Справа № 826/7429/16
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2018-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 серпня 2018 року №826/7429/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шрамко Ю.Т., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Київського апеляційного адміністративного суду, треті особи - Державна судова адміністрація України, Головне управління державної казначейської служби України у м. Києві, про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (також далі - суд) надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) до Київського апеляційного адміністративного суду (далі - відповідач, КААС), треті особи - Державна судова адміністрація України (далі - третя особа-1, ДСА України), Головне управління державної казначейської служби України у м. Києві (далі - третя особа-2), в якому позивач просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати заробітної плати секретарю судового засідання КААС ОСОБА_1 виходячи з розміру посадового окладу меншого, ніж передбачено абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. №2453-VІ (в редакції Закону України від 14.10.2014 р. №1697-VІІ "Про прокуратуру") та абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. №2453-VІ (в редакції Закону України від 12.02.2015 р. №192-VІІІ "Про убезпечення права на справедливий суд"), за період з 26 жовтня 2014 року по 31 грудня 2015 року;

- зобов'язати відповідача здійснити перерахунок та виплату заробітної плати ОСОБА_1 (з урахуванням всіх складових, обрахунок яких залежить від посадового окладу), виходячи з розміру посадового окладу, передбаченого абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. №2453-VІ (в редакції Закону України від 14.10.2014 р. №1697-VII "Про прокуратуру") та абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. №2453- VІ (в редакції Закону України від 12.02.2015 р. №192-VІІІ "Про убезпечення права на справедливий суд"), за період з 26 жовтня 2014 року по 31 грудня 2015 року, з урахуванням виплачених сум.

Ухвалою суду від 19 травня 2016 року відкрито провадження в адміністративній справі.

Ухвалою суду від 26 квітня 2017 року справу прийнято до провадження судді Шрамко Ю.Т.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач здійснював нарахування та виплату позивачу заробітної плати, виходячи з посадового окладу в розмірі 1218,00 грн. (розмір мінімальної заробітної плати), що не відповідало положенням абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону №2453-VІ у редакції Закону №1697-VII у період з 26.10.2014 по 28.03.2015, та вимогам абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону №2453-VІ у редакції Закону №192-VІІІ в період з 29.03.2015 по 31.12.2015, в силу яких розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду; посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав та разом з представниками третіх осіб просили у задоволенні позову відмовити повністю. На обґрунтування своїх позицій відповідач та треті особи зауважили, що відповідач не мав повноважень здійснювати видатки, які не були закладені у Державному бюджеті України на відповідний рік, а заробітна плата нараховувалась і виплачувалась позивачу в межах затвердженого фонду оплати праці відповідно до вимог Закону України "Про державну службу" та бюджетного законодавства України.

Позивач, представники відповідача та третіх осіб подали до суду відповідне клопотання про розгляд справи без їх участі.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, що діяла до 15.12.2017) особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 4 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, що діяла до 15.12.2017) у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Під час прийняття судового рішення по суті судом враховано вимоги п. 10 ч. 1 Перехідних положень КАС України (тут і надалі у редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII, який набрав чинності 15.12.2017), яким установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 у період з 10.06.2014 по 12.02.2016 працювала на посаді секретаря судового засідання в КААС з присвоєнням 13 рангу державного службовця. Протягом вказаного періоду позивачу нараховувалась і виплачувалась заробітна плата, виходячи з посадового окладу у розмірі 1218,00 грн.

Посилаючись на те, що у періоди з 26.10.2014 по 28.03.2015 та з 29.03.2015 по 08.09.2015 відповідач здійснював нарахування та виплату заробітної плати у розмірах, що не відповідали положенням Закону №2453-VІ, чинному у вказані періоди та в редакціях, відповідно до Закону №1697-VII та Закону №192-VІІІ, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

26.10.2014 набрав чинності Закон №1697-VII, яким внесено зміни до ст. 144 Закону №2453-VІ, зокрема, передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Абзацом 2 п-п. 1 і абз. 3 п-п. 2 п. 13 розділу XIII Закону №1697-VII Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом №2453-VІ.

З 28.03.2015 Законом №192-VІІІ затверджено нову редакцію Закону №2453-VІ, ст. 147 якого встановлено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, ДСА, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Підпунктом 2 п. 13 Перехідних положень Закону №192-VІІІ Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня набрання чинності Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Наведене узгоджується із положеннями ч.ч. 7, 8 ст. 33 Закону України від 16.12.1993 №3723-XII "Про державну службу" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон №3723-XII), згідно з якими умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Аналогічні положення закріплено також ч. 2 ст. 8 Закону України від 24.03.1995 №108/95-ВР "Про оплату праці" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон №108/95-ВР), яка передбачає, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (ст. 13 Закону №108/95-ВР).

Згідно з положеннями ст. 142 Закону №2453-VІ (у редакції до 28.03.2015) фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює, зокрема, ДСА. Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (ст. 143 Закону №2453-VІ). Аналогічні правила закріплені і у ст.ст. 145, 146 Закону №2453-VІ у редакції з 28.03.2015.

З 01.01.2015 п. 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" визначено, що норми і положення, зокрема, ч. 1 ст. 144 Закону №2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а з 13.03.2015 установлено, що норми і положення Закону №2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

На час існування спірних відносин схема посадових окладів працівників апарату суду була закріплена постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" (далі - Постанова №268), зокрема Додатком 47, який залишався незмінним до 09.09.2015. Отже, Кабінет Міністрів України покладені на нього абз. 2 п-п. 1 п. 13 розділу XIII Закону №1697-VII та п-п. 2 п. 13 Перехідних положень Закону №192-VІІІ обов'язки щодо приведення його нормативно-правових актів у відповідність із цими законами у тримісячний строк не виконав.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Враховуючи викладене, оскільки з 26.10.2014 по 09.09.2015 Кабінетом Міністрів України зміни до Постанови №268 щодо умов оплати праці, зокрема, розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а законами України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" та "Про Державний бюджет України на 2015 рік" видатки на реалізацію положень абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону №2453-VІ та ч. 1 ст. 147 цього ж Закону у редакції з 28.03.2015 не передбачено, ДСА України як головний розпорядник бюджетних коштів та відповідач не мали правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду, в тому числі позивачу, поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладена у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №826/294/16.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зважаючи на встановлені в ході розгляду обставини справи щодо відсутності у відповідачів правових підстав для нарахування та виплати позивачу заробітної плати у розмірах інших, ніж було передбачено видатками державного бюджету на оплату праці та встановлено Кабінетом Міністрів України, суд дійшов висновку про відсутність протиправності дій зі сторони відповідача у цьому спорі.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

На виконання викладених положень КАС України відповідач виконав покладений на нього процесуальний обов'язок щодо доказування правомірності своїх дій в частині правомірного нарахування та виплати позивачу заробітної плати протягом спірного періоду.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов ОСОБА_1 до Київського апеляційного адміністративного суду, треті особи - Державна судова адміністрація України, Головне управління державної казначейської служби України у м. Києві, про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії є необґрунтованим і таким, що задоволенню не підлягає повністю.

Згідно з ч. 5 ст. 139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зважаючи на те, що позивач звільнений від сплати судового збору, а відповідачем судові витрати не понесено, такі розподілу не підлягають.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 72-77, 90, 139, 192, 241-246, 250, 255 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: 18005, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до Київського апеляційного адміністративного суду (місцезнаходження: 01010, м. Київ, вул. Московська, 8 корп. 3, 30, ), треті особи - Державна судова адміністрація України (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5, ), Головне управління державної казначейської служби України у м. Києві (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Терещенківська, 11-А, ), про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Т. Шрамко