Справа № 804/2219/18
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2018-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2018 року Справа № 804/2219/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Тулянцевої І.В.
розглянувши у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
- визнати протиправними висновки Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо наявності переплати пенсії ОСОБА_1 за період з 10 вересня 2016 року по 06 січня 2017 року у розмірі 8507,78 грн. та попередньої переплати пенсії у розмірі 1356,68 грн., викладені у листі №117/03-02/23 від 13 лютого 2018 року;
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо утримання із пенсії ОСОБА_1 20 відсотків розміру пенсії до погашення заборгованості, яка згідно листа Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №117/03-02/23 від 13 лютого 2018 року утворилась внаслідок переплати пенсії за період з 10 вересня 2016 року по 06 січня 2017 року у розмірі 8507,78 грн. та попередньої переплати пенсії у розмірі 1356,68 грн.;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області утриматись від вчинення дій щодо утримання із пенсії ОСОБА_1 20 відсотків розміру пенсії до погашення заборгованості, яка згідно листа Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №117/03-02/23 від 13 лютого 2018 року утворилась внаслідок переплати пенсії за період з 10 вересня 2016 року по 06 січня 2017 року у розмірі 8507,68 грн. та попередньої переплати пенсії у розмірі 1356,68 грн.;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області виплатити ОСОБА_1 суми коштів, що були протиправно утримані в рахунок погашення заборгованості, яка згідно листа Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №117/03-02/23 від 13 лютого 2018 року утворилась внаслідок переплати пенсії за період з 10 вересня 2016 року по 06 січня 2017 року у розмірі 8507,68 грн. та попередньої переплати пенсії у розмірі 1356,68 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що ОСОБА_1 є пенсіонером та отримує пенсію за вислугу років з 2007 року. Починаючи із 10 вересня 2016 року відповідачем розпочато утримання з його пенсії переплати сум пенсії в розмірі 20% пенсії щомісячно до повного погашення заборгованості. Вважає, що дії пенсійного органу стосовно стягнення з нього пенсії, а також призупинення виплати раніше призначеної пенсії за вислугою років прийнято відповідачем протиправно, оскільки він був прийнятий на військову службу за контрактом під час мобілізації у зв`язку з виникненням кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, у зв`язку з чим на нього розповсюджується дія частини 3 статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 було залишено без руху, у зв`язку з його невідповідністю вимогам статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.
На виконання вимог ухвали суду 03 травня 2018 року позивачем були усунуті недоліки позовної заяви та ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.05.2018 року відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 04.06.2018 року.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
31 травня 2018 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач посилається на те, що у зв`язку із несвоєчасним повідомленням позивачем, що він, отримуючи пенсію, перебуває на військовій службі за контрактом, умови якого не підпадають під положення частини 3 статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції до 07.01.2017 року, виплату пенсії позивачу було припинено з дня прийняття такого на військову службу до дня його звільнення. Таким чином, відповідачем правомірно, в межах повноважень та на законних підставах проводиться утримання переплачених сум із пенсії ОСОБА_1 у розмірі 20 відсотків пенсії.
За правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (частина 1 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України,).
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. У справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив (частини 2, 3 ст. 263 КАС України).
Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (частина 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України).
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
ОСОБА_1 є пенсіонером, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».
09 вересня 2016 року між позивачем та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 було укладено Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб офіцерського складу (далі Контракт - 1), згідно умов якого цей контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на 6 місяців (пункт 3), контакт укладено під час дії особливого періоду (пункт 8). Вищевказаний Контракт набрав чинності 10 вересня 2016 року (пункт 11 Контракту - 1).
Також 17 лютого 2017 року між позивачем та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 було укладено Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб офіцерського складу (далі Контракт - 2), згідно пункту 3 якого останній є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на 6 місяців. У відповідності до пункту 8 Контракту - 2 останній укладено під час дії особливого періоду.
26 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про залучення копій вищевказаних контрактів до пенсійної справи.
03.01.2018 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області було прийнято рішення №1 про стягнення сум пенсії, виплачених надміру, в якому зазначено, що за справою ОСОБА_1 за період з 01.02.2018 року утворилася переплата по пенсії в розмірі 9937,00 грн. Зазначена сума підлягає поверненню, у зв`язку з чим, слід здійснити стягнення з пенсії позивача в розмірі 20% пенсії щомісячно до повного погашення переплати.
03 лютого 2018 року відповідач листом №117/03-02/23 повідомив позивача, що оскільки у наданих позивачем контрактах відсутня інформація про те, що їх укладено до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію за період з 10 вересня 2016 року по 06 січня 2017 року, виникла переплата пенсії у розмірі 8507,78 грн., яка підлягає відшкодуванню до Державного бюджету України. З урахуванням залишку попередньої переплати 1356,68 грн., сума повернення складає 9864,46 грн., яка продовжує утримуватись по 20% від розміру пенсії до повного погашення заборгованості
Не погодившись з вказаними діями пенсійного органу, позивач звернувся до суду з позовом.
Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
У відповідності до частини третьої статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262-XII (далі Закону України № 2262-XII) пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийняття на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів та підрозділів цивільного захисту під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення виплата пенсій не припиняється.
В абзаці 11 статті 1 Закону України №1932-ХІІ від 06.12.1991 року «Про оборону України» (далі Закон №1932-ХІІ) визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно з абзацом 5 статті 1 Закону України №3543-ХІІ від 21.10.1993 року «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі Закон №3543-ХІІ) особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 року №303/2014, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року №1126-VІІ, оголошено про проведення часткової мобілізації.
Законом України №113-VIII від 15.01.2015 року «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» (набрав чинності 20.01.2015 року) затверджено Указ Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 року №15/2015 (яким оголошено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом).
Суд зауважує, що питання стосовно наявності особливого періоду державі поза часом проведення мобілізації було предметом судового розгляду Вищим адміністративним судом України по справі № 800/582/14, що відображено в постанові від 16.02.2015 року. Так, у вказаній постанові висвітлено системний аналіз норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і вказано, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.
Враховуючи вищенаведене, з 17.03.2014 року і по теперішній час Збройні Сили України функціонують в умовах особливого періоду.
Відповідно до частини 4 статті 19 (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин) Закону України №2232-ХІІ від 25.03.1992 року «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-ХІІ) форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом.
Згідно з пунктом 8 Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України», затвердженого 07.11.2001 року Указом Президента України №1053/2001, контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України - письмова угода, що укладається між громадянином України і державою, від імені якої виступає Міністерство оборони України, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження військової служби. Контракт укладається за зразком, що додається, у двох примірниках, підписується особою, яка вступає на військову службу або продовжує військову службу за контрактом, і посадовою особою Збройних Сил України, зазначеною у пункті 9 цього Положення, скріплюється гербовою печаткою військової частини, органу військового управління, установи, організації, військового навчального закладу (далі - військова частина) і зберігається у кожної із сторін. Контракт є підставою для видання наказу по особовому складу про зарахування особи до Збройних Сил України і призначення її на посаду.
В силу абзацу 2 частини 3 статті 23 Закону №2232-ХІІ (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців.
Як зазначено у пункті «а» статі 1-2 Закону України №2262-ХІІ, право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог частини п`ятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби): особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом.
Згідно з частиною 3 статті 2 Закону України №2262-ХІІ, пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийняття на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів та підрозділів цивільного захисту під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення виплата пенсій не припиняється. Після звільнення із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням додаткової вислуги років від часу призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або повторного прийняття їх на службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, до дня фактичного звільнення. Якщо новий розмір пенсії цих осіб буде нижчим за розмір, який вони отримували до призову або повторного прийняття їх на службу, виплата їм пенсій здійснюється у розмірі, який вони отримували до призову або прийняття на службу в особливий період.
У частині 2 статті 2 Закону України №2262-ХІІ (станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі повторного прийняття їх на військову службу до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту, службу до Національної поліції, органів та підрозділів цивільного захисту, податкової міліції та Державної кримінально-виконавчої служби України виплата пенсій на час їх служби припиняється. При наступному звільненні із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням загальної вислуги років на день останнього звільнення.
Таким чином, терміни контрактів про проходження військової служби у Збройних Силах України, які передбачені поза межами дії особливого періоду, починаються з терміну 1 рік, а контракти терміном на 6 місяців передбачені лише в межах особливого періоду існування кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, який розпочався з моменту оголошення рішення про проведення мобілізації.
Відтак, всі контракти про проходження військової служби у Збройних Силах України, укладені терміном на 6 місяців є такими, що укладаються у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці і не існують поза межами особливого періоду, а отже на всіх осіб, які уклали такі контракти мають розповсюджуватись норми частини 3 статті 2 Закону України №2262-ХІІ від 09.04.1992 «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» і виплата пенсійного забезпечення таким особам, якщо вони отримують пенсію за вказаним Законом, не має припинятись.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 03.04.2018 року у справі №569/5311/17 (провадження №К/9901/24/1), яка відповідно до положень статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України враховується судом при прийнятті рішення у справі.
Оскільки позивачем укладався контракт під час оголошення мобілізації під час особливого періоду, то на нього поширюється дія частини 3 статті 2 Закону України №2262-ХІІ від 09.04.1992 «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Враховуючи наведене, як утримання відповідачем з ОСОБА_1 суми 8507,78 грн. пенсії за період з 31.08.2016 року по 06.01.2017 року, так і не виплата йому пенсії за вказаний період є противоправними, що суттєво порушує права та інтереси позивача, передбачені статтею 1 Протоколу №1 до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 року, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року.
Разом з тим судом встановлено, що переплата пенсії за період з 01.06.2010 року по 30.04.2014 року у розмірі 1356,68 грн. виникла внаслідок того, що в період з 05.05.2010 року позивач працював в ПАТ «Інтерпайп новомосковський трубний завод» та разом з тим отримував надбавку до пенсії на утриманців відповідно до пункту «а» статті 16 Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», яка виплачується непрацюючим пенсіонерам. У зв`язку з працевлаштуванням та неповідомленням про цей факт органів Пенсійного фонду у відповідності до статті 60 вищезазначеного Закону, виникла переплата пенсії за період з 01.06.2010 року по 30.04.2014 року у розмірі 19 451,00 грн., яка підлягала відшкодуванню до Державного бюджету України. Утримання по 20% від розміру пенсії позивача проводилась з 01 травня 2014 року на підставі рішення №1 від 18.04.2014 року та станом на 03.01.2018 року час залишок переплати складав 1356,68 грн.
Зважаючи, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 01.05.2014 року № 1 не є предметом судового оскарження у даній справі, суд відмовляє у задоволенні позову у цій частині визнання протиправними дій щодо утримання пенсії за період з 01.06.2010 року по 30.04.2014 року.
Щодо обраного позивачем способу захисту в частині визнання протиправними висновків Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо наявності переплати пенсії ОСОБА_1 за період з 10 вересня 2016 року по 06 січня 2017 року у розмірі 8507,78 грн. та попередньої переплати пенсії у розмірі 1356,68 грн., викладені у листі №117/03-02/23 від 13 лютого 2018 року; визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо утримання із пенсії ОСОБА_1 20 відсотків розміру пенсії до погашення заборгованості, яка згідно листа Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №117/03-02/23 від 13 лютого 2018 року утворилась внаслідок переплати пенсії за період з 10 вересня 2016 року по 06 січня 2017 року у розмірі 8507,68 грн. та попередньої переплати пенсії у розмірі 1356,68 грн., суд зазначає, що лист №117/03-02/23 від 13 лютого 2018 року, містить інформативний характер та не є рішенням суб`єкта владних повноважень. Те ж саме стосується і дій відповідача щодо утримання з пенсії відповідних сум, оскільки такі дії є частиною реалізації повноважень органу пенсійного фонду.
Натомість саме рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 03.01.2018 року №1 вирішено здійснювати стягнення з пенсії позивача у розмірі 20 % пенсії щомісячно до повного погашення переплати.
Таким чином, позивачем обрано не належний спосіб захисту своїх порушених прав.
Згідно з частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Виходячи з вищенаведеного, суд доходить до висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог та визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 03.01.2018 року №1 в частині стягнення з позивача переплати пенсії в розмірі 8507,78 грн. за період з 10.09.2016 року по 31.01.2017 року.
Крім того, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повернути повний розмір незаконно утриманих з позивача коштів на підставі вищевказаного рішення.
Стосовно позовних вимог в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області утриматись від вчинення дій щодо утримання із пенсії ОСОБА_1 20 відсотків розміру пенсії до погашення заборгованості, яка згідно листа Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №117/03-02/23 від 13 лютого 2018 року утворилась внаслідок переплати пенсії за період з 10 вересня 2016 року по 06 січня 2017 року у розмірі 8507,68 грн. та попередньої переплати пенсії у розмірі 1356,68 грн., суд зауважує, що вказана вимога позивача є вимогою на майбутнє.
До того ж, судом не встановлено обґрунтованих підстав вважати, що за результатами скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 03.01.2018 року №1, відповідач буде продовжувати щомісячно утримувати частину коштів з пенсії позивача.
Відповідно до частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Метою та завданням адміністративного судочинства, зокрема, є захист та поновлення порушених прав, свобод та охоронюваних законом інтересів особи, яка звернулась з відповідним позовом до суду. Тобто, лише порушене право підлягає захисту, а не ті права та інтереси які, можливо, у майбутньому будуть порушені.
Рішення суду не може бути прийнято на майбутнє, не може ґрунтуватися на припущеннях та домислах, котрі на момент ухвалення рішення ще не відбулись, оскільки таке рішення суперечитиме законодавчо визначеним принципам і завданням адміністративного судочинства.

На підставі вищевикладеного суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні вказаної частини вимог.

Відповідно до приписів статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Керуючись статтями 2, 9, 73-78, 90, 241 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, ) про визнання бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 03.01.2018 року №1 про стягнення з ОСОБА_1 сум пенсії, виплачених надміру в частині стягнення з позивача переплати пенсії в розмірі 8507,78 грн. за період з 10.09.2016 року по 31.01.2017 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повернути незаконно утримані з ОСОБА_1 кошти, що були стягнуті на підставі рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 03.01.2018 року №1 в частині стягнення з позивача переплати пенсії в розмірі 8507,78 грн. за період з 10.09.2016 року по 31.01.2017 року.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені статтею 295 та 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Тулянцева