Справа № 810/2039/17
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2018-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

21 серпня 2018 року

Київ

справа №810/2039/17

адміністративне провадження №К/9901/49078/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гончарової І.А.,

суддів - Ханової Р.Ф., Олендера І.Я.

за участю секретаря - Калініна О.С.

учасники справи:

представники позивача - Курян В.М., Балановський Ф.В.

представники відповідача - Борисов І.І., Морозов П.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби України у Київській області

на постанови Київського окружного адміністративного суду від 14.12.2017 (суддя - Виноградова О.І.) та Київського апеляційного адміністративного суду від 19.03.2018 (судді - Кучма А.Ю., Аліменко В.О., Безименна Н.В.)

у справі №810/2039/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича фірма «Будкомплекс»

до Головного управління Державної фіскальної служби України у Київській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробнича фірма «Будкомплекс» (далі - Товариство) звернулось до суду з позовом про скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління Державної фіскальної служби України у Київській області (далі - ДФС) від 22.03.2017, якими позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість та податку на прибуток приватних підприємств.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ДФС під час перевірки дійшла помилкового висновку про порушення позивачем вимог податкового законодавства при визначені своїх податкових зобов'язань.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 14.12.2017, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.03.2018, позов задоволено:

-визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення ДФС від 22 березня 2017 № (в частині, яка залишена без змін рішенням Державної фіскальної служби України від 30 травня 2017) та № .

- стягнуто на користь судові витрати в сумі 13 814,64 грн.

Не погодившись з судовими рішеннями ДФС звернулась до з касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просила їх скасувати та відмовити в задоволенні позову. При цьому скаржник зазначив, що суди дійшли помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог невірно оцінивши залучені до справи докази та неправильно застосувавши при цьому норми матеріального і процесуального права.

Товариство у своєму відзиві на касаційну скаргу вважає судові рішення законними та обґрунтованими.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до статті 159 КАС України (в редакції, що діяла до 15.12.2015) судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вищенаведені вимоги кореспондуються з приписами статті 242 КАС України (в редакції, що діє з 15.12.2015).

Судові рішення попередніх інстанцій вказаним вимогам не відповідають в зв'язку з наступним.

З матеріалів справи вбачається, що в зв'язку з надходженням ухвали слідчого судді, ДФС проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства повноти нарахування та своєчасності сплати податків при взаємовідносинах з ТОВ «Перший Бізнес-Центр» за період з 1 січня 2015 р. по 31 липня 2016 року, за наслідками якої складено акт від 15.02.2018.

В акті перевірки викладено висновки ДФС про порушення позивачем:

- п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України, в результаті чого Товариством занижено податок на прибуток за 2015 рік на загальну суму 436 252 грн.;

- п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.2, п. 200.3 ст. 200 ПК України, в результаті чого позивачем занижено суму податку на додану вартість, яка підлягала сплаті (перерахуванню) до бюджету на загальну суму 484 724 грн., в тому числі: у вересні 2015 року - 314 544 грн., у жовтні 2015 року - 170 180 грн.

На цій підставі 22.03.2017 року відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення:

-№, яким збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на загальну суму 605 905 грн., з яких: за податковими зобов'язаннями - 484 724 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 121 181 грн.;

-№ , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств на загальну суму 436 252 грн.

30 травня 2017, за наслідками розгляду скарги Товариства, ДФС України своїм рішенням скасувала податкове повідомлення-рішення № в частині донарахувань по операціях за період 2015 року щодо яких підтверджено здійснення оплати грошовими коштами позивачем на користь контрагента та не встановлено наявності дебіторської заборгованості за 2015 рік, в іншій частині податкове повідомлення-рішення залишено без змін.

Свої дії щодо прийняття податкових повідомлень-рішень ДФС обґрунтовує тим, що позивачем безпідставно віднесено до складу валових витрат сплачені на користь ТОВ «Перший Бізнес-Центр» кошти, оскільки відсутні докази реального виконання у вересні-жовтні 2015 року укладеної з цим підприємством господарської угоди.

Задовольнивши адміністративний позов суди попередніх інстанцій послались на те, що документи бухгалтерського обліку позивача за своєю формою та змістом відповідають вимогам закону та підтверджують реальність виконання укладених між Товариством та ТОВ «Перший Бізнес-Центр» господарської угоди. Натомість, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності з боку Товариства порушень під час виконання господарського договору з вищезазначеним контрагентом.

Відповідно до статті 159 КАС України (в редакції, що діяла до 15.12.2015) судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вищенаведені вимоги кореспондуються з приписами статті 242 КАС України (в редакції, що діє з 15.12.2015).

Судові рішення попередніх інстанцій вказаним вимогам не відповідають в зв'язку з наступним.

Спірні правовідносини регламентувались положеннями Податкового Кодексу України, Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та нормативними актами, прийнятими на їх виконання, у відповідних редакціях.

Питання, пов'язані з підтвердженням даних, визначених у податковій звітності, обчисленням податку на додану вартість, обчислення об'єкту оподаткування, формуванням виникнення податкових зобов'язань у разі постачання товарів та надання послуг внормовано статтями 14, 44, 134, 198, 201 ПК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкових пільг мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

У зв'язку з наведеним недоведеність фактичного здійснення господарської операції (нездійснення операції) позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкової вигоди навіть за наявності правильно оформлених за зовнішніми ознаками та формою, але недостовірних та у зв'язку з цим юридично дефектних первинних документів, якщо рух коштів не забезпечений зв'язком з господарською діяльністю учасників цих операцій. При цьому відсутність ділової мети також є підставою для відмови у наданні податкової вигоди.

Про необґрунтованість податкової вигоди можуть свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин:

- неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності;

- відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв'язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів;

- облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій;

- здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку;

- відсутність первинних документів обліку.

З огляду на це, предметом доказування у справі, що розглядається, становлять обставини, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самих господарських операцій з поставки товару та наданні послуг, а тому й обґрунтованість визначення позивачем його податкових зобов'язань.

Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності зобов'язаний суб'єкт владних повноважень, натомість суб'єкт господарювання має спростувати доводи суб'єкта владних повноважень, якщо їх обґрунтованість заперечує.

Попри це, судами попередніх інстанцій не дано належної оцінки доводам відповідача про те, що надані позивачем документи, а саме, видаткові накладні, акти прийняття робіт та рахунки-фактури видані від імені ТОВ «Перший Бізнес-Центр», докази перерахування Товариством грошових коштів, не можуть самі по собі підтверджувати реальність виконання господарської угоди, оскільки за інформацією податкового органу ТОВ «Перший Бізнес-Центр» та з огляду на матеріали кримінальної справи щодо фіктивності діяльності цього товариства, ТОВ «Перший Бізнес-Центр» не виконувало та об'єктивно не мало можливості виконати поставку на адресу позивача обумовленого у господарському договорі товару - будівельних матеріалів.

Так, з матеріалів справи вбачається, що між позивачем та ТОВ «Перший Бізнес-Центр» 14.09.2015 укладено договір поставки, за умовами якого ТОВ «Перший Бізнес-Центр» повинно було поставити в адресу позивача будівельні матеріали арматуру, швелер, труби, тощо.

На підтвердження виконання умов цього договору позивачем надано видаткові накладні, товарно-транспортні накладні та докази оплати грошових коштів, здійснених Товариством на користь ТОВ «Перший Бізнес-Центр».

Крім того на підтвердження використання отриманих від ТОВ «Перший Бізнес-Центр» будівельних матеріалів у своїй господарській діяльності, зокрема під час будівництва житлових будинків, Товариство послалось на наявність договорів підряду, за якими на замовлення ТОВ «БК «ЗЗБК № 1» та ТОВ «БМТ «Вектор» позивач виконував будівельні роботи.

На час виконання умов договору поставки від 14.09.2015 та виникнення спірних правовідносин діяли Правила обов'язкової сертифікації будівельних матеріалів, виробів та конструкцій, затверджені Наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 11 квітня 1997 року N192, відповідно до яких передбачалась обов'язкова сертифікація будівельних матеріалів, виробів та конструкцій.

Приписами статті 268 Господарського Кодексу України та умовами договору поставки укладеному між позивачем та ТОВ «Перший Бізнес-Центр» також передбачено обов'язкове надання ТОВ «Перший Бізнес-Центр» сертифікатів та інших документів, що підтверджують якість та придатність до використання будівельних матеріалів.

Попри це, позивачем не надано доказів отримання вказаних документів від постачальника, що унеможливлює використання будівельних матеріалів у господарській діяльності Товариства, зокрема у будівництві житлових будинків.

Також судами попередніх інстанцій не запропоновано сторонам надати належні докази фактичного здійснення перевезень автомобільним транспортом, зазначеним у товарно-транспортних накладних, від постачальника у м. Біла Церква до отримувача товару у м. Києві.

Судами попередніх інстанцій без належного обґрунтування можливості використання в якості доказу в справі зроблено посилання на висновок судового експерта від 18.07.2017, в той час, як судом, у відповідності до приписів статті 81 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діяла до 15.12.2017) та статті 102 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діє з 15.12.2017), судова експертиза у справі не призначалась. При цьому судами не дано оцінки, чи є предметом висновку експерта питання права та чи можливо застосування вказаних висновків під час розгляду справи.

За таких обставин судами зроблено передчасний та такий, що не ґрунтується на матеріалах справи висновок про те, що наданими позивачем доказами спростовуються висновки ДФС, якими обґрунтовано прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень та не забезпечено повного і всебічно з'ясування обставин в адміністративній справі, не вжито визначених законом заходів для з'ясування всіх обставин справи, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю і передати справу на новий розгляд.

Частиною 1 статті 353 КАС України обумовлено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Керуючись статтями 344, 349, 353, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби України у Київській області - задовольнити частково.

Постанови Київського окружного адміністративного суду від 14.12.2017 та Київського апеляційного адміністративного суду від 19.03.2018 - скасувати.

Справу направити на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді І.А. Гончарова

Р.Ф. Ханова

І.Я. Олендер