Справа № 815/3340/15
Суддя: Бутенко А. В.
Дата ухвалення: 2018-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3340/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2018 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

суддів - Бутенка А.В., Балан Я.В., Гусева О.Г.,

за участю секретаря - Філімоненко А.О.,

за участю сторін,

представник позивача - ОСОБА_1 (за довіреністю),

представник відповідача - Панчошак О.Д. (за довіреністю),

представник третьої особи - Донкоглова В.В.(за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Міністерства внутрішніх справ України, треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці, Управління транспортної міліції Міністерства внутрішніх справ України, Міністерство юстиції України про скасування наказу №858 о/с від 08.05.2015 року в частині, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2015 року до Одеського окружного адміністративного суду з позовом звернувся ОСОБА_4 до Міністерства внутрішніх справ України, треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці, Управління транспортної міліції Міністерства внутрішніх справ України, Міністерство юстиції України про скасування наказу МВС України № 858 о/с від 08.05.2015 року по особовому складу в частині звільнення полковника міліції ОСОБА_4, заступника начальника Управління транспортної міліції згідно з ч. 3 ст. 1, п. 8 ч. 1 та п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про очищення влади", скасування наказу МВС України № 858 о/с від 08.05.2015 року по особовому складу в частині підстав звільнення полковника міліції ОСОБА_4, заступника начальника Управління транспортної міліції, та внесення зміни до наказу МВС №858 о/с від 08.05.2015 року по особовому складу шляхом зміни підстав звільнення полковника міліції ОСОБА_4, начальника Управління транспортної міліції, а саме: змінити п. 62 "а" на п. 64 "б" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

11 червня 2015 року суддя Одеського окружного адміністративного суду Стеценко О.О. відкрив провадження у справі.

08.05.2018 року після проведення повторного автоматичного розподілу справ, справу №815/3340/15, на підставі розпорядження в.о. керівника апарату суду від 07.05.2018 року № 166, призначено судді Бутенко А.В.

Ухвалою суду від 14 травня 2018 року справу прийнято до провадження та розглянуто в порядку загального позовного провадження.

Під час розгляду справи, позивач неодноразово змінював позовні вимоги та відповідно до останніх наданих змін (Том 2 а.с. 171-177) просив суд:

скасувати наказ МВС України від 08.05.2015 року №858 о/с в частині звільнення зі служби в органах внутрішніх справ заступника начальника Управління транспортної міліції Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_4;

поновити ОСОБА_4 на службі в органах внутрішніх справ на посаді заступника начальника Управління транспортної міліції Міністерства внутрішніх справ України з 08.05.2015 року;

стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.05.2015 року по 05.04.2018 рік у розмірі 582972, 5 грн.;

зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України подати протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням законної сили звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він відповідно до наказу МВС України від 28.10.2010 року №1871о/с був призначений на посаду начальника Управління МВС України на Південно-Західній залізниці, має спеціальне звання полковника міліції. Наказом МВС України від 24.04.2014 року № 703 позивача було звільнено у зв'язку з призначенням на посаду заступника начальника Управління транспортної міліції.

В подальшому, Наказом МВС України №858 о/с від 08.05.2015 року позивача було звільнено у запас Збройних Сил згідно з ч.3 ст. 1, п.8 ч.1 та п. 4 ч.2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» та п. 62 «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Оскаржуваний наказ мотивовано тим, що він є особою, на яку розповсюджується дія Закону України «Про очищення влади».

Позивач вважає, що наказ МВС України про звільнення його з органів внутрішніх справ прийнято з порушенням приписів чинного законодавства, тому він підлягає скасуванню, оскільки позивач обіймаючи посаду начальника Управління МВС України на Південно-Західній залізниці не підпадав під критерії здійснення очищення влади (посада, яку він обіймав, не належить до посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади. Крім того, позивач вказує на те, що він є учасником бойових дій та приймав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей у період з 21.08.2014 року по 19.09.2014 року, що також виключає можливість його звільнення за приписами Закону України «Про очищення влади».

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, наведених у письмовому відзиві на позов (Том 2 а.с. 130-133).

В обґрунтування відзиву вказав, що позивач відповідно до Закону України «Про очищення влади» на протязі 10 днів з моменту набрання чинності вказаним Законом, підлягав люстраційній перевірці в порядку визначеному п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону, а отже підлягав звільненню, тому дії по звільненню останнього з ОВС є правомірними. Також представник відповідача зазначає, що Законом України «Про очищення влади» не передбачається встановлення будь-яких виключень або преференцій для посадових осіб, зазначених в ч. 1 ст. 3 цього Закону, що давали б їм змогу звільнитися від люстраційної процедури або її відтермінування.

За таких умов, представник відповідача вважає, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства, в зв'язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Представником позивача надано до суду відповідь на відзив (Том 2 а.с. 138 -140), в якій зазначено, що представником відповідача не спростовано доводи позовної заяви.

Представник Міністерства юстиції України, у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, також надавала відповідні письмові пояснення (Том 1 174-176), інші учасники справи у судове засідання не прибули, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином та завчасно. Представник Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності (Том 1 а.с. 129).

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд встановив наступне.

Під час розгляду справи, судом встановлено, що ОСОБА_4 відповідно до наказу МВС України від 28.10.2010 року №1871о/с був призначений на посаду начальника Управління МВС України на Південно-Західній залізниці (Том 1 а.с. 30), має спеціальне звання полковника міліції. Наказом МВС України від 24.04.2014 року № 703, позивача було звільнено у зв'язку з призначенням на посаду заступника начальника Управління транспортної міліції МВС України (Том 2 а.с. 135).

В подальшому, Наказом МВС України №858 о/с від 08.05.2015 року позивача було звільнено у запас Збройних Сил згідно з ч.3 ст.1, п.8 ч.1 та п.4 ч.2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» та п. 62 «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (Том 1 а.с. 16).

Крім того, судом встановлено, що Рішенням міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій № 13/ІІІ/1/609 від 25 грудня 2014 року ОСОБА_4 встановлено статус учасника бойових дій на підставі довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 29.11.2014 року № 26718/яр та наказу МВС України від 20.08.2014 року № 1632 о/с/дск.; наказу АТЦ при СБУ від 19.09.2014 року № 11; посвідчення про відрядження № 009913 (Том 1 а.с. 18-19).

Позивач, вважаючи наказ відповідача від 08.05.2015 року №858 о/с в частині його звільнення з органів внутрішніх справ протиправним, оскаржив його до суду, вимагаючи його скасування та поновлення на займаній посаді.

Оцінюючи рішення суб`єкта владних повноважень щодо звільнення позивача, суд з урахуванням приписів ч. 2 ст. 2 КАС України дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому, чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд не погоджується з підставами звільнення позивача зі служби в органах внутрішніх справ та приходить до висновку, що адміністративний позов в частині скасування наказу МВС України від 08.05.2015 року №858 о/с в частині звільнення зі служби в органах внутрішніх справ заступника начальника Управління транспортної міліції Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_4 та поновлення позивача на посаді слід задовольнити, виходячи з наступного.

Закон України «Про очищення влади» визначає правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про очищення влади», очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про очищення влади», очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_6, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Згідно з п.6 ч.1 ст.2 Закону України «Про очищення влади», заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.

Відповідно до п.10 ч.1 ст.2 Закону України «Про очищення влади», заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо інших посадових та службових осіб (крім виборних посад) органів державної влади, органів місцевого самоврядування.

Згідно з п.8 ч.1 ст.3 Закону України «Про очищення влади», заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.3 Закону України «Про очищення влади», заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.

Згідно з ч.3 ст.1 Закону України «Про очищення влади», протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Відповідно до пп.1 п.2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про очищення влади» встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.

Під час розгляду справи представник відповідача вказував на те, що позивач у період з лютого 2010 року по лютий 2014 року обіймав посаду, до якої застосовуються заборони визначені ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади».

Згідно з абз. 4 ст. 1 Закону України «Про загальну структуру і чисельність Міністерства внутрішніх справ України» (в редакції станом на 01.01.2015 року, до виключення міліції на транспорті з структури МВС), затверджено таку загальну структуру Міністерства внутрішніх справ України:

головні управління, управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи Міністерства внутрішніх справ України на транспорті.

Як встановлено судом, позивач перебував на посаді начальника Управління МВС України на Південно-Західній залізниці, тобто керівником органу внутрішніх справ на транспорті, а не територіального органу в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Крім того, Управління МВС України на Південно-Західній залізниці взагалі не відноситься до категорії територіальних органів, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», територіальні органи міністерства утворюються як юридичні особи публічного права ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра Кабінетом Міністрів України.

Ліквідація УМВС на Південно-Західній залізниці здійснена на підставі наказу МВС України від 08.06.2015 року №663 «Про ліквідацію УМВС України на Південно-Західній».

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що УМВС України на Південно-Західній не відноситься до територіальних органів МВС, оскільки його ліквідовано не постановою Кабінету Міністрів України, а наказом МВС України, не зважаючи на те, що Управління МВС на Південно-Західній залізниці є юридичною особою.

Так, відповідно до розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про поліцію» втратив чинність Закон України «Про міліцію», при цьому всі територіальні органи МВС були ліквідовані відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» та від 13.10.2015 року № 834 «Питання функціонування органів поліції охорони як територіальних органів Національної поліції та ліквідації деяких територіальних органів Міністерства внутрішніх справ».

Тобто, постановами КМУ від 16.09.2015 року №730 та від 13.10.2015 року №834 зазначено повний і вичерпний перелік територіальних органів МВС і при цьому Управління МВС України на Південно-Західній залізниці в переліку територіальних органів МВС відсутнє.

Крім того, як встановлено судом та не заперечувалось сторонами під час розгляду справи, Рішенням міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій позивачу встановлено статус учасника бойових дій на підставі довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Суд наголошує, що ч. 7 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» чітко встановлено, що заборона, передбачена частинами третьою та четвертою цієї статті, не застосовується до осіб, зазначених у частинах другій - четвертій статті 3 цього Закону, які визнані учасниками бойових дій під час проведення антитерористичної операції на сході України у встановленому законодавством порядку.

Позивача звільнено відповідно до ч.3 ст.1, п.8 ч.1 та п.4 ч.2 ст.3 Закону України «Про очищення влади».

Таким чином, суд дійшов висновку, що звільнення позивача наказом МВС України від 08.05.2015 року №858 о/с згідно з ч. 3 ст. 1, п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» та застосування до нього заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, повністю суперечить вимогам ч. 7 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», оскільки Рішенням міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій № 13/ІІІ/1/609 від 25 грудня 2014 року позивачу встановлено статус учасника бойових дій на підставі довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 29.11.2014 року № 26718/яр та наказу МВС України від 20.08.2014 року № 1632 о/с/дск.; наказу АТЦ при СБУ від 19.09.2014 року № 11; посвідчення про відрядження № 009913 (Том 1 а.с. 18-19).

Також, під час розгляду та вирішення справи, суд застосовує практику Європейського суду з прав людини та міжнародні нормативно-правові акти, ратифіковані Україною.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Протоколу № 1 та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Так, згідно з ч.2 ст.21 та ч.1 ст.23 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право рівного доступу до державної служби в своїй країні, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, прийнятого 16 грудня 1966 року Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікованого Україною 12.11.1973 року, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право на працю, що включає право кожної людини дістати можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вона вільно погоджується, і зроблять належні кроки до забезпечення цього права. Заходи, яких повинні вжити держави-учасниці цього Пакту з метою повного здійснення цього права, включають програми професійно-технічного навчання і підготовки, шляхи і методи досягнення продуктивної зайнятості в умовах, що гарантують основні політичні і економічні свободи людини.

Також, ст.24 Європейської соціальної хартії, ратифікованої Україною 14.09.2006 року, з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення Сторони зобов'язуються визнати: a) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов'язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби; b) право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу. З цією метою Сторони зобов'язуються забезпечити, щоб кожний працівник, який вважає себе звільненим без поважної причини, мав право на оскарження в неупередженому органі.

Згідно з ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 2 Конвенції № 111 від 25.06.1958 року «Про дискримінацію у сфері праці і зайнятості» (ратифікована Україною 04.08.1961 року) передбачено, що кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов'язується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них.

Будь-які заходи, спрямовані проти особи, відносно якої є обґрунтовані підозри чи доведено, що вона займається діяльністю, яка підриває безпеку держави, не вважаються дискримінацією за умови, що заінтересована особа має право звертатись до компетентного органу, створеного відповідно до національної практики (ст.4 цієї Конвенції).

Отже, рішення суб'єкта владних повноважень стосовно звільнення працівників, не повинно допускати дискримінацію у праці.

Крім того, Парламентська асамблея Ради Європи прийняла Резолюцію № 1096 «Про заходи щодо позбавлення від спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем», якою надала державам-членам Ради Європи рекомендації, яких слід дотримуватися при запровадженні процедурних заходів, які можуть бути сумісними з принципами демократичної та правової держави, якщо буде дотримано принцип індивідуальної вини, яка має бути доведена у кожному конкретному випадку, а особі яка піддається такій процедурі, буде гарантовано право на захист, презумпція невинуватості та право на оскарження до суду.

Встановлені Резолюцією № 1096 підходи застосовані у практиці Європейського суду з прав людини, який неодноразово розглядав справи за наслідками подібних перевірок в інших державах (рішення від 14.02.2006 року у справі «Турек проти Словаччини», від 24.04.2007 року у справі «Матиєк проти Польщі», від 17.07.2007 року у справі «Бобек проти Польщі», від 15.01.2008 року у справі «Любох проти Польщі»).

У вказаних рішеннях ЄСПЛ наголошує, що зазначені заходи не можуть слугувати покаранням, оскільки це прерогатива кримінального права. Якщо норми національного закону допускають впровадження обмеження прав, гарантованих Конвенцією, то такі обмеження мають бути достатньо індивідуальні та мають відповідати критеріям доступності, а при розгляді зазначеної категорії справ мають бути дотримані всі стандарти справедливого судового розгляду та вимог, передбачених ст.6 Конвенції щодо кримінальних проваджень. Зокрема, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (пункт 61).

Аналогічні стандарти люстраційних заходів напрацьовані Європейською комісією «За демократію через право» (Венеціанська комісія). Зокрема, у висновку CDL-AD(2012)028 на запит Конституційного суду Македонії щодо люстраційного закону цієї країни зазначено, що вина повинна бути доведена в кожному конкретному випадку. Цей же висновок говорить про обов'язковість гарантування права на захист та презумпції невинуватості. Крім того, у цьому висновку вказано, що процедура розгляду стосовно перевірки та процедура оскарження повинні регулюватися дуже детально з метою дотримання принципів верховенства права та належної правової процедури.

Разом з тим, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Вільхо Ескелінен та інші проти Фінляндії» (2007) Європейський Суд запропонував використовувати функціональний критерій, заснований на характері посадових обов'язків працівника. Працівники, які обіймають посади, що передбачають виконання обов'язків в загальних інтересах або участь у здійсненні публічно-правових повноважень, мають частку державного суверенітету. Тому у держави є законний інтерес в тому, щоб вимагати від цих службовців особливої ??довіри і лояльності.

З іншого боку, стосовно тих посад, які не пов'язані з цими «державно-управлінськими» аспектами, такий інтерес відсутній. Тому Суд постановив, що дія пункту 1 статті 6 Конвенції не поширюється лише на спори, ініційовані державними службовцями, обов'язки яких є типовими для специфічної діяльності на державній службі у тій мірі, в якій вони виступають в якості представників держави, відповідальних за захист загальних інтересів держави або інших органів влади. Яскравим прикладом такого роду діяльності є служба в армії та в поліції. Суд дійшов висновку, що дія пункту 1 статті 6 Конвенції не поширюється на спори між адміністративними органами влади та працівниками, які обіймають посади, що передбачають участь у здійсненні публічно-правових повноважень.

Однак, держава-відповідач може посилатися в Європейському Суді на наявність у заявника статусу державного службовця як на підставу для позбавлення його захисту, втіленого в статті 6 Конвенції, при дотриманні двох умов. По-перше, національне право відповідної держави повинно в явній формі позбавляти доступу до правосуддя працівників, які займають посаду або одну з категорії посад, про яку йде мова. По-друге, позбавлення доступу до правосуддя повинно бути виправдано об'єктивними міркуваннями державного інтересу.

Європейський Суд неодноразово підкреслював особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Крім того, у найбільш загальному вигляді позитивні зобов'язання передбачають активні дії держави, спрямовані на забезпечення, захист та сприяння реалізації прав людини. Загальною юридичною підставою позитивних зобов'язань у межах конвенційної системи правозахисту виступає ст.1 «Зобов'язання поважати права людини» Конвенції, в якій прямо вказується, що держави гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, передбачені Конвенцією.

Суд також враховує, що відповідно до Остаточного висновку Венеціанської комісії № 788/2014 про Закон України «Про очищення влади» від 19.06.2015 року дискваліфікація, яка основана виключно через посаду, яку займала особа, апріорі не суперечить міжнародним стандартам, за умови, якщо мова йде про посади в установах, відповідальних за серйозні порушення прав людини і винні у серйозних випадках безгосподарності. Венеціанська комісія недостатньо переконана, що всі посади, зазначені в статті 3 (1) - (2), відповідають цій вимозі. Зауважено, що українська влада може краще оцінити, які державні установи відігравали значну роль у недемократичних процесах під час зазначених двох періодів.

У своєму Проміжному висновку Венеціанська комісія відзначила, що за законом про люстрацію особи, які підпадають під люстрацію, не мають можливості довести, що, незважаючи на посаду, яку вони обіймали, вони не брали участь в будь-яких порушеннях прав людини і не вживали або не підтримували антидемократичні заходи. Мабуть, немає жодної можливості посилатися на час, що минув з моменту обіймання посади, або на подальшу поведінку і ставлення. На думку Комісії, однак, той факт, що Закон про люстрацію виключає фактор часу в цілому, незалежно від тяжкості минулої поведінки, вступає в конфлікт з принципом «індивідуальної відповідальності», на якому має бути заснована люстрація (стаття 1.2).

Дотримання принципу забезпечення довіри громадян до держави та створюваного нею закону як вимога, що випливає з принципу верховенства права, означає заборону запроваджувати закони, які можуть створювати ілюзорні правові інститути. З точки зору принципу забезпечення довіри, право на працю має забезпечуватися не через оцінку його сутності, а через оцінку засобів захисту цього права. Відсутність можливості реалізувати це право у межах, встановлених законом, свідчить про те, що створено ілюзорний правовий інститут і, відповідно, має місце порушення Конституції.

Стаття 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ про звільнення від 08.05.2015 року №858 о/с є протиправним та його належить скасувати.

Під час розгляду справи відповідач не надав доказів, які спростовують встановлені вище факти.

В свою чергу, звільнення позивача з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав та в даному випадку порушене право позивача повинно бути поновлене шляхом поновлення на займаній посаді в органах внутрішніх справ з дати звільнення, а саме з 08.05.2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 1 ст. 73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Приймаючи до уваги викладене, оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги в частині скасування наказу МВС України від 08.05.2015 року №858 о/с в частині звільнення зі служби в органах внутрішніх справ заступника начальника Управління транспортної міліції Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_4 та поновлення його на службі в органах внутрішніх справ на посаді заступника начальника Управління транспортної міліції Міністерства внутрішніх справ України з 08.05.2015 року підлягають задоволенню.

Що стосується позовної вимоги позивача про стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 08.05.2015 року по 05.04.2018 рік у розмірі 582972, 5 грн., суд зазначає, що така позовна вимога не може бути задоволена у повному обсязі враховуючи наступне.

Згідно з правовим висновком зазначеним у Постанові Верховного Суду України від 14.01.2014 року по справі № 21-395а13: суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у порядку.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ визначає Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 р. № 499.

Згідно з п.3.5.2 цієї Інструкції (чинної на момент звільнення позивача), особам рядового і начальницького складу, звільненим з органів внутрішніх справ, а потім поновленим на службі у зв'язку з визнанням звільнення незаконним, грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачується за посадою, з якої вони були звільнені, але не більше як за один рік.

Згідно з п.1.7 Інструкції № 499, при виплаті особі рядового чи начальницького складу грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Зміст наведених правових актів дає підстави для висновку про те, що у випадках стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу судом має бути визначений період вимушеного прогулу, останнім днем якого завжди є день ухвалення постанови суду як акту правосуддя, з яким відбулося врегулювання публічно-правового спору, про який зазначено в адміністративному позові, і вирішено завдання адміністративного судочинства, або день поновлення позивача на роботі, та середньоденний заробіток позивача. Отже, суд визначає конкретну суму коштів, яка стягується з відповідача.

З урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за один рік.

Згідно з довідкою про доходи від 21.03.2018 р. № 223 (Том 2 а.с. 179) та інформацією Департаменту фінансово-облікової політики МВС України (Том 2, а.с. 266), позивачу нараховано заробітну плату у березні 2015 року - 9488 грн., в квітні 2015 року - 9488 грн., його середньоденний заробіток у квітні 2015 року склав 316,26 грн., а за останні два місяці склав 311,08 грн., які слід помножити на 365 днів вимушеного прогулу, що дорівнює 113544, 20 грн., які підлягають стягненню з Міністерства внутрішніх справ України.

Згідно ч.1 ст.371 КАС України постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та постанови про присудження виплати заробітної плати у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць підлягають негайному виконанню.

Відтак, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді заступника начальника Управління транспортної міліції Міністерства внутрішніх справ України з 08 травня 2015 року та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Суд вказує на те, що в прохальній частині позову ОСОБА_4 просить суд зобов'язати відповідача надати звіт про виконання судового рішення протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням законної сили.

Вирішуючи питання про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, суд зазначає наступне.

Приписами 382 КАС України встановлено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Зі змісту наведеної правової норми випливає, що зобов'язання суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках.

Позивачем не наведено причин та не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення суду.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250-251 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_4 до Міністерства внутрішніх справ України, треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці, Управління транспортної міліції Міністерства внутрішніх справ України, Міністерство юстиції України - задовольнити частково.

Скасувати наказ МВС України від 08.05.2015 року №858 о/с в частині звільнення зі служби в органах внутрішніх справ заступника начальника Управління транспортної міліції Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_4.

Поновити ОСОБА_4 на службі в органах внутрішніх справ на посаді заступника начальника Управління транспортної міліції Міністерства внутрішніх справ України з 08.05.2015 року.

Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за один рік у сумі 113544 (сто тринадцять тисяч п'ятсот сорок чотири) гривні 20 копійок.

Допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_4 на посаді заступника начальника Управління транспортної міліції Міністерства внутрішніх справ України з 08 травня 2015 року та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до суду першої інстанції в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано колегією суддів 23.08.2018 року.

Суддя Бутенко А.В.

Суддя Балан Я.В.

Суддя Гусев О.Г.

.