Справа № 826/26/18
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2018-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 серпня 2018 року 14:39 № 826/26/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Федорчука А.Б., при секретарі судового засідання Семеняці А.Р., розглянувши матеріали адміністративної справи

за позовомОСОБА_1 (03118, АДРЕСА_2)
до третя особаКиївської міської ради (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36) ОСОБА_2 (03118, АДРЕСА_1)
провизнання рішення недійсним,
за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3

від відповідача: Рог О.В.

від третьої особи: ОСОБА_5

Відповідно до частини шостої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 14.08.2018 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Позивач, в особі ОСОБА_1 (надалі - Позивач), звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Київської міської державної адміністрації (надалі - Відповідач), третя особа - ОСОБА_2, в якому просять суд: визнати недійсним рішення Київської міської ради від 07.07.1998 року №65 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_7 земельної ділянки, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва 29.01.2018 р. р. відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи по суті на 12.03.2018 р.

В судовому засіданні 12.03.2018 р. Судом прийнято рішення про відкладення розгляд справи до 10.04.2018р.

Так, в судовому засіданні 10.04.2018р. Судом прийнято рішення про відкладення розгляд справи до 29.05.2018 р. та витребувати матеріали кадастрової справи документи на підставі яких приймалося рішення від 07.07.1998 р. №65.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва 10.04.2018 р. відмовлено Київській міській раді в задоволенні клопотання про закриття провадження у справі.

Відповідно до Довідки про не здійснення фіксування судового засідання від 29.05.2018 р. розгляд справи відкладено до 03.07.2018 р. у зв'язку з перебуванням головуючого судді Федорчука А.Б. у відпустці.

В судовому засіданні 03.07.2018 р., Судом прийнято рішення про відкладення розгляду справи до 16.07.2018 р. для повторно витребувати матеріали кадастрової справи документи на підставі яких приймалося рішення від 07.07.1998 р. №65.

У відповідності до Довідки про не здійснення фіксування судового засідання від 16.07.2017 р. розгляд справи відкладено до 23.07.2018 р. у зв'язку з перебуванням головуючого судді Федорчука А.Б. у відпустці.

В судовому засіданні 23.07.2018 р., оголошено перерву в розгляді справи до 14.08.2018 р. на стадії дослідження доказів та підготовки в судових дебатах.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що спірне рішення прийнято з порушенням вимог законодавства та без урахування рішення Московським районним народним судом міста Києва 27.04.1982 року, а тому рішення Київської міської ради від 07.07.1998 року №65 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_7 земельної ділянки, що знаходиться в АДРЕСА_1 підлягає визнанню недійсним.

В судовому засіданні представник Позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представники Відповідача проти позовних вимог заперечував в повному обсязі та надав суду письмовий відзив на позовну заяву.

Представник третьої особи в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував у повному обсязі та зазначив, що в даному випадку права Позивача не порушено, оскільки у останньої відсутнє право на житловий будинок, який находиться на спірній земельній ділянці.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва зазначає наступне.

В С Т А Н О В И В:

Позивач зазначає, що 27.04.1982 року Московським районним народним судом міста Києва у справі про встановлення права користування земельною ділянкою було вирішено: визначити порядок користування земельною ділянкою домоволодіння № АДРЕСА_1 та виділено в користування ОСОБА_8, частину земельної ділянки 249 кв. м., ОСОБА_9, частину земельної ділянки 350 кв. м., виділено в користування ОСОБА_10, частину земельної ділянки 218 кв. м., частину земельної ділянки розміром 13,8 кв.м., залишено в користуванні співвласників ОСОБА_8 і ОСОБА_9

Частина земельної ділянки 350 кв. м., яка належала ОСОБА_9, була успадкована ОСОБА_11 та згодом продано ОСОБА_7, який помер 01 жовтня 2016 року, спадкоємницею якого є ОСОБА_2.

З державного акту на право приватної власності на землю №79-2-00293 від 13.08.1999 року, який видано на підставі рішення Київської міської ради від 07.07.1998 року №65 ОСОБА_7 набув право власності на земельну ділянку розміром 0,0365 га (365 кв.м.), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Частина земельної ділянки 249 кв. м., яка належала ОСОБА_8, була придбана ОСОБА_12 (батьком Позивача), в подальшому успадкована ОСОБА_1.

Позивач зазначає, що вона, як спадкоємиць вживає заходи щодо оформлення права власності на земельну ділянку249 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

На думку Позивача, що незаконне рішення Київської міської ради від 07.07.1998 року №65 щодо передачі у приватну власність ОСОБА_7 земельну ділянку розміром 365 кв.м., порушує право на користування земельною ділянкою Позивача, що знаходиться по АДРЕСА_1, а тому звернулася до суду з відповідним позовом.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також, норми чинного законодавства, Суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.

Порядок набуття громадянами права власності та право користування на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності регулюється земельним законодавством.

У відповідності до Земельного кодексу УРСР (в редакції станом на 1998 р.) до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить: 1) передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу; 2) реєстрація права власності, права користування землею і договорів на оренду землі; 3) вилучення (викуп) земель відповідно до статті 31 цього Кодексу; 4) справляння плати за землю; 5) ведення земельно-кадастрової документації; 6) погодження проектів землеустрою; 7) здійснення державного контролю за використанням і охороною земель, додержанням земельного законодавства; 8) сприяння створенню екологічно чистого середовища і поліпшенню природних ландшафтів; 9) припинення права власності або користування земельною ділянкою чи її частиною; 10) видача висновків про надання або вилучення земельних ділянок, яке провадиться вищестоящою Радою народних депутатів; 11) погодження будівництва жилих, виробничих, культурно-побутових та інших будівель і споруд на земельних ділянках, що перебувають у власності або користуванні; 12) вирішення земельних спорів у межах своєї компетенції; 13) вирішення інших питань у галузі земельних відносин у межах своєї компетенції.

Так, згідно ч. 4 - п. 8 ст. 17 Земельного кодексу УРСР (в редакції станом на 1998 р.) Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими Радами народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому статтями 31 і 32 цього Кодексу.

В матеріалах справи містяться копії технічної документації по складанню державного акту гр. ОСОБА_7 на право приватної власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і господарських будівель на АДРЕСА_1 у Московському районі м. Києва (надалі - технічна документація).

Так, в технічній документації міститься: заява ОСОБА_7 подана Голові Київської міської державної адміністрації 12.02.1998 р. про передачу безоплатну власність земельну ділянку розташована в Московському районі м. Києва по АДРЕСА_1; документи, які погоджувалися з Головним управління та містобудування м. Києва «Головкиївархітектура», ВАТ АТ «Київпроект»; Технічний паспорт на житловий будинок по АДРЕСА_1; План розташування земельної ділянки; Договір купівлі-продажу від 16.09.1989 р. про придбання 5/10 частини житлового будинку та інші документи.

Статтею 22 Земельного кодексу УРСР (в редакції станом на 1998 р.), визначено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Крім того, частиною 1 статті 23 Земельного кодексу України від 1990 року встановлено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Відповідно до п. 5 Постанови Верховної Ради Української РСР "Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" від 18 грудня 1990 року рішення про надання і вилучення земельних ділянок, прийняті до 15 березня 1991 року відповідними органами в межах їх компетенції, але не виконані на час введення Земельного кодексу Української РСР в дію, підлягають виконанню відповідно до вимог Кодексу; громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав землеволодіння або землекористування.

Так, статтями 22, 23 Земельного кодексу УРСР передбачалось, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Питання переходу права на земельну ділянку при переході права на будівлю і споруду регулювалось ч. 1, ч. 2, 4 ст. 30 Земельного кодексу Української РСР (в редакції Закону України №2196-XII від 13.03.92), згідно якої при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів.

Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Позивач в позовній заяві посилається на те, що рішення Київської міської ради від 07.07.1998 року №65 щодо передачі у приватну власність ОСОБА_7 земельну ділянку розміром 365 кв.м., порушує його право на користування земельною ділянкою, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Аналіз наведених положень Земельного кодексу України від 1990 року дає підстави зробити висновок, що майнові права (в т. ч. право користування) відносно конкретно визначеної земельної ділянки, виникають у будь-якої особи лише з моменту вчинення повноважним органом дій щодо визначення такої земельної ділянки в натурі і посвідчуються певним право установчим документом, що має законодавчо встановлену назву, форму та зміст. Будь-які інші документи, що не визначені законом як такі, що посвідчують (засвідчують) виникнення прав щодо певної земельної ділянки не створюють юридичних наслідків для особи по відношенню до відповідної земельної ділянки.

Такі ж положення містяться і в Земельному кодексі України від 25.10.2001 р., зокрема, в ст. ст. 125, 126 Кодексу. Так в п. 1 ст. 126 Земельного кодексу України зазначено, що єдиним документом, який посвідчує право власності на земельну ділянку і право постійного користування нею, є державний акт.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України, якщо будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Аналіз наведених вище норм Земельного кодексу України дає підстави зробити висновок, що право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться будівля або споруда, переходить до набувача цих об'єктів нерухомості, виключно за умови, що на момент їх відчуження у попереднього власника, згідно вимог земельного законодавства України виникло таке право і воно належним чином посвідчене.

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що Позивачем не було надано обґрунтувань з належними доказами щодо протиправності оскаржуваних рішень, а тому підстав для їх скасування немає.

Крім того, Суд звертає увагу, що Позивач не позбавлений права звернутися в загальний суд з позовом про визнання за ними права власності на спірне майно.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З урахуванням викладеного, Суд приходить до висновків про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 9, 11, 44, 72-78, 79, 139, 194, 241-246, 250, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (03118, АДРЕСА_2) відмовити повністю.

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч. 1 ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України. апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.Б. Федорчук