Справа № 826/7622/18
Суддя: Файдюк В.В.
Дата ухвалення: 2018-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/7622/18 Суддя (судді) першої інстанції: Пащенко К.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Коротких А.Ю.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 липня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправним рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Відділу примусового виконання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просив суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 24 квітня 2015 року про закінчення виконавчого провадження № 42556455;

- зобов'язати відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вжити заходів щодо повного виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2009 року по справі № 2-а-310096/09 з урахуванням та застосуванням висновків доданого звіту кваліфікованого оцінювача, на підставі рішення Європейського суду з прав людини по справі «Щукін та інші проти України» за період з 01 листопада 2011 року по 02 червня 2014 року, а саме виплати недоплаченої пенсії та компенсації за несвоєчасну виплату в сумі 466 700,64 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 липня 2018 року даний адміністративний позов - залишено без розгляду, оскільки позивачем було пропущено строк звернення до адміністративного суду.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та направити справу для проведення судового розгляду в суді першої інстанції. На думку скаржника, спірна ухвала постановлена без урахування всіх обставин справи та є необґрунтованою.

Оскільки сторони до суду не з'явилися, справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 статті 229 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

При поданні до суду позову, позивачем також було додано заяву про поновлення строків на звернення до суду, в якій заявник просив поновити строк на подачу адміністративного позову щодо скасування постанови про закінчення виконавчого провадження № 42560372 оскільки у виконавчій справі відсутні докази направлення позивачу копії постанови від 10 березня 2015 року, таким чином останній фактично не отримував такої постанови; позивач є інвалідом 2 групи, важко хворим внаслідок виконання свого обов'язку щодо ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в 1986 році і не міг припустити, що державний орган, відповідальний за примусове виконання рішення суду може не виконати рішення національного суду та рішення Європейського Суду з Прав Людини тому він очікував, що рішення буде виконане відповідачем; доказом того, що права позивача порушено і бездіяльність відповідача незаконна, є письмове повідомлення представника заявника - фахівця в галузі права, надане в додатку до позову.

Зазначає, що про оскаржувану постанову про закінчення виконавчого провадження № 42556455 він дізнався від свого представника - ОСОБА_4, який ознайомлювався з матеріалами виконавчого провадження та якому стало відомо про наявність відповідної постанови, про що останній повідомив заявнику у листі від 14 травня 2018 року. За таких обставин позивач зауважує про подачу позову в десятиденний строк з 14 травня 2018 року, тобто з дня, коли він дізнався про порушення своїх прав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду суд першої інстанції виходив з того, що в повідомленні від 14 травня 2018 року представника позивача - ОСОБА_4, має місце посилання на його ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження № 42560372, тобто іншого провадження, що не свідчить про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження № 42556455. Крім того, з наявних в справі № 826/7622/18 матеріалів виконавчого провадження № 42556455 не вбачається відміток про здійснення ОСОБА_4 ознайомлення з відповідними матеріалами. Крім того, в справі наявні докази, що свідчать про належне повідомлення позивача про прийняту ВДВС постанову у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Таким чином, обставини, наведені позивачем в клопотанні про поновлення строку звернення до суду не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Частиною 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Правовий припис "в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого законом" означає, що позов має подаватися лише в тих межах часу, який встановлений законом. Крім того, можливість захисту прав та інтересів залежить від дотримання строків, встановлених на цей випадок законом.

Тобто, чинне законодавство обмежує право особи на звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів певним строком. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, що розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Згідно ч.2 наведеної статті для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п.1 ч.2 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

З аналізу норм Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) вбачається, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів. Доказами, які свідчать про день, коли особа дізналася про порушення своїх прав, є розписка про одержання рішення, докази відправки та отримання кореспонденції, акт про відмову одержати документ (надати пояснення), довідки, складені особами, у випадках, передбачених законом. Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів).

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є її дії, спрямовані на захист порушених прав, зокрема, оскарження рішення (дії чи бездіяльність), письмові звернення з цього приводу, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Аналогічна правова позиція міститься в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 380/380/15-а (К/800/20330/15).

19 березня 2014 року відділом примусового виконання рішень Департаменту ДВС було відкрито виконавче провадження по виконанню рішення суду, за яким позивач є стягувачем. В ході виконання даного рішення на користь позивача платіжним дорученням боржника було перераховано кошти у розмірі 34786,92 грн (сатисфакція моральної шкоди (еквівалент 2000 євро) та сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення ЄСПЛ у розмірі 444,15 грн.

24 квітня 2015 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження як такого, що фактично виконане.

Позивач звернувся до суду, оскільки вважає, що державний виконавець незаконно виніс постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2009 року виконано не в повному обсязі.

Судом дійсно встановлено, що відповідачем було направлено позивачу простим листом постанову про закінчення виконавчого провадження. Разом з тим, ні матеріали справи, ні відповідач не підтверджують, що така постанова дійсно було отримана скаржником та йому було відомо про її зміст. Тобто, судом не встановлено напевно, що позивач знав про порушення своїх прав раніше та безпідставно пропустив строк звернення до суду. Натомість, з наявних матеріалів вбачається, що про порушення своїх прав позивач дізнався 14 травня 2018 року. Протилежного відповідачем суду не доведено. Крім того, на думку колегії суддів, журнал реєстрації вихідної кореспонденції, на який посилався суд першої інстанції, не може бути належним доказом відправки кореспонденції.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що строк, протягом якого у позивача існує право на звернення до суду, пропущений заявником не був.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції не врахував обставин, вказаних у позові та підтверджених матеріалами справи, не надав належної оцінки доводам позивача щодо часу звернення ним до суду з даним позовом, а тому прийшов до помилкового висновку про пропущення строку звернення до суду.

Крім того, судова колегія також звертає увагу, що право на звернення до суду є конституційним правом кожної особи, яке є непорушним та гарантується державою, і відповідно до ч.1 статті 5 КАС України (у редакції, чинній на теперішній час), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Враховуючи вищевикладені обставини та докази у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, що призвело до обмеження права позивача на судовий захист, регламентованого статтею 55 Конституції України та статтею 5 КАС України, і до неправильного вирішення питання про залишення позовної заяви без розгляду.

При цьому, колегія суддів враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у справі «Беллет проти Франції», в якому Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

При цьому, згідно зі статтею 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали дійшов передчасного висновку про залишення позовної заяви без розгляду, а тому, зазначена ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до статті 320 КАС України - підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Керуючись ст. ст. 312, 320, 321, 322, 325, 328 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 липня 2018 року - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.

Суддя-доповідач: Файдюк В.В.

Судді: Мєзєнцев Є.І.

Коротких А.Ю.