Справа № 2а-8388/11/1370
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2018-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

22 серпня 2018 року

Київ

справа №2а-8388/11/1370

адміністративне провадження №К/9901/3910/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Пасічник С.С.,

суддів: Васильєвої І.А., Юрченко В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за касаційною скаргою Приватного підприємства «СЦ-СЕРВІС-ЦЕНТР СТРИЙ» на постанову Львівського окружного адміністративного суду у складі головуючого судді Запотічного І.І. від 14 липня 2011 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Старунського Д.М., суддів: Багрія В.М., Рибачука А.І. від 19 червня 2014 року у справі за позовом Приватного підприємства «СЦ-СЕРВІС-ЦЕНТР СТРИЙ» до Стрийської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області про встановлення відсутності повноважень на вчинення дій, визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2010 року Приватне підприємство «СЦ-СЕРВІС-ЦЕНТР СТРИЙ» звернулось до суду з адміністративним позовом до Стрийської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області, в якому просило встановити відсутність повноважень ДПІ у Стрийському районі Львівської області на проведення невиїзної документальної перевірки своєчасності сплати податку на додану вартість ПП «СЦ-Сервіс-Центр Стрий», за результатами якої оформлено акт від 29 червня 2010 року №2590/15-2, визнати нечинними та скасувати податкові повідомлення-рішення ДПІ у Стрийському районі від 06 липня 2010 року №/0 та №/0.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем всупереч закону проведено документальну невиїзну перевірку своєчасності сплати податків та зборів ПП «СЦ-СЕРВІС-ЦЕНТР СТРИЙ», оскільки таке питання може бути предметом лише планової або позапланової виїзної перевірки. Також позивач посилався на безпідставне застосування до нього штрафних санкцій за період, протягом якого діяв мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 14 липня 2011 року позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Стрийському районі Львівської області від 06 липня 2010 року №, №/0. В решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що у періоді, за який відповідачем нараховано позивачу штрафні санкції, діяв мораторій на задоволення вимог кредиторів на підставі порушеного провадження у справі про банкрутство ПП «СЦ-Сервіс-Центр Стрий», у зв'язку із чим у відповідача були відсутні правові підстави для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень. В іншій частині позовних вимог суд визнав їх необґрунтованими, оскільки відповідач діяв у межах компетенції, встановленої Законом України «Про державну податкову службу в Україні».

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2014 року постанову Львівського окружного адміністративного суду від 14 липня 2011 року скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив, зокрема, з того, що введення мораторію на задоволення вимог кредиторів не забороняє контролюючим органам нараховувати як поточні податкові зобов'язання та штрафні (фінансові) санкції за ними, так і податкові зобов'язання, що виникли до, а виявлені після порушення провадження у справі про банкрутство платника податку, а також штрафи за їх невиконання. При цьому з приводу позовних вимог щодо встановлення відсутності повноважень ДПІ у Стрийському районі Львівської області на проведення невиїзної документальної перевірки, суд апеляційної інстанції вказав на їх безпідставність так як податковим органом проведено перевірку відповідно до встановленого законом порядку.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення цим судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що штрафні санкції застосовані відповідачем у оскаржуваних податкових повідомленнях-рішеннях за період, протягом якого діяв мораторій на задоволення вимог кредиторів, незаконно, оскільки термін виконання платежів настав до дня введення мораторію, на що не звернув увагу суд апеляційної інстанції. Також, з посиланням на Закон України «Про державну податкову службу в Україні», Порядок оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом ДПА України від 10 серпня 2005 року №327, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за №925/11205, Методичні рекомендації щодо порядку взаємодії між підрозділами органів державної податкової служби України при організації та проведенні перевірок платників податків, затверджених наказом ДПА України від 27 травня 2008 року №355, Інструкцію про порядок застосування штрафних (фінансових) санкцій органами державної податкової служби, затвердженої наказом ДПА України від 17 березня 2001 року №110, зареєстровану в Мін'юсті України 23 березня 2001 року за №268/5459, Порядок направлення органами державної податкової служби України податкових повідомлень платниками податків та рішень про застосування штрафних (фінансових) санкцій, затверджений наказом ДПА України від 21 червня 2001 року №253, зареєстрований в Мін'юсті України 06 липня 2001 року за №567/5758, не погоджується із відмовою у задоволенні позову в решті позовних вимог, оскільки вважає, що у відповідності до зазначених вище нормативно-правових актів відповідач не мав права на проведення перевірки.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15 липня 2014 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

У запереченнях на касаційну скаргу відповідач з доводами та вимогами останньої не погоджується, просить залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції. Зазначає, що введення мораторію на задоволення вимог кредиторів не забороняє контролюючим органам нараховувати як поточні податкові зобов'язання та штрафні (фінансові) санкції за ними, так і податкові зобов'язання, що виникли до, а виявлені після порушення провадження у справі про банкрутство платника податку, а також штрафи за їх невиконання. Щодо повноважень податкового органу на проведення невиїзної перевірки своєчасності сплати позивачем податку на додану вартість вказує на те, що вона передбачена статтею 11 Закону України «Про державну податкову службу в Україні».

В подальшому справа передана до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України й протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду визначено колегію суддів для розгляду касаційної скарги у складі судді-доповідача Пасічник С.С., суддів Васильєвої І.А., Юрченко В.П.

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами невиїзної документальної перевірки своєчасності сплати податку на додану вартість ПП «СЦ-Сервіс-Центр Стрий» за період лютий, березень 2009 року відповідачем складено акт від 29 червня 2010 року №2590/15-2, яким встановлено порушення підпункту 5.3.1 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», статті 9 Закону України «Про систему оподаткування», в результаті чого позивачем несвоєчасно сплачено податок на додану вартість по деклараціях від 20 березня 2009 року №9108, від 21 квітня 2009 року №16917.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 06 липня 2010 року: - №/0, яким за затримку на 87 календарних днів граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання у розмірі 43643,68 грн. позивача зобов'язано сплатити штраф за платежем «податок на додану вартість» у розмірі 20 % в сумі 8728,73 грн.; - №/0, яким за затримку на 97 календарних днів граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання у розмірі 105482,04 грн. позивача зобов'язано сплатити штраф за платежем «податок на додану вартість» у розмірі 50 % в сумі 52741, 02 грн.

Відповідно до підпункту 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі коли платник податків не сплачує узгоджену суму податкового зобов'язання протягом граничних строків, визначених цим Законом, такий платник податку зобов'язаний сплатити штраф у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання, - у розмірі десяти відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці від 31 до 90 календарних днів включно, наступних за останнім днем граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання, - у розмірі двадцяти відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці, що є більшою 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання, - у розмірі п'ятдесяти відсотків погашеної суми податкового боргу.

Строки погашення податкового зобов'язання визначені пунктом 5.3 статті 5 Закону України «Про погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

Згідно із підпунктом 5.3.1 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом десяти календарних днів, наступних за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 цього Закону для подання податкової декларації.

У зв'язку із наведеним слід зазначити, що за змістом абзацу 24 статті 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Відповідно до абзацу першого частини четвертої статті 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду.

В силу абзаців другого-четвертого частини четвертої статті 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Наведені норми регулюють правовідносини, які виникли між боржником і кредиторами у зв'язку з неспроможністю боржника виконати після настання встановленого строку існуючі зобов'язання, і спрямовані на відновлення платоспроможності боржника або його ліквідацію з метою здійснення заходів щодо задоволення визнаних судом вимог кредиторів. Дія мораторію поширюється лише на задоволення вимог конкурсних кредиторів.

Що стосується зобов'язань поточних кредиторів, то за цими зобов'язаннями згідно із загальними правилами нараховуються неустойка (штраф, пеня), застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).

Якщо податкові зобов'язання набули статусу узгоджених до дня порушення провадження у справі про банкрутство та до введення мораторію на задоволення вимог кредиторів, такі зобов'язання є конкурсними, а не поточними.

В свою чергу, штрафні санкції за своєю правовою природою не є самостійним зобов'язанням, а є додатковими заходами, які забезпечують належне виконання основного зобов'язання і є похідними від нього.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач застосував до позивача штрафні санкції за прострочення сплати узгоджених податкових зобов'язань на підставі поданих декларацій від 20 березня 2009 року та від 21 квітня 2009 року, граничний термін сплати по яких настав 30 березня 2009 року та 30 квітня 2009 року у зв'язку із тим, що вони були сплачені у квітні-травні 2010 року. При цьому термін прострочення обраховувався податковим органом починаючи з 24 лютого 2010 року.

25 грудня 2009 року господарським судом Львівської області порушено провадження у справі №31/196 про банкрутство Приватного підприємства «СЦ-Сервіс-Центр Стрий» та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Таким чином, у період, за який відповідачем нараховано позивачу штрафні санкції, діяв мораторій на задоволення вимог кредиторів, а відтак правильним є висновок суду першої інстанції про протиправність визначення контролюючим органом позивачу штрафів оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями за порушення граничних термінів сплати податкових зобов'язань, які настали до дня введення мораторію на задоволення вимог кредиторів.

Посилання відповідача на те, що введення мораторію на задоволення вимог кредиторів не забороняє контролюючим органам нараховувати податкові зобов'язання, що виникли до, а виявлені після порушення провадження у справі про банкрутство платника податку, а також штрафи за їх невиконання, за встановлених обставин у даній справі є безпідставним, оскільки грошові зобов'язання, за порушення строків сплати яких застосовано штрафні (фінансові) санкції, набули статусу узгоджених і термін їх виконання настав до дня введення мораторію.

Оскільки судом першої інстанції правильно вирішено спір у даній частині, вимоги касаційної скарги про прийняття нового судового рішення про задоволення позову зі скасуванням рішення суду апеляційної інстанції, яким у задоволенні позову відмовлено, не є прийнятними.

З приводу висновків судів попередніх інстанцій про безпідставність позовних вимог в частині встановлення відсутності повноважень ДПІ у Стрийському районі Львівської області на проведення невиїзної документальної перевірки своєчасності сплати податку на додану вартість ПП «СЦ-Сервіс-Центр Стрий», Верховний Суд зазначає таке.

Згідно із частини другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу частини першої статті 2 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) завданнями органів державної податкової служби є здійснення контролю за додержанням податкового законодавства, правильністю обчислення, повнотою і своєчасністю сплати до бюджетів, державних цільових фондів податків і зборів (обов'язкових платежів), а також неподаткових доходів, установлених законодавством.

Згідно із пунктом 1 статті 11 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» органи державної податкової служби у випадках, в межах компетенції та у порядку, встановлених законами України, мають право здійснювати документальні невиїзні перевірки (на підставі поданих податкових декларацій, звітів та інших документів, пов'язаних з нарахуванням і сплатою податків та зборів (обов'язкових платежів) незалежно від способу їх подачі), а також планові та позапланові виїзні перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування і сплати податків та зборів (обов'язкових платежів), додержання валютного законодавства юридичними особами, їх філіями, відділеннями, іншими відокремленими підрозділами, що не мають статусу юридичної особи, а також фізичними особами, які мають статус суб'єктів підприємницької діяльності чи не мають такого статусу, на яких згідно із законами України покладено обов'язок утримувати та/або сплачувати податки і збори (обов'язкові платежі), крім Національного банку України та його установ.

Визначення невиїзної документальної перевірки Закон України «Про державну податкову службу в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не містить.

Разом з цим, таке визначення наведене у абзаці третьому пункту 1.2 статті 1 Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом ДПА України від 10 серпня 2005 року №327 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до якого невиїзною документальною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні органу державної податкової служби на підставі поданих податкових декларацій, звітів та інших документів, пов'язаних з нарахуванням і сплатою податків та зборів (обов'язкових платежів), незалежно від способу їх подачі.

Отже, реалізація права податкового органу на проведення невиїзної документальної перевірки, визначеного пунктом 1 статті 11 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), полягає у перевірці поданих платником податку податкових декларацій, звітів та інших документів, пов'язаних з нарахуванням і сплатою податків та зборів обов'язкових платежів.

У зв'язку з тим, що перевірка Приватного підприємства «СЦ-СЕРВІС-ЦЕНТР СТРИЙ» була саме невиїзною, то посилання позивача на норми, зокрема, Закону України «Про державну податкову службу в Україні», як на такі, що не передбачають можливості проведення документальної невиїзної перевірки своєчасності сплати податків та зборів, є безпідставними, а вимоги позивача у цій частині позову такими, що задоволенню не підлягають.

Згідно із статтею 352 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 344, 349, 352 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного підприємства «СЦ-СЕРВІС-ЦЕНТР СТРИЙ» задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2014 року скасувати, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 14 липня 2011 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

С.С. Пасічник

І.А. Васильєва

В.П. Юрченко ,

Судді Верховного Суду