Справа № 826/13821/16
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2018-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

29 серпня 2018 року

Київ

справа №826/13821/16

адміністративне провадження №К/9901/41737/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді-доповідача - Васильєвої І.А.,

суддів - Пасічник С.С., Юрченко В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження

касаційну скаргу Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.05.2017 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17.10.2017 року

у справі № 826/13821/16

за позовом ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

02 вересня 2016 ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - відповідач, ДПІ в Оболонському районі ДФС у м. Києві) в якому просив суд: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення форми «Ф» від 06 червня 2015 року № 2177-17 та зняти арешт з рухомого майна позивача, і податкове повідомлення-рішення, яким визначене податкове зобов'язання з транспортного податку за 2016 рік у сумі 25 000 грн (арк. справи 4-11).

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю податкових повідомлень-рішень, оскільки запровадження транспортного податку у 2015 році відбулося з порушенням порядку встановлення місцевих податків і зборів, а за даними розрахунків вартості згідно з Методикою визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.2016 № 66 транспорт ний засіб позивача не підпадає під визначення об'єкта оподаткування транспортним податком у 2016 році (арк. справи 4-11).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.05.2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.10.2017 року позов задоволений, визнані протиправними та скасовані податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 09.06.2015 року № 2177-17 та від 30.06.2016 року № 15864-13 (арк. справи 50-56, 87-94).

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій відповідач звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційну скаргу відповідач обґрунтував тим, що судами не враховано, що Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 року № 71-VIII введено в дію з 01.01.2015 року новий транспортний податок, який підлягає сплати у 2015 році, а Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24 грудня 2015 року № 909-VIІІ введений до сплати з 01.01.2016 року транспортний податок за 2016 рік. Вказані Закони прийняті до початку нового бюджетного періоду, та за шість місяців до 1 липня базового податкового (звітного) періоду, з огляду на викладене, оскільки позивач є власником транспортного засобу, який є об'єктом оподаткування в розумінні підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України, останній зобов'язаний сплатити транспортний податок за 2015 та 2016 рік.

Позивач процесуальним правом надати письмові заперечення не скористався, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

У відповідності до ухвали Верховного Суду від 20 серпня 2018 року справа розглядається в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права в частині задоволених позовних вимог суд встановив наступне.

ОСОБА_2 є власником автомобіля марки Lexus, модель GX 460, тип універсал-В, об'єм двигуна 4608 куб.см, рік випуску 2013, зареєстрований 20.08.2013 року, реєстраційний номер НОМЕР_1, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 (арк. справи 21).

09.06.2015 року ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві винесено податкове повідомлення-рішення форми «Ф» № 2177-17, яким позивачу визначено до сплати податкове зобов'язання з транспортного податку з фізичних осіб за 2015 рік у розмірі 25 000 грн (арк. справи 22).

30.06.2016 року відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення форми "Ф" за № 15864-13, яким позивачу визначений до сплати транспортний податок за 2016 рік у сумі 25 000 грн. Зазначене податкове повідомлення-рішення було надіслане за адресою зареєстрованого місця проживання позивача, та повернулося до податкової інспекції як не вручене 06.09.2016 року.

Незгода з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями стала підставою для звернення позивача з цим позовом до суду.

Задовольняючи позов суди виходили з того, що податкове повідомлення-рішення від 09.06.2015 року № 2177-17, яким позивачу визначено до сплати суму транспортного податку за 2015 рік у сумі 25 000 грн, є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки в розрізі Закону України від 28.12.2014 року № 71-VIII нові податки практично не можуть бути визнані обов'язковими до сплати принаймні в 2015 році, адже місцеві ради не приймали і не могли прийняти і офіційно оприлюднити до 15 липня 2014 року рішення про встановлення таких податків і зборів. Підставою для визнання протиправним, та скасування податкового повідомлення-рішення від 30.06.2016 року № 15864-13, яким позивачу визначений до сплати транспортний податок за 2016 рік у сумі 25 000 грн, стали висновки судів, що згідно інформації, розміщеної на офіційному веб-сайті Міністерства економічного розвитку та торгівлі України та наданої позивачем інформації, пробіг належного позивачу транспортного засобу становить 55 000 км, а відтак середньоринкова вартість транспортного засобу становить 1 023 533,15 грн., що менше за встановлену законом на 2016 рік вартість у розмірі 1 033 500 грн.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до того, що позивач є власником транспортного засобу, який є об'єктом оподаткування в розумінні підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України, а відтак з врахуванням вимог Законів України від 28.12.2014 року № 71-VIII та від 24 грудня 2015 року № 909-VIІІ повинен сплачувати транспортний податок за 2015 та 2016 роки.

Колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення судів першої та апеляційної інстанції скасуванню з направленням справи на новий розгляд з наступних підстав.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 09.06.2015 року форми «Ф» № 2177-17, яким позивачу визначений до сплати транспортний податок за 2015 рік.

1.01.2015 року набрав чинності Закон України № 71-VIII від 28.12.2014 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким згідно зі статтею 267 Податкового кодексу України було введено новий транспортний податок.

Відповідно до підпункту 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Згідно підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см. Базою оподаткування у відповідності до підпункту 267.3.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу України є легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

У статті 10 Податкового кодексу України, якою встановлено перелік місцевих податків, транспортний податок прямо не вказаний. Натомість, згідно підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 Податкового кодексу України, є податок на майно, який складається із 3 (трьох) різних податків, кожен із різними елементами податку, як їх визначено пунктом 7.1 статті 7 Податкового кодексу України, а відповідно до статті 265 Податкового кодексу України (у редакції, що діє з 01.01.2015 року), податок на майно складається (окрім іншого) з транспортного податку.

Відповідно підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Згідно зі статтею 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Таким чином, нові податки практично не можуть бути визнані обов'язковими до сплати принаймні в 2015 році, адже місцеві ради не приймали і не могли прийняти та офіційно оприлюднити до 15 липня 2014 року рішення про встановлення таких податків і зборів. Відтак, суд касаційної інстанції погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 09.06.2015 року форми «Ф» № 2177-17, яким позивачу визначений до сплати транспортний податок за 2015 рік.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 30.06.2016 року № 15864-13, яким позивачу визначений до сплати транспортний податок за 2016 рік.

Законом України 909-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24.12.2015 року, зокрема підпункт 267.2.1 пункту 267.2 ст. 267 викладено в такій редакції: 267.2.1. об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Отже з 01.01.2016 року положення пп. 267.2.1 п. 267.1 ст. 267 Податкового кодексу України визначають, що об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Така вартість визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об'єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля, та розміщується на його офіційному веб-сайті.

Законом України «Про державний бюджет України на 2016 рік» встановлено розмір мінімальної заробітної, який станом на 01.01.2016 становив 1378 грн.

Таким чином, об'єктом оподаткування у 2016 році є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років та середньоринкова вартість яких становить понад 1 033 500 грн.

Зі змісту підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України та Методики визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.2016 № 66 вбачається, що повноваження та обов'язок щодо визначення середньоринкової вартості транспортного засобу покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку.

Межі повноважень податкового органу полягають виключно у прийнятті податкового повідомлення-рішення на підставі отриманої від Мінекономрозвитку інформації про автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Відтак, підставою для прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення є отримана від Мінекономрозвитку інформація.

Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції, скасовуючи вищенаведене податкове повідомлення-рішення зазначив, що така інформація в матеріалах справи відсутня і відповідачем суду не надана. З огляду на що суд керувався інформацією, розміщеної на офіційному веб-сайті Міністерства економічного розвитку та торгівлі України та надану позивачем інформацію, відповідно до якої пробіг належного позивачу транспортного засобу становить 55 000 км, а відтак середньоринкова вартість транспортного засобу становить 1 023 533,15 грн., що менше за встановлену законом на 2016 рік вартість у розмірі 1 033 500 грн.

Суд не приймає такі докази суду, оскільки за відсутності офіційної інформації, отриманої від Мінекономрозвитку, впевнитись у правомірності прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення неможливо.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

При цьому, суд не позбавлений можливості витребувати докази за власною ініціативою на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи положення вищенаведених норм, колегія суддів Верховного Суду вважає, що відповідачем не виконано обов'язку щодо надання належних доказів на підтвердження наявності підстав для визначення позивачу податкового зобов'язання за платежем транспортний податок з фізичних осіб за 2016 рік, а судами першої та апеляційної інстанції, в порушення принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі, не витребувано ані у відповідача, ані у Мінекономрозвитку, інформації, яка стала підставою для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення. В той час як розрахунок середньоринкової вартості транспортного засобу здійснюється Мінекономрозвитку та безпосередньо впливає на визначення об'єкту оподаткування транспортним податком.

Крім цього суд звертає увагу, що в прохальній частині позову позивач, окрім визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 2177-17 (невірно при цьому зазначивши дату ппр), просив зняти арешт з рухомого майна позивача.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи повністю позов в резолютивній частині постави вказав вірну дату оскаржуваного податкового повідомлення-рішення № 2177-17, при цьому, як вбачається з тексту постанови суду першої інстанції, судом взагалі не розглянута вимога позивача, яку останній заявляв при звернення до суду про зняття арешту з рухомого майна, і судом першої інстанції у відповідності до п.1 ч. 1 статті 168 КАС України (в ред. до 15.12.2017 року), так і у відповідності до п. 1 ч. 1 статті 252 КАС України (в редакції після 2017 року) додаткове судове рішення у даній справі з приводу цієї вимоги не прийнято. Проте, оскільки це не є доводом касаційної скарги, а у відповідності до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, суд не дає оцінки вказаній обставині та процесуальним діям судів першої та апеляційної інстанції.

Разом з тим, за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

У відповідності до п. 2 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 09.06.2015 року форми «Ф» № 2177-17, проте допустили порушення норм процесуального права, не встановивши фактичні обставини, та не зібравши докази, що мають значення для правильного вирішення справи під час висновку про неправомірність та скасування податкового повідомлення-рішення від 30.06.2016 року № 15864-13, що є підставою для часткового задоволення касаційної скарги та направлення справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.05.2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17.10.2017 року у справі № 826/13821/16, - скасувати в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 30.06.2016 року № 15864-13 і направити в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, вказаних в мотивувальній частині даної постанови суду.

В іншій частині Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.05.2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17.10.2017 року у справі № 826/13821/16, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя (підпис) І.А. Васильєва
Судді: (підпис) С.С. Пасічник
(підпис) В.П. Юрченко