Справа № 821/386/18
Суддя: Потапчук В.О.
Дата ухвалення: 2018-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2018 р. м.Одеса Справа № 821/386/18

Категорія: 10.3 Головуючий в 1 інстанції: Дмитрієва О.О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Потапчука В.О.

суддів - Семенюк Г.В.

- Шляхтицький О.І.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 29 травня 2018 року прийнятого у відкритому судовому засіданні об 11:42 год. у справі за позовом ОСОБА_2 до управління праці та соціального захисту населення Новокаховської міської ради про визнання дій протиправними та стягнення моральної шкоди

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

У лютому 2018 року ОСОБА_2 (далі - позивач, скаржник, ОСОБА_2) звернувся до суду із адміністративним позовом до управління праці та соціального захисту населення Новокаховської міської ради (УПСЗН Новокаховської міської ради, відповідач), у якому просить:

- визнати дії УПСЗН Новокаховської міської ради, викладені в листі від 19 грудня 2017 року про відмову у виплаті грошової компенсації за невикористане санаторно-курортне лікування протиправними і зобов'язати нарахувати та виплатити таку компенсацію відповідно до чинного законодавства;

- стягнути з УПСЗН Новокаховської міської ради на свою користь моральну шкоду в сумі 10 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є інвалідом війни 2 групи та знаходиться на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Новокаховської міської ради. Вважає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №785 від 17 червня 2006 року має право на одержання грошової компенсації оскільки протягом 2015 року та 2017 року не одержував безоплатних санаторно-курортних путівок. У зв'язку із цим позивач у 2017 році звернувся до УПСЗН Новокаховської міської ради із заявою про виплату такої грошової компенсації. Проте на свою адресу отримав лист від 19 грудня 2017 року №01-20/6194, за змістом якого УПСЗН Новокаховської міської ради відмовило йому у виплаті грошової компенсації, оскільки з 28 вересня 2016 року він перебував на повторному обліку для забезпечення путівки та у зв'язку із тим, що його знято з 07 липня 2017 року з місця реєстрації та відповідно і з обліку про виділення путівки або виплати грошової компенсації.

Проте, позивач пояснює, що дійсно його знято з місця реєстрації однак це не має жодного відношення до знаходження на обліку у органі соцзахисту. Вважає, що всупереч конституційним нормам та нормам законів його обмежують в реалізації його конституційних та законних прав на соціальний захист за ознакою місця проживання.

Окрім того, позивач зазначає, що відповідач своїми діями спричинив йому, хворій людині похилого віку, моральні страждання і справедливою сатисфакцією цього буде стягнення з нього моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

При цьому, від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого УПСЗН Новокаховської міської ради просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає їх незаконними, безпідставними та необґрунтованими. Відповідач зазначає, що дійсно позивач є інвалідом війни ІІ групи з числа учасників бойових дій у період ВВВ 1941-1945 років, якому виповнилось 85 років, та який відповідно до законодавства має право на визначені законодавством України пільги, в т.ч. і на санаторне-курортне лікування. На обліку позивач перебував з 15 травня 2012 року по 07 липня 2017 року та користувався визначеними законодавством пільгами. У періоди з 16 жовтня 2014 по 08 листопада 2014 та з 19 серпня 2016 по 08 вересня 2016 роки позивачем було реалізоване право на санаторно-курортне лікування.

18 травня 2017 року УПСЗН Новокаховської міської ради позивачу було запропоновано скористатися правом на отримання безкоштовної путівки до санаторія, проте позивач від такої пропозиції відмовився.

Відповідно до отримання грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки таку компенсацію отримують особи, які протягом двох років підряд з дня звернення не одержували санаторно-курортної путівки та надали за місцем їх обліку заяву. Зауважує на тому, що позивач за час перебування його на обліку та на теперішній час такої заяви до УПСЗН Новокаховської міської ради не надавав, у 2016 році позивач був забезпечений санаторно-курортною путівкою, а тому права на компенсацію він не мав.

Окрім того, позивач 07 липня 2017 року був знятий з черги та обліку осіб, що мають право на санаторно-курортне лікування у зв'язку із зміною ним місця проживання, для поновлення його на обліку документів, що підтверджують його місце проживання не надавав. Додатково пояснив, що позивач може отримувати передбачені законодавством пільги у будь-якому структурному підрозділі органу з питань соціального захисту населення за місцем фактичного або зареєстрованого місця проживання, за умови надання відповідних підтверджуючих документів передбачених законодавством.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 29 травня 2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким адміністративний позов задовольнити.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2018 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Обставини справи.

ОСОБА_2 є інвалідом війни ІІ групи з числа учасників бойових дій у період ВВВ 1941-1945 років, якому виповнилось 85 років, та який згідно із законом має право та певні пільги для ветеранів війни - інвалідів війни (згідно із посвідченням серії НОМЕР_1), в тому числі і на санаторно-курортне-лікування, що не заперечується сторонами.

На обліку УПСЗН Новокаховської міської ради позивач перебував з 15 травня 2012 року по 07 липня 2017 року.

Відповідно до листа УПСЗН Новокаховської міської ради від 19 грудня 2017 року №01-20/6194 ОСОБА_2 отримав санаторно-курортне лікування у санаторії «Перемога» по кардіологічному профілю захворювання з 16 жовтня 2014 року по 08 листопада 2014 року та з 19 серпня 2016 року по 08 вересня 2016 року відповідно до зворотного талону для путівки 002218.

На повторному обліку для забезпечення путівкою на санаторно-курортне лікування ОСОБА_2 перебував з 28 вересня 2016 року по кардіологічному профілю захворювання відповідно до довідки медичного закладу за формою 070/0.

За особистою заявою від 18 травня 2017 року ОСОБА_2 відмовився від санаторно-курортного лікування з 31 травня 2017 року оскільки мав проходити лікування в Херсонському госпіталі з 30 травня 2017 року.

07 липня 2017 року ОСОБА_2 було знято з черги та обліку, як такого, що має право на санаторно-курортне лікування за рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 22 червня 2017 року, яким визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1

Таким чином позивач вважає, що оскільки у 2015 та 2017 роках він не одержував безоплатного санаторно-курортного лікування, тому він має право на виплату грошової компенсації вартості санаторно-курортної путівки не залежно від місця його проживання, у зв'язку із чим звернувся до суду з даний позовом та просить захисти його права та законні інтереси.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що звернення позивача до суду за захистом його порушеного права є передчасним, оскільки позов подано до сплину дворічного строку, встановленого законодавством, для отримання компенсації, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції не правильним та таким, що не відповідає вимогам Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (Закон України №3551-XII).

Джерела права й акти їх застосування.

Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (Закон України №3551-XII) визначено правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Пунктом 8 ст. 7 Закону України № 3551-XII встановлено, що до інвалідів війни належать також інваліди з числа, зокрема осіб, які брали безпосередню участь у бойових діях під час Великої Вітчизняної війни та війни з Японією, та осіб, які у неповнолітньому віці були призвані чи добровільно вступили до лав Радянської Армії і Військово-Морського Флоту під час військових призовів 1941 - 1945 років і стали інвалідами внаслідок загального захворювання або захворювання, отриманого під час проходження військової служби чи служби в органах внутрішніх справ, державної безпеки, інших військових формуваннях.

Статтею 13 Закону України № 3551-XII визначено, що інвалідам війни та прирівняним до них особам (стаття 7) надаються пільги, серед яких безплатне позачергове щорічне забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад.

Інваліди війни з числа осіб, які брали безпосередню участь у бойових діях під час Великої Вітчизняної війни та війни з Японією, безплатно забезпечуються санаторно-курортним лікуванням першочергово із числа позачерговиків.

Порядок надання путівок, розмір та порядок виплати компенсації визначаються Кабінетом Міністрів України.

Інваліди війни забезпечуються путівками відповідно Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах охорони здоров'я, соціального захисту населення, захисту державного кордону, та іншими органами за місцем перебування інваліда на обліку або за місцем його роботи.

За бажанням інвалідів замість путівки на санаторно-курортне лікування вони можуть один раз на два роки одержувати грошову компенсацію, зокрема інваліди війни I - II груп - у розмірі середньої вартості путівки. Грошова компенсація надається незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.

Згідно п. 27 статті 13 Закону України № 3551-XII інвалідам війни II і III груп з числа учасників бойових дій у період Великої Вітчизняної війни 1941 - 1945 років та війни 1945 року з імперіалістичною Японією, яким виповнилося 85 років і більше, надаються пільги, передбачені цією статтею для інвалідів війни I групи.

Механізм виплати грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки (далі - грошова компенсація) та компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування, передбачених Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про жертви нацистських переслідувань" та "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні" визначається Порядком виплати грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування деяким категоріям громадян, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2004 р. №785 (Порядок №785).

Згідно п. 2 Порядку №785 грошова компенсація виплачується інвалідам війни та інвалідам, зазначеним у статті 6-2 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань", за місцем їх обліку один раз на два роки з дня звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації за бажанням, якщо ці особи протягом двох років не одержували безоплатних санаторно-курортних путівок, незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.

Підставою для виплати грошової компенсації є такі документи: заява про виплату грошової компенсації; посвідчення особи, що підтверджує її належність до категорії громадян, зазначених у пункті 2 цього Порядку; облікові дані про одержання путівок та грошової компенсації.

Грошова компенсація виплачується особам через два роки після звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації, якщо вони протягом цього періоду не одержували безоплатної санаторно-курортної путівки.

Оцінка суду.

Як вбачається з матеріалів справи причиною звернення до суду з позовною заявою громадянина ОСОБА_2, який є інвалідом війни ІІ групи з числа учасників бойових дій у період ВВВ 1941-1945 років, якому виповнилось 85 років, та який під час воєнних дій отримав поранення рук, ніг, живота, голови, стало неправомірні дії Управління праці та соціального захисту населення Новокаховської міської ради Херсонської області викладені в листі від 19 грудня 2017 року про відмову позивачу у виплаті грошової компенсації за невикористане санітарно-курортне лікування.

Дослідивши вищезазначений лист Управління праці та соціального захисту населення Новокаховської міської ради Херсонської області від 19 грудня 2017 року колегією суддів встановлено, що причиною відмови позивачу у задоволенні його заяви від 18 травня 2017 року стала Довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні, згідно якої позивача 07 липня 2017 року знято з місця реєстрації та з обліку про виділення путівки або виплати грошової компенсації.

Так, відповідач у вказаному листі зазначає, що відповідно до вимог п.7 Положення про порядок видачі посвідчень нагрудних знаків ветеранів війни затвердженого постановою КМУ від 12 травня 1994 року №302 "Посвідчення інваліда війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім'ї загиблого" видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

А оскільки позивач згідно інформації наданої відділом реєстрації Новокаховської міської ради був виписаний з зареєстрованого місця проживання, за рішенням суду, то він може отримати передбачені законодавством пільги у будь-якому структурному підрозділі органу з питань соціального захисту населення за місцем фактичного або зареєстрованого місця проживання, за умови надання відповідних підтверджуючих документів передбачених законодавством.

Колегія суддів не погоджується з вищевказаними доводами Управління викладеними в листі від 19 грудня 2017 року та відзиві на позовну заяву від 10 квітня 2018 року з огляду на наступне.

Порядком забезпечення санаторно-курортними путівками деяких категорій громадян структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами міських рад, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 22 лютого 2006 р. №187 визначено механізм забезпечення структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами міських рад санаторно-курортними путівками до санаторно-курортних закладів відповідно до Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про жертви нацистських переслідувань" та "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Згідно вказаного Порядку №187 структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчі органи міських рад забезпечують за рахунок коштів державного бюджету безплатними путівками до санаторно-курортних закладів відповідні категорії громадян.

Особи, зазначені у пункті 2 цього Порядку, повинні за зареєстрованим місцем проживання перебувати на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органах міських рад для санаторно-курортного лікування.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 з 07 липня 2017 року знято з черги та обліку, як такого, що має право на санаторно-курортне лікування згідно інформації, наданої відділом реєстрації Новокаховської міської ради про те, що останній був виписаний з зареєстрованого місця проживання за рішенням суду.

Відповідно пункту 7 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 2003 р. №117, у разі зміни місця проживання в межах адміністративно-територіальної одиниці, яку обслуговує уповноважений орган, пільговик або його законний представник повинен повідомити його про це письмово. У разі зміни місця проживання поза межами адміністративно-територіальної одиниці пільговик знімається з обліку в уповноваженому органі за попереднім місцем проживання та стає на облік за новим місцем проживання. Уповноважені органи за попереднім місцем проживання пільговика закривають його персональну облікову картку та видають пільговику довідку про зняття з обліку, а за новим місцем проживання відкривають нову облікову картку з дати реєстрації пільговика.

Проте, в даному разі позивач не змінював місце проживання, а за рішенням суду його визнано таким, що втратив право користування певною квартирою.

Таким чином, оскільки фактично позивачем місце проживання змінено не було, тому у відповідача були відсутні підстави для його зняття з черги та обліку, як такого, що має право на санаторно-курортне лікування у зв'язку із зміною ним місця проживання, що правильно було встановлено судом першої інстанції.

Крім того, як вбачається із зазначених норм, до повноважень органів соціального захисту не входить складання актів обстеження за місцем фактичного проживання пільговиків для встановлення факту їх проживання за адресою отримання пільг.

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Статтею 24 Конституції України передбачено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

З урахуванням чинних норм законодавства колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку про протиправність дій відповідача викладених в листі від 19 грудня 2017 року щодо відмови позивачу у виплаті грошової компенсації за невикористане санітарно-курортне лікування з посиланням на відсутність у ОСОБА_2 права на отримання грошової компенсації внаслідок відсутності його за місцем проживання.

При цьому, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови позивачу у задоволені позову на підставі відсутності у нього двох років після звернення із заявою про виплату грошової компенсації, оскільки вважає, що суд першої інстанції помилково тлумаче вимоги п. 2 Порядку №785.

Так, дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що позивач був оздоровлений у санаторії «Перемога» по кардіологічному профілю захворювання в періоди з 16 жовтня 2014 року по 08 листопада 2014 року та з 19 серпня 2016 року по 08 вересня 2016 року.

Тобто станом на час звернення позивача, із заявою про виплату грошової компенсації за невикористане санітарно-курортне лікування він протягом 2015 та 2017 років не одержував безоплатних санітарно-курортних путівок.

При цьому, згідно вимог п. 2 Порядку №785 вбачається, що грошова компенсація виплачується інвалідам війни та інвалідам, зазначеним у статті 6-2 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань", за місцем їх обліку один раз на два роки з дня звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації за бажанням, якщо ці особи протягом двох років не одержували безоплатних санаторно-курортних путівок, незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.

Тобто, фраза «грошова компенсація виплачується інвалідам війни та інвалідам, зазначеним у статті 6-2 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань", за місцем їх обліку один раз на два роки з дня звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації за бажанням», не несе в собі жодної інформації про те, що лише після звернення з вказаною заявою повинно сплинути два роки для того, що б вказана категорія осіб мала право на отримання виплати грошової компенсації.

Більш того, колегія суддів не погоджується з доводами Управління викладеними в відзиві на позовну заяву від 10 квітня 2018 року про те, що вказана в п. 2 Порядку №785 грошова компенсація виплачується інвалідам війни та інвалідам, зазначеним у статті 6-2 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань" лише у випадку спливу двох років підряд, оскільки вказана норма зовсім не містить таких вимог.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що позивача ОСОБА_2 безпідставно позбавили права на пільги передбачені чинним законодавством України без врахування численних досягнень перед державою, похилого віку та тяжкого стану здоров'я.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди у розмірі 10 000, 00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року) вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Зі змісту цієї норми випливає, що у такому порядку розглядаються адміністративним судом вимоги про відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди. Основною умовою такого розгляду є те, щоб така вимога була заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин і якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, Верховний Суд України у вищевказаній постанові Пленуму зазначає, що в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди повинні бути зазначені обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена. Факт заподіяння шкоди доводить позивач.

Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, обов'язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що звертається до суду із таким позовом.

За змістом ст. 73 КАС України вбачається, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем у справі є громадянин України ОСОБА_2, який є інвалідом війни ІІ групи з числа учасників бойових дій у період ВВВ 1941-1945 років, якому виповнилось 85 років, та який під час воєнних дій отримав поранення рук, ніг, живота та голови.

Так, колегією суддів встановлено, що згідно з численних клопотань позивача заявлених до суду першої інстанції про відкладення розгляду справи у зв'язку з необхідністю проведення обстеження стану здоров'я на підставі його погіршення та перебування на стаціонарному лікуванні (а.с.41, 60), вбачається, що у позивача протягом розгляду справи на підставі моральних та фізичних страждань заподіяних незаконними діями відповідача погіршився стан здоров'я. В результаті чого, для своєчасного розгляду справи на підставі погіршення стану здоров'я позивач був вимушений звернутися до юриста Панчук М.О. з вимогою представляти його інтереси під час розгляду даної справи.

Таким чином, з урахуванням вищевказаних обставин колегія суддів вважає достатньо вагомими докази підтвердження причинного зв'язку між бездіяльністю відповідача та завданням моральної шкоди ОСОБА_2 (у вигляді розладів здоров'я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо).

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи міститься додаток до апеляційної скарги «Витяг з автобіографії позивача» завірений належним чином від 26 червня 2018 року, згідно якого вбачається, що позивач «понад чотирьох десятиріч працював на ниві народного господарства Батьківщини, за сумлінну працю отримав нагороду ветерана праці України. В 1976 році здобув вищу освіту при Чернівецькому університеті, працював енергетиком на машинобудівному заводі. Яскравою сторінкою його життя стала ветеранська організація ветеранів України. У 2004 році брав участь, як почесний борець Помаранчевої революції. Із 2009 року член партії «Батьківщина». З 20 лютого 2014 року член ради Всеукраїнське об'єднання Майдан на Грушевського - Інститутській 19 та 20 лютого 2014 року отримав травми голови, ніг та хребта. Лікувався у шпиталі Міністерства Оборони України (довідка додається). Після одужання працював як військовий санітар при шпиталі на Європейській площі м.Києва до перемоги майдану гідності. Слава України!!!».

У зв'язку з цим, враховуючи практику Європейського суду з прав людини (зокрема, у справах «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), «Харук та інші проти України» (заява № 703/05 та 115 інших заяв)) та встановлення протиправної бездіяльності відповідача, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 1 000 грн.

Статтею 317 КАС України встановлено, що підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що судом попередньої інстанції при винесенні вказаного рішення порушено норми матеріального права та неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, таким чином керуючись п.п.1, 4 ч.1 ст. 317 КАС України колегія суддів вважає за необхідним, скасовуючи рішення суду першої інстанції, та ухвалити постанову, якою адміністративного позову ОСОБА_2 задовольнити частково.

Згідно ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Абзацом 2 ч. 5 вказаної статті встановлено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, оскільки позивач (заявник апеляційної скарги) згідно вимог ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, як інвалід бойових дій ІІ групи ВВВ, то розподіл судових витрат передбачений ст.139 КАС України у даній справі не підлягає.

До того ж, в матеріалах справи відсутні належним чином завірені докази понесених позивачем витрат на правову допомогу.

Частиною першою ст. 257 КАС України встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

При цьому, відповідно до п. 2 частини 5 ст. 328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Керуючись ст.ст. 317, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 29 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до управління праці та соціального захисту населення Новокаховської міської ради про визнання дій протиправними та стягнення моральної шкоди - скасувати.

Ухвалити у справі постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Новокаховської міської ради викладені в листі від 19 грудня 2017 року про відмову ОСОБА_2 у виплаті грошової компенсації за невикористане санаторно-курортне лікування.

Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Новокаховської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористане санаторно-курортне лікування відповідно до чинного законодавства.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Новокаховської міської ради на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 1 000 (одна тисяча) грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текс судового рішення складений та підписаний 21 серпня 2018 року.

Головуючий суддя-доповідач Потапчук В.О.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.