Справа № 826/9196/18
Суддя: Патратій О.В.
Дата ухвалення: 2018-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 серпня 2018 року № 826/9196/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Патратій О.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Громадянки Сомалі ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України в Київській області, Державної міграційної служби України, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Громадянка Сомалі ОСОБА_2 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Київській області, Державної міграційної служби України, в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України в Київській області № 30 від 28.04.2017р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України (далі по тексту - ДМС України) № 20-18 від 18.01.2018р. про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Сомалі ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилається на те, що вона була вимушена залишити територію Сомалі та шукати захист в Україні з огляду на обґрунтовані побоювання за життя та здоров'я. Позивачка побоюється стати жертвою переслідування і насилля в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини з огляду на те, що вона є жертвою погроз та домагань з боку представників терористичного угрупування Аль-Шабааб. Крім того, позивач зазначає, що влада Сомалі не здатна забезпечити захист їй від вищенаведених загроз, зокрема від переслідування за ознакою належності до соціальної групи. Також позивачка зазначила, що Державною міграційною службою України було необґрунтовано та протиправно відмовлено їй в оформленні документів для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки нею було подано до органів Державної міграційної служби всі необхідні документи, що дають підставу для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Державна міграційна служба України у відзиві на позовну заяву проти позову заперечила, зазначаючи, що факти, на які посилався позивачка, не є підставою для визнання її біженцем у відповідності до умов передбачених п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а тому оскаржуване рішення прийняте в межах та з урахуванням норм чинного законодавства. Також, з особової справи вбачається, що позивачка зробила дві спроби видати себе за іншу особу, а також намагалась незаконно потрапити поза пунктом пропуску через державний кордон до Угорщини.

У судовому засіданні 21.08.2018р. представник позивача позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених у позовній заяві, та просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач проти задоволення позову заперечував з мотивів необґрунтованості та безпідставності.

В судовому засіданні сторонами також було подано клопотання про здійснення розгляду справи в порядку письмового провадження відповідно до ст. 194 КАС України. За результатами розгляду поданих клопотань суд їх задовольнив, вирішив здійснювати розгляд справи у письмовому провадженні.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, позивака у справі - громадянка Сомалі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1., народилася в Сомалі, м. Могадішо, сімейний стан - незаміжня, за національністю - сомалійка, за віросповіданням - мусульманка (суніт), документи що посвідчують особу відсутні. Державний кордон України перетнула нелегально пішки 23.11.2016р. з території Російської Федерації.

19.05.2017 року позивачці ОСОБА_2, було видано Повідомлення № 8 від 28.04.2017 року на ім'я ОСОБА_2 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Дане рішення було прийнято на підставі Наказу № 30 від 28.04.2017р. Управління ДМС України в Київській області. Відмову було вмотивовано необґрунтованістю поданої заяви, а саме, відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також недоведеністю загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування щодо мене смертної кари, або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Не погоджуючись із таким рішенням, в травні 2017 року позивачка подала скаргу на відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Державної міграційної служби України.

Державною міграційною службою України було складено висновок від 17.01.2018р. № 2016КV0035 за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В зазначеному Висновку зазначається, що відомості, надані заявницею в ході проведення співбесіди не дають можливості прийняти позитивне рішення за її скаргою, оскільки є суперечливими та необгрутованими. Характер заяви містить ознаки заяви зловживання, оскільки вказана шукачка захисту з метою визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, двічі видавала себе за іншу особу, змінюючи при цьому дату народження та прізвище. Також з матеріалів особової справи встановлено, що після подачі заяви до територіального органу ДМС позивачка намагалась незаконно потрапити поза пунктом пропуску через державний кордон до Угорщини.

Рішенням ДМС України від 18.01.2018р. № 20-18 відхилено скаргу громадянки Сомалі ОСОБА_2 (вона ж ОСОБА_2) від 25.05.2017р. на наказ Управління ДМС України в Київській області № 30 від 28.04.2017р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням Управління ДМС України в Київській області №27 від 22.02.2018р. позивачку повідомлено про відхилення її скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з такими діями відповідача позивачка і звернулась з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 та 6 ст. 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими ч.2 і 3 ст. 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого ч.1 ст. 6 цього Закону (ч.6 ст.9 Закону №3671-VI).

Відповідно до ч.8 ст.9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.11 ст.9 Закону №3671-VI).

Згідно ч. 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями ч.5 ст.10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного наказу № 30 від 28.04.2017р. вбачається, що позивачці було відмовлено оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначений наказ прийнятий у відповідності до ч. 4 та 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та на підставі письмового висновку головного спеціаліста сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Гладунець О.Ю. від 28.04.2017р. № 2016 КV0035. Отже умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI були відсутні.

Суд погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з наступного.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Як вбачається з висновків Державної міграційної службо України від 17.01.2018р. № 2016КV0035, від 28.04.2017р. № 2016КV0035, пояснень представника ДМС, а також наявних в справі матеріалів, 07.12.2016р. до УДМС України в Київській області із заявою вернулась громадянка Сомалі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 При цьому жодного документа, який би підтвердив особу позивача, останньою надано не було.

На співбесіду, призначену на 14.12.2016 року позивачка не з'явилась, так само і не з'явилася на повторно призначену співбесіду на 21.12.2016 року, у зв'язку з цим розгляд заяви позивача було призупинено, а довідку про звернення за захистом в Україні від 07.12.2016 року № 006452 - визнано недійсною.

04.04.2017р. до УДМС в Київській області надійшов лист від благодійної організації Благодійний фонд «Право на захист», в якому було зазначено, що на території м. Біла Церква за адресою АДРЕСА_1 проживає неповнолітня громадянка Сомалі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка прибула на територію України самостійно, без супроводу батьків або інших повнолітніх членів родини, з наміром звернутись за захистом.

05.04.2017 року працівником УДМС України в Київській області було здійснено виїзд до міста Біла Церква для складання акту про виявлення неповнолітньої громадянки Сомалі, яка вказала, що є дитиною, розлученою з сім'єю.

19.04.2017 до УДМС в Київській області вказана громадянка з'явилася під установчими даними - громадянка Сомалі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 У зв'язку з цим від позивачки було відібрано пояснення та проведено співбесіду, в ході якої позивака зізналась, що є повнолітньою, а під час звернення за захистом 07.12.2016 року вказала вигадані установчі дані. Зі слів позивачки, її звати ОСОБА_2, а народилася вона ІНФОРМАЦІЯ_1 (тобто, є повнолітньою).

На підтвердження своєї особи позивачка намагалась надати фотокопію свідоцтва про народження, виданого нібито на ім'я ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2. Однак, під час співбесіди 19.04.2017 року позивачка зізналась, що це свідоцтво про народження вона замовила в Сомалі за порадою інших сомалійців із зазначенням вигаданих дати народження та батькові.

Ураховуючи вищезазначені факти, позивачка двічі зробила спробу видати себе за іншу особу, що свідчить про характер зловживання процедурою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також з матеріалів особової справи встановлено, що після подачі заяви по територіального органу ДМС вказана позивач намагалась незаконно потрапити поза пунктом пропуску через державний кордон до Угорщини.

Також, позивачка неодноразово зазначала, що має намір виїхати до країн Європи в пошуках кращої долі, а на території України їй потрібна лише легалізація.

Суд вважає, що така поведінка позивачки свідчить пре те, що набуття захисту не було для неї пріоритетним завданням, оскільки реальною метою було здійснення дій, спрямованих на покращення життєвих умов в одній із Європейських країн.

У заяві та скарзі позивачка також зазначила, що основною причиною виїзду із країни є внутрішній збройний конфлікт, що відбувається на території країни її громадянської належності, не надавши ніяких конкретних фактів свого особистого переслідування (або загрози переслідування) в країні постійного проживання (Сомалі). Також встановлено суперечливі факти щодо побоювань у скарзі та заяві.

Так, у заяві від 07.12.2016 позивачка зазначила, що побоюється зазнати переслідувань з боку терористичного угрупування Аль - Шабаб, проте у скарзі позивачка стверджує, що на неї чекають переслідування з етнічних причин, оскільки вона належить до одного з кланів меншин в (Сомалі).

Отже, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 (вона ж ОСОБА_2) не зазначила достатньо деталей щодо обставин проживання та побоювань повернення в Сомалі, які можна кваліфікувати як індивідуальні переслідування щодо неї в разі повернення в країну громадянської належності. Надана інформація позивачем про викладені причини виїзду з Сомалі є непослідовною, суперечливою, документів у підтвердження обґрунтованості звернення позивач не надала, не довела жодного суттєвого факту заяви. Позивачка також не піддавалася переслідуванням за ознаками раси, релігії, національності, громадянства або політичних переконань.

За таких обставин суд погоджується з доводами Державної міграційної служби України, що доводи позивачки ґрунтуються виключно на суб'єктивних твердженнях та не мають жодного документального підтвердження.

Повідомлення позивачкою щодо неможливості її перебування у країні походження через погрози з боку одного із представників угрупування «Аль-Шабаб» внаслідок відмови співпрацювати з ними є не доведеними, оскільки позивачка не змогла надати переконливих фактів наявності небезпеки у країні походження, яка спричинила виїзд та прибуття до України.

Також, суд зазначає, що до приїзду в Україну позивач перебувала на території третіх безпечних країн і мала нагоду звернутися з приводу отримання відповідного статусу до органів державної влади цих країн.

Частина 22 статті 1 Закону №3671-VI дає визначення терміну "третя безпечна країна" - це країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Окрім цього, слід зазначити, що РФ ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання, дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Отже, позивач мала нагоду звернутися за захистом, однак не скористалась своїм правом, що ставить під сумнів її можливе переслідування чи погрози на її адресу в країні постійного проживання.

Позивачем не доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також ОСОБА_2 (вона ж ОСОБА_2) не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наявності підстав для прийняття ДМС України відповідного рішення.

За таких обставин суд вважає, що наказ Управління Державної міграційної служби України в Київській області № 30 від 28.04.2017р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішення Державної міграційної служби України № 20-18 від 18.01.2018р. про відхилення скарги є правомірними, обґрунтованими та такими, що прийняті уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною позовною вимогою.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, з'ясувавши фактичні обставини справи та проаналізувавши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 77, 139, 241-246, 250, 255, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя О.В. Патратій