Справа № 815/2196/18
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2018-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2196/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2018 року о 14 год. 11 хв. м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

за участю секретаря судового засідання Закуріної А.М.,

за участю

від позивача: ОСОБА_1-за ордером

від відповідача: ОСОБА_2 за довіреністю

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_3 ОСОБА_4 (65496, АДРЕСА_1) до Державної міграційної служби України (, місцезнаходження: 01025, м. Київ, вул. Володимирська, 9) про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 23 березня 2018 року № 110-18, зобовязання визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

ВСТАНОВИВ:

До суду 07 травня 2018 року надійшла позовна заява ОСОБА_3 ОСОБА_4 (65496, АДРЕСА_1) до Державної міграційної служби України (, місцезнаходження: 01025, м. Київ, вул. Володимирська, 9) про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 23 березня 2018 року № 110-18, зобовязання визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення Державної міграційної служби України від 23 березня 2018 року № 110-18, яким відмовлено позивачу у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним та необґрунтованим та було прийнято без врахування позиції судів першої та апеляційної інстанції, оскільки зазначеним рішенням було повторно відмовлено позивачу у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, незважаючи на те, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03.02.2017 року визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України №463-16 від 29.08.2016 року та зобовязано повторно розглянути заяву позивачки про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, позивач зазначила, що вона є громадянкою ОСОБА_5 Арабської Республіки, але до теперішнього часу не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки в країні походження позивача продовжується кривавий збройний конфлікт, має місце ситуація загальнопоширеного насильства та численних порушень прав людини. Окрім того, позивач відноситься до вкрай вразливої соціальної групи в ОСОБА_6 жінки.

Ухвалою суду від 08 травня 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження.

У встановлений судом строк, відповідач надав відзив на позовну заяву (вхід. №15153/18 від 30.05.2018р.) та матеріали особової справи позивача.

Відповідно до відзиву на позовну заяву, відповідач проти задоволення позову заперечував та просив відмовити в задоволенні позову повністю, зазначивши, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п.1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивач не має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку суду про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. Окрім того, відповідач зазначив, що позивачем не було надано жодного документального доказу власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину, не обґрунтовано, яка саме небезпека чекає на позивача у випадку повернення на Батьківщину. У свою чергу, відповідач акцентує увагу на тому, що позивач потрапила до України нелегально 14.01.2016 року, в той час, як за наданням захисту в Україні звернулась 25.01.2016 року, тобто через 11 днів після потрапляння на територію України, чим порушила вимоги ч. 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

Також, відповідач зазначив, що позивач під час процедури набуття міжнародного захисту надає суперечливі твердження стосовно обставин знищення будинку, її родини, обставини щодо прийняття рішення стосовно переїзду, фактичної зміни адреси проживання на території країни громадянської належності, дати руйнування будинку в районі Кабун.

Позивач, в свою чергу, надав відповідь на відзив (вхід. №18257/18 від 26.06.2018 року), відповідно до якого просив задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання 06 липня 2018 року закрито підготовче засідання по справі та призначено справу до розгляду по суті на 10 серпня 2018 року.

На відкритому судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

У вступному слові представник позивача зазначила, що позивач має всі підстави для визнання її особою, яка потребує додаткового захисту, рішення відповідача є протиправним та суперечить рекомендаціям УВКБ ООН з питання надання міжнародного захисту громадянам ОСОБА_6 та висновкам рішення суду у справі №815/5100/16.

На відкритому судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та просив відмовити у задоволенні позову повністю.

У вступному слові представник відповідача зазначив, що позивач не при першій можливості звернулась за захистом, до приїзду в Україну вона перебувала в третіх безпечних країнах, де не скористалось правом шукача притулку, також відповідачем вивчено інформація про країну походження, проведений аналіз можливості внутрішнього переміщення та зясовано, що бойовий конфлікт їде на спад та є можливості щодо внутрішнього переміщення по країні.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, заслухавши пояснення представників учасників справи, судом у справі встановлені такі факти та обставини.

ОСОБА_3 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою ОСОБА_6, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6. За національність сирійка, за етнічною належністю араб.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач нелегально прибула до України 14.01.2016 року, поза пунктом пропуску, місце перетину державного кордону встановити не передбачається можливим.

25.01.2016 року заявниця звернулась до територіального підрозділу ДМС України із заявою-анкетою про набуття міжнародного захисту (Т.1, а.с.93-95).

Відповідно до наказу Управління №25 від 08.02.2016 року «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» заява позивача прийнята до розгляду, вирішено здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту ОСОБА_3 ОСОБА_4 (Т.1, а.с.145).

Наказом №68 від 08.04.2016 року строк розгляду заяви позивача був продовжений до отримання відомостей з органів СБУ, інших органів, які будуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи (Т.1,а.с.141).

19 серпня 2016 року Управлінням складений Висновок про відмову у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до якого зазначено, що за результатами розгляду особової справи заявника, Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянці ОСОБА_3 ОСОБА_4, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України „Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні (Т.1,а.с.176-192).

Рішенням ДМС України №463-16 від 29.08.2016 року, з посиланням на п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України „Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в Україні громадянці ОСОБА_3 ОСОБА_4 відмовлено (Т.1, а.с.206).

27.09.2016 року позивач отримав Повідомлення №390 від 07.09.2016 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, 04.10.2016 року позивач звернулась з позовом до Одеського окружного адміністративного суду (справа №815/5100/16).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2017 року у справі №815/5100/16, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 02.08.2017 року, позовні вимоги позивача були задоволені частково: визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України №463-16 від 29.08.2016 року та зобовязано повторно розглянути заяву позивача.

Цим судовим рішенням встановлено, що позивач не була причетна до подій, через які б мала обґрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження чи дискримінації, але не спростована можливість загрози життю позивача у разі повернення до ОСОБА_6.

На виконання цього судового рішення ДМС прийнято рішення від 05.09.2017 року №55-17 щодо повторного розгляду заяви, про що винесено наказ №206 від 31.10.2017 року.

Наказом Головного управління ДМС України в Одеській області прийнято наказ №228 від 30 листопада 2017 року «Про продовження строку повторного розгляду заяви щодо визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту» (Т.2, а.с.37).

Матеріалами справи підтверджено, що процедура повторного розгляду заяви особової справи заявниці відбувалась за участі та в співробітництві з представниками партнерської організації УВКБ ООН «Десяте квітня», які були присутні під час проведення протоколів співбесід із заявницею, мали можливість ознайомлюватися з матеріалами особової справи позивача та надали висновок від 30.11.2017 року про наявність підстав мати побоювання застосування до позивача в умовах збройного конфлікту нелюдське поводження, що є підставою для отримання додаткового захисту (а.с.38-48, т.2).

Судом досліджені матеріали особової справи ОСОБА_3 ОСОБА_4 (Т.1, а.с.30-249, Т.2 а.с. 1-65).

Із досліджених даних, зазначених в анкеті суд встановив, що позивач була вимушена залишити територію ОСОБА_6 через військові дії, що проходять на території ОСОБА_6, будинок позивача, що розташований в районі Аль-Кабон м. Дамаск бомбили на початку 2014 року, внаслідок чого родина позивача вимушена була переїхати до нового будинку, що розташований у м. Дамаск, районі Барза. Позивач зазначила, що виїхала ще у 2016 році тому, що думала, що війна в ОСОБА_6 рано чи пізно закінчиться, проте поки не видно прогресу в цьому напрямку. Позивач вказала, що не зазнавала переслідувань на території ОСОБА_6, проте дуже страждала від проведення військових дій в м. Дамаск, наразі на всій території м. Дамаск проводяться військові дії, проте в районі Берза, де наразі проживає родина позивача, ситуація вкрай погана: постійні бомбардування, не має води, світла, вся родина позивача бажає виїхати з м. Дамаск, проте позивач була першою в порядку черги на виїзд.

Також із дослідження особової справи позивача, суд встановив, що за сімейним станом приблизно наприкінці 2016 року позивач уклала шлюб за національними традиціями з гр. ОСОБА_6 ОСОБА_7 Руфат. Разом із вищезазначеним громадянином у позивача народилась донька на імя Жульяна, ІНФОРМАЦІЯ_3. Проте, позивач не подала документи про народження дитини ані міграційній службі, ані до позову.

З наданих позивачем пояснень під час співбесід вбачається, що через тривалий збройний конфлікт, коли має місце ситуація загальнопоширеного насильства та численних порушень прав, особливо вразливої соціальної групи в Сирії- жінки, до яких відноситься позивач, що є підставою для побоювань щодо повернення в країну походження.

За наслідками повторного розгляду заяви прийнято висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 20.02.2018 року, відповідно до якого встановлено, що проведеним аналізом матеріалів особової справи позивача з проаналізованою інформацією країн походження можливо визначити відсутність у її зверненні ознак, передбачених п. 1 та п. 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» (Т.1, а.с.40-65).

Рішенням ДМС від 23.03.2018 року №110-18 «Про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту» відмовлено позивачу у наданні статусу біженці або особи, яка потребує додаткового захисту.

02.05.2018 року позивач отримала повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №489 від 23 квітня 2018 року (Т.1, а.с.8).

Проаналізувавши положення чинного законодавства України, що регулює спірні правовідносини, інформацію з офіційних джерел щодо ситуації в країні походження на час розгляду заяви позивача, розгляду та вирішення справи, враховуючи обставини справи, дослідивши письмові докази, особову справу позивача, що містяться в матеріалах справи та надані учасниками справи пояснення, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю з огляду на таке.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закону України), під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Перш за все, суд виходить із того, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2017 року у справі №815/5100/16, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 02.08.2017 року, встановлено, що позивач не була причетна до подій, через які б мала обґрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження чи дискримінації, що не дають підстави вважати її біженцем.

Між тим, цим судовим рішенням визначено необхідність при повторному розгляді заяві позивача здійснити повний та обєктивний аналіз ситуації в країні походження позивача, яка і на сьогодні знаходиться в стані бойового конфлікту в частині визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

Тому, з огляду на обовязковість виконання рішення у справі №815/5100/16, змістом спірних правовідносин є чи правомірно відповідач повторно відмовив позивачу у визнанні її особою, яка потребує додаткового захисту.

З метою перевірки законності рішення ДМСУ про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, необхідно зясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обовязково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що субєктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються обєктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Відповідно до частини третій статті 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Відповідно до розяснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

Станом на час прийняття Відповідачем рішення щодо відмови Позивачу у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, офіційною позицією УВКБ ООН державам-членам ООН рекомендовано в звязку з проведенням постійних бойових дій у ОСОБА_6 з березня 2011 року ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до громадян ОСОБА_6 чи осіб, країною колишнього перебування який є ОСОБА_6 до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення (http://unhcr.org.ua/).

У липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у ОСОБА_6 збройним конфліктом неміжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у ОСОБА_6. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Останні Рекомендації УВКБ ООН щодо міжнародного захисту осіб, які залишають ОСОБА_5 Арабську Республіку (Редакція 4) від 03 листопада 2017 року залишаються незмінними щодо надання захисту таким шукачам притулку.

Також інформація з Центру новин ООН свідчить про активізацію бойових дій по всій ОСОБА_6, січень 2018 року. Згідно офіційних інформаційних джерел станом на серпень 2018 року бойові дії пішли на спад, але розгортається гуманітарна катастрофа.

Таким чином, аналіз вище перелічених офіційних документів та інформації щодо країни походження, зокрема стану війни на час виникнення спірних правовідносин свідчать про наявність обґрунтованого побоювання позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до ОСОБА_6.

Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241).

Аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3.

Також суд встановив, що в ході повторного розгляду заяви позивача, вона уклала за національними традиціями шлюб з гр. ОСОБА_6 ОСОБА_7 Руфат та разом із вищезазначеним громадянином у позивача народилась донька на імя Жульяна, ІНФОРМАЦІЯ_3, що породжує ризик переслідувань позивача, у звязку з належністю до окремої соціальної групи «жінки і дівчата з певними характеристиками або за певних обставин».

З огляду на вищевикладені обставини, суд вважає, що проведений відповідачем аналіз інформації щодо країни походження та можливості внутрішнього переміщення в ОСОБА_6 позивача разом з дитиною є неповний та необєктивний, а тому висновок відповідача про відмову у визнанні позивача особою, яка потребує додаткового захисту не відповідає дійсним обставинам справи, та є помилковим.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості адміністративних актів, однак все ж суди мають проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об'єктивність та обґрунтованість є ключовим питання правового спору (п. 111 рішення від 31 липня 2008 року у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки» (CASE OF DRUZSTEVNI ZALOZNA PRIA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC); п. 157 рішення від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (CASE OF SIGMA RADIO TELEVISION LTD. v. CYPRUS).

Тому, із наведеного вище випливає, що орган міграційної служби повинен мотивувати своє рішення (висновок) і суд має право контролювати обґрунтованість такого рішення, тобто наведення органом міграційної служби доказів на підтвердження обставин, які вважає встановленими. Ненадання таких доказів є підставою для визнання рішення органу міграційної служби необґрунтованим, а, відтак, - протиправним.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 110-18 від 23 березня 2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Також суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог в частині зобовязання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_3 ОСОБА_4 особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на таке.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважений визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобовязати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності зобовязати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту.

Право особи на доступ до суду, згідно з Конвенцією, зокрема, включає такий аспект, як право на розгляд справи судом із «повною юрисдикцією» тобто, судом що має достатні та ефективні повноваження щодо повторної (після адміністративного органу) оцінки доказів; встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскарженого адміністративного рішення; належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті (рішення ЄСПЛ у справах OBERMEIER v. AUSTRIA, GRANDE STEVENS v. ITALY).

З огляду на те, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2017 року у справі №815/5100/16, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 02.08.2017 року, було зобовязано повторно розглянути заяву позивача та при повторному її розгляді було прийнято рішення про відмову, яке визнано судом протиправним та скасовано, суд дійшов висновку, що для належного захисту прав позивача слід обрати спосіб зобовязальної дії та зобовязати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_3 ОСОБА_4 особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене та оцінюючи встановлені у судовому засіданні факти, суд вважає, що відповідач відмовляючи позивачу у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту діяв на не підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 ОСОБА_4 належать задоволенню в повному обсязі.

З огляду на те, що позивач звільнений від оплати судового збору та відсутні докази щодо понесення інших видів судових витрат, керуючись ч. 5 ст. 139 КАС України, жодні судові витрати не стягуються з іншої сторони.

Керуючись ст.ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_3 ОСОБА_4 (65496, АДРЕСА_1) до Державної міграційної служби України (, місцезнаходження: 01025, м. Київ, вул. Володимирська, 9) про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 23 березня 2018 року № 110-18, зобовязання визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,- задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 110-18 від 23 березня 2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Зобовязати Державну міграційну службу України (, місцезнаходження: 01025, м. Київ, вул. Володимирська, 9) прийняти рішення про визнання ОСОБА_3 ОСОБА_4 (65496, АДРЕСА_1) особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 295, 297 КАС України, з урахуванням п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний « 27» серпня 2018 року, у звязку з перебуванням судді з 16.08.2018 року по 23.08.2018 року на лікарняному.

Суддя Л.Р. Юхтенко

.