Справа № 826/1318/18
Суддя: Василенко Я.М.
Дата ухвалення: 2018-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/1318/18 Головуючий у 1-й інстанції: Вєкуа Н.Г.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Баглай О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.05.2018 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- зобов'язати Міністерство оборони України розірвати контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського і старшинського складу від 17.05.2016, укладеного між ОСОБА_2 та Міністерством оборони України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.05.2018 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить оскаржуване рішення скасувати як таке, що постановлене із порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 17.05.2016 між Міністерством оборони України в особі начальника 179 об'єднаного навчально-тренувального центру військ Збройних сил України Міцюк І.О. та громадянином України (військовослужбовець) ОСОБА_2 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб сержантського і старшинського складу на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Як зазначає позивач, особливий період в Україні діяв з 18.03.2014 по 02.05.2014, з 07.05.2014 по 21.06.2014, з 24.07.2014 по 07.09.2014, з 20.01.2015 по 22.08.2015. Тобто, на його думку, строк контракту повинен був завершитись 23.08.2015, у зв'язку з цим позивач немає бажання продовжувати службу та просить розірвати контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб сержантського і старшинського складу від 17.05.2016.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. При цьому, законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду, а тому його закінчення необхідно пов'язувати із виданням Президентом України відповідного указу про демобілізацію, у зв'язку із чим позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що вищезазначений контракт укладений з грубим порушенням правил, так як укладений на невизначений термін, адже строком дії контракту зазначено особливий період. Разом з тим, апелянт зазначає, що станом на даний час в Україні закінчився особливий період, у зв'язку з чим контракт має бути розірвано. Також, апелянт посилається на те, що відповідачем грубо порушуються вимоги контракту щодо заробітної плати, адже остання не сплачується своєчасно, що є також підставою розірвання контракту, у зв'язку із чим позов підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Спірні правовідносини врегульовано Законом України «Про військовий обов'язок і військову службу», який визначає правовідносини між державою і громадянами України у зв'язку з виконанням ними конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов'язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

За змістом частини 2 статті 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями (ч. 3 ст. 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу»).

Частиною 4 згаданої статті 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов'язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов'язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону. Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, у разі закінчення строку контракту можуть укласти новий контракт на проходження військової служби.

Форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом (ч. 4 вказаної статті Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу»).

Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» звільнення зі служби проводиться, зокрема, військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - на підставах, передбачених частиною шостою, з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.

Частиною 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» визначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби, зокрема: у зв'язку із закінченням строку контракту (п. «а»); у зв'язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням (за бажанням військовослужбовця) (п. «з»).

Як зазначалось вище 17.05.2016 між Міністерством оборони України в особі начальника 179 об'єднаного навчально-тренувального центру військ Збройних сил України Міцюк І.О. та громадянином України (військовослужбовець) ОСОБА_2 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб сержантського і старшинського складу на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Щодо посилань позивача на те, що строк його контракту повинен був закінчитись 23.08.2015 у зв'язку із закінченням особливого періоду, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до ч. 8 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

На час особливого періоду дія будь-яких прийнятих до настання цього періоду нормативно-правових актів, що передбачають скорочення чисельності, обмеження комплектування або фінансування Збройних Сил України, інших військових формувань чи правоохоронних органів спеціального призначення, зупиняється.

Таким чином, законодавство чітко пов'язує настання особливого періоду з оголошенням мобілізації.

Враховуючи, що указами Президента України від 17.03.14 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», від 06.05.14 №454/2014 «Про часткову мобілізацію», від 21.07.14 № 607/2014 «Про часткову мобілізацію», від 14.01.15 № 15/2015 «Про часткову мобілізацію» було оголошено мобілізацію, з 17.03.2014 в Україні розпочався особливий період.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону», ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період не завершується процесом мобілізації, а й охоплює воєнний час та частково післявоєнний час.

Колегія суддів звертає увагу, що обставинами, які стали причиною оголошення часткових мобілізацій та запровадження особливого стану, є:

1) збройна агресія Російської Федерації (ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»);

2) проведення антитерористичної операції (указ Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.14 № 405/2014)

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 № 405/2014 та датою набрання чинності указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

До цього часу Президентом України Указ про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України не видавався, а антитерористична операція не завершена.

Враховуючи, що в теперішній час не припинились обставини, які стали причинами введення особливого періоду, тимчасово окуповані території не звільнені, антитерористична операції не завершена, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в теперішній час особливий період не завершений.

В свою чергу, демобілізація - це комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Таким чином, закінчення періоду мобілізації не співпадає з припиненням особливого періоду, а передбачає видання Президентом України окремого указу про таку демобілізацію.

Як вірно було встановлено судом першої інстанції, на момент прийняття останнім оскаржуваного рішення, указу про демобілізацію Президент України не приймав.

Частиною 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» передбачений вичерпний перелік підстав для звільнення військовослужбовця з військової служби. Серед підстав для звільнення військовослужбовця під час особливого періоду, така підстава, як за бажанням військовослужбовця у разі із систематичним невиконанням умов контракту командуванням, не передбачена.

Колегія суддів звертає увагу, що зазначений пункт «з» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» під час дії особливого періоду не застосовується.

При цьому, колегія суддів зазначає, що позивач не належить до жодної з категорій осіб, для яких передбачена можливість звільнення з військової служби під час дії особливого періоду і перелік яких наведений у ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу».

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для розірвання контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського і старшинського складу від 17.05.2016, укладеного між ОСОБА_2 і Міністерством оборони України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.05.2018 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.,

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 30.08.2018.