення про відновлення (призначення) позивачу пенсії з 01.12.2017 року. При цьому рішенням комісії не передбачена виплата заборгованості за попереднім місцем обліку за період з 01.06.2014 по 31.12.2017, а в пенсійній справі наявні документи, які свідчать, що за період з 01.08.2014 по 30.04.2016 пенсія ОСОБА_2 була нарахована та виплачена; за період з 01.05.2016 по 30.06.2016 пенсія була нарахована та не виплачена; з 01.07.2016 по 30.11.2017 пенсія не нараховувалась; за грудень 2017 пенсія нарахована та буде виплачена в червні 2018 року згідно графіка виплати пенсій, а тому відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с.19-21).
Суд, розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України, вивчивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, вважає необхідним задовольнити позовні вимоги частково з наступних підстав.
В пенсійній справі позивача відсутні буд-які документи (довідки, рішення) на підставі яких позивачу було призначено виплату пенсії в Костянтинівському обєднаному управлінні ПФУ Донецької області, та будь-які рішення щодо припинення виплати пенсії з зазначенням передбачених законом підстав.
З 01.12.2017 року позивач перебуває на обліку у Павлоградському ОУ ПФУ Дніпропетровської області як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України, що підтверджується матеріалами пенсійної справи позивача, виплату пенсії відновлено з 01.12.2017 року, що визнано відповідачем.
29.03.2018 року позивач звернулась до відповідача з заявою про виплату заборгованості по пенсії за період з 01.06.2014 року по 31.12.2017 року, на що отримала відповідь, згідно якої, виплата пенсії позивачу була відновлена з 01.12.2017 року на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 4, щодо заборгованості за період з 01.06.2014 року по 31.12.2017 року, повідомлено, що рішенням комісії не призначено виплату заборгованості за період з 01.06.2014 року по 31.12.2017 року.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає, що відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Згідно статті 49 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму,встановленого законом.
Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Стаття 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.
Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Статтею 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Згідно частини 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсії виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі, за зазначеним в заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством, зокрема, в інших випадках, передбачених ч.1 ст.49 цього Закону.
Підстави для припинення виплати пенсії передбачені частиною 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».
Приписами ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України ;
3) у разі смерті пенсіонера;
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
5) в інших випадках, передбачених законом.
Отже, перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках передбачених законом.
Суд бере до уваги, що за висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 07.10.2009р. в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).
Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.
Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.
Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.
Відповідно до статті 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Згідно ч.2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.3 статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
В силу статей 8 та 22 Конституції України, ст. 7 КАС України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.
Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю ( стаття 3 Конституції України ).
Рішенням ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України», зокрема у пункті 54 цього рішення ЄСПЛ, суд зазначив про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я» (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

У пункті 333 цього рішення ЄСПЛ зазначив: «Суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратистський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Вона повинна усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією».

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції передбачає, що ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

В цьому випадку суд вважає, що позбавлення позивача пенсійних виплат не є необхідним та в інтересах суспільства.

Ведучи мову про «Закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на той самий критерій, що міститься в інших положеннях Конвенції (див. справу "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" (Case of James and others v. the United Kingdom), рішення від 21 лютого 1986 року, заява № 3/1984/75/119, § 40. Цей критерій вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачу пенсія за період з 01.08.2014 по 30.09.2014 нарахована та виплачена, а за період з 01.10.2014 по 31.01.2016 нарахована, але не виплачена (Протокол від 11.01.2016, номер о/р 823068). Відповідно до атестату від 20.12.2017 №103 на гр.ОСОБА_1 пенсія за період з 01.05.2016 по 30.06.2016 не була виплачена. В пенсійній справі позивача відсутні буд-які відомості щодо причин припинення виплат пенсії позивачу, буд-які рішення з цього приводу. Відповідно до довідки від 30.05.2018 № 344 пенсія ОСОБА_1 за грудень 2018 року нарахована та не була виплачена.

Суд також бере до уваги, що відповідно до пенсійної справи позивач перебувала на обліку в Костянтинівському обєднаному управлінні ПФУ Донецької області з серпня 2014 року, за заявою позивача від 18.12.2017 її пенсійну справу було передано до Павлоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, та відповідно взято на облік.

При цьому, місто Костянтинівка Донецької області в період з вересня - листопада 2014 року, і на даний час, не є тимчасово окупованою територією України, районом проведення АТО та населеним пунктом, розташованим на лінії зіткнення, відповідно до Розпорядження КМУ від 07.11.2014 р. № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» (зі змінами).

Тобто, підстава відмови виплати пенсії позивачу за минулий час за період з 01.06.2014 по 31.07.2014 та з 01.10.2014 по 31.12.2017 року, а саме відсутність інформація про перебування позивача на обліку в органах Пенсійного фонду України на підконтрольній території, не знайшла підтвердження, та спростовується матеріалами пенсійної справи позивача, так як м.Костянтинівка Донецької області є територією України, на який органи державної влади здійснюють свої повноваження.

Відповідно до пункту 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» орган, що здійснює соціальні виплати та структурний підрозділ з питань соціального захисту населення, на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворених районними, районними у мм. Києві і Севастополі держадміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад, призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи, та здійснює повернення сум недоотриманих соціальних виплат за минулий період відповідно до законодавства.

На думку суду відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтвердили правомірність його дій щодо відмови у виплаті позивачу пенсії за період з 01.06.2014 по 31.07.2014 та з 01.10.2014 по 31.12.2017.

Разом з тим, позовні вимоги за період з 01.08.2014 по 30.09.2014 не знайшли свого підтвердження матеріалами справи, оскільки згідно Протоколу від 11.01.2016, номер о/р 823068 пенсія за цей період нарахована та виплачена.

Вищезазначене є мотивом для відхилення судом аргументів, викладених в відзиві за період з 01.06.2014 по 31.07.2014 та з 01.10.2014 по 31.12.2017, оскільки аргументи відповідача спростовуються доводами, викладеними позивачем.

Отже, адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням судового рішення шляхом подання звіту, то суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб'єктами владних повноважень - відповідачами у справі суд першої чи апеляційної інстанції може під час прийняття рішення у справі. Тобто, питання щодо зобов'язання відповідача подати такий звіт вирішується судом під час постановлення судового рішення.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Водночас, встановлення строку на подачу звіту про виконання судового рішення є правом суду, який ухвалив судове рішення, а не його обов'язком.

Поряд із цим суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю за виконання зазначеного рішення.

Відповідно до вимог пункту першого частини першої статті 371 КАС України, згідно з якими рішення суду, зокрема, про присудження виплати пенсій у межах суми стягнення за один місяць виконуються негайно, суд вирішив за необхідне допустити виконання цього рішення у вказаній частині до негайного виконання.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, керуючись положеннями статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи рішення суду про часткове задоволення позовних вимог, обґрунтованість розміру судових витрат та їх пропорційність до предмету спору, а також те, що у справі міститься документальне підтвердження сплати позивачем судового збору у розмірі 704,80 гривень (платіжне доручення про сплату № від 18.04.2018), судові витрати позивача, який не є субєктом владних повноважень, підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, фактичне місце проживання: 51413, АДРЕСА_1) до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області (; вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094) про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати пенсійних виплат ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за період 01.06.2014 по 31.07.2014 та з 01.10.2014 по 31.12.2017.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (; вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094) здійснити виплату ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (РНОКПП НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, фактичне місце проживання: 51413, АДРЕСА_1) належної їй пенсії за період 01.06.2014 по 31.07.2014 та з 01.10.2014 по 31.12.2017.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати пенсії у межах суми за один місяць.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області (; вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, фактичне місце проживання: 51413, АДРЕСА_2) судовий збір у сумі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими в ст.ст. 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням положень п. 15.5 ч. 1 розділу VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Суддя ОСОБА_3