Справа № 760/24504/17
Суддя: Горяйнов А.М.
Дата ухвалення: 2018-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 серпня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Горяйнова А.М.,

суддів - Коротких А.Ю., Файдюка В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства оборони України на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 року, яке прийняте порядку спрощеного провадження, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України та ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з Міністерства оборони України одноразову грошову допомогу, передбачену ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 року вказаний адміністративний позов був задоволений частково.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач та відповідач подали апеляційні скарги. Позивач просить змінити рішення суду від 26 березня 2018 року та зобов`язати Міністерство оборони України призначити йому одноразову грошову допомогу. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права є неефективним та не виключає подальші протиправні рішення та дії відповідача.

Міністерство оборони України просить суд скасувати рішення суду від 26 березня 2018 року в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що позивач проходив строкову військову службу та не має права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому інвалідності. Також відповідач зазначає, що ОСОБА_1 не надав документ, який свідчить про причини поранення. Крім того скаржник вказує на те, що даний спір підлягав розгляду окружним адміністративним судом.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу Міністерства оборони України, у якому зазначив, що доводи скаржника не відповідають правовим позиціям Верховного Суду.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 року без змін виходячи із наступного.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами даної справи не заперечується, що згідно з довідкою Дарницького районного у м. Києві військового комісаріату від 17 листопада 2015 року ОСОБА_1 проходив службу в Збройних Силах СРСР та у період з 11 серпня 1987 року по 20 грудня 1988 року приймав участь у бойових діях під час виконання інтернаціонального обов`язку на території Республіки Афганістан у складі в/ч НОМЕР_1 .

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0447289 ОСОБА_1 з 15 березня 2016 року була встановлена ІІІ група інвалідності. Причиною інвалідності у вказаній довідці зазначені поранення (контузія) і захворювання, пов`язані із виконанням обов`язків військової служби в країнах, де велися бойові дії.

ОСОБА_1 подав до Дарницького районного у м. Києві військового комісаріату заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності. Зазначена заява була направлена до Міністерства оборони України.

На засіданні комісії Міністерства оборони України, яке оформлене протоколом від 03 червня 2016 року № 38, було зроблено висновок про необхідність повернення документів ОСОБА_1 на доопрацювання, оскільки серед них відсутні документи, що свідчать про причину і обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального або адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

Витяг з такого протоколу був направлений позивачу листом Київського міського військового комісаріату від 19 жовтня 2017 року № ВСЗ/1935.

Не погоджуючись із рішенням Міністерства оборони України, викладеним у протоколі від 03 червня 2016 року № 38, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення одноразової грошової допомоги.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги, а належним способом захисту його права буде скасування рішення Міністерства оборони України про повернення документів на доопрацювання та зобов`язання повторно розглянути документи позивача з урахуванням висновків суду.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

У відповідності п. 4 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 вказаного Закону його дія поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей; військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

Як раніше зазначалося, ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах СРСР та був звільнена у запас до проголошення незалежності України.

Відповідно до ч. 5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Соціальним захистом військовослужбовців, згідно зі ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», є діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. 1 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 393 від 17 липня 1992 року, для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ», особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до вислуги років зараховуються, зокрема, дійсна військова служба у Радянській армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР та інші види служби і періоди роботи, які відповідно до законодавства колишнього СРСР зараховувалися до вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ. Вислуга років (у тому числі на пільгових умовах) у цьому випадку обчислюється у порядку, встановленому законодавством колишнього СРСР, якщо цією постановою не передбачено більш пільгових умов зарахування до вислуги років часу служби для призначення пенсій військовослужбовцям та особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Зазначене свідчить про те, що громадяни України, які проходили військову службу в прикордонних військах колишнього СРСР мають рівні права на соціальний захист із особами, які проходили службу у військових формування та Збройних Силах України.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 має право на призначення одноразової грошової допомоги, передбаченої п. 4 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у порядку та на умовах, передбачених для військовослужбовців Збройних Сил України.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги, у відповідності до ч. 9 ст. 163 вказаного Закону, визначається Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до п. 10 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що затверджені постановою КМ України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі Порядок) особи, яким виплачується одноразова грошова допомога подають відповідні документи за місцем проходження служби (зборів) або уповноваженим структурним підрозділам державних органів, на які покладаються функції щодо підготовки необхідних для призначення пенсії документів. Зазначені органи визначені у Порядку як уповноважений орган.

Згідно з п. 11 Порядку військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.

До заяви додається, зокрема, копія документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

Разом з тим, Порядок не визначає який саме документ підтверджує зазначені обставини.

Наказом Міністерства оборони України від 14 серпня 2014 року № 530 було затверджене Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей (далі Положення).

Відповідно до п. 4.7 Положення у разі настання інвалідності подається, зокрема, копія акта про нещасний випадок, складеного за матеріалами розслідування військової частини, або довідки командира військової частини про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), зокрема про те, що поранення (контузія, травма, каліцтво) не пов`язане з учиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення, не є наслідком учинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, у разі якщо поранення (контузія, травма або каліцтво) не пов`язане з виконанням обов`язків військової служби.

Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин, Положення передбачає надання двох документів, які свідчать про причину і обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального або адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

До таких документів належать акт про нещасний випадок, складений за матеріалами розслідування військової частини та довідка командира військової частини. У свою чергу довідка командира військової частини складається виключно у разі якщо поранення (контузія, травма або каліцтво) не пов`язане з виконанням обов`язків військової служби.

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії АВ № 0447289 та витягом із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 24 лютого 2016 року № 764 захворювання позивача пов`язане із виконанням обов`язків військової служби в країнах, де велися бойові дії. Відповідно, підстави для надання ОСОБА_1 довідки командира військової частини відсутні.

Форму акту про нещасний випадок, який складається за результатами розслідування військової частини, затверджено наказом Міністра оборони України від 06 лютого 2001 року № 36 «Про затвердження Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України».

Разом з тим, відповідно до п. 1.2 вказаної Інструкції, її дія не поширюється на військовослужбовців, які одержали захворювання, поранення, контузію, травму, каліцтво або загинули під час ведення бойових дій, участі в антитерористичній операції, в особливий період.

Згідно з довідкою Дарницького районного у м. Києві військового комісаріату від 17 листопада 2015 року ОСОБА_1 проходив службу в Збройних Силах СРСР та у період з 11 серпня 1987 року по 20 грудня 1988 року приймав участь у бойових діях під час виконання інтернаціонального обов`язку на території Республіки Афганістан у складі в/ч НОМЕР_1 .

Таким чином, вимога щодо надання акту про нещасний випадок, який складається за результатами розслідування військової частини також не поширюється на позивача як такого, що отримав травму під час бойових дій.

Також колегія суддів приймає до уваги, що ОСОБА_1 приймав участь у бойових діях у 1987-1988 роках, а відповідач вимагає надання документів щодо обставин отримання поранень, складення яких передбачене нормативно-правовими актами, що прийняті після проголошення незалежності України.

Керуючись ч. 5 ст. 242 КАС України, колегія суддів під час розгляду і вирішення даної справи враховує висновки щодо застосування п. 11 Порядку, викладені в постановах Верховного Суду від 25 травня 2018 року у справі № 729/426/17, від 26 червня 2018 року у справі № 750/3765/17 та від 01 серпня 2018 року у справі № 750/5060/17.

Верховний Суд зазначив, що Порядок не визначає який саме документ (медична довідка, акт розслідування, архівна довідка, висновок експерта, протокол військово-лікарської комісії, довідка МСЕК, тощо) повинна подати особа, яка звертається за отриманням одноразової грошової допомоги. Враховуючи наведене рішення Центральної військово-лікарської комісії про встановлення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, викладене у формі протоколу в обставинах цієї справи засвідчує відсутність в діях позивача протиправного діяння на момент отримання поранення (контузії) і є належним документом, що вказує на причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання.

Також Верховний Суд дійшов до висновку, що при наданні висновку про причинний зв`язок поранення позивача, Центральною військово-лікарською комісією встановлювались обставини отримання поранення та зроблено висновок, що захворювання пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії; довідка до акта огляду МСЕК є належним документом, що свідчать про причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання.

Крім того Верховний Суд зазначив, що саме відповідач, як уповноважений суб`єкт владних повноважень, зокрема, використовуючи архівні матеріали, зобов`язаний був довести протилежне, а саме, те, що позивач отримав поранення (контузію, травму або каліцтво) при вчиненні кримінального чи адміністративного правопорушення або у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинив собі тілесні ушкодження.

У витязі з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 24 лютого 2016 року № 764 зазначено, що множинні вогнепальні осколкові поранення голови, обох рук, живота, спини та лівої ноги (контузія головного мозку в 1987 році), наслідком яких є рубці шкіри в зазначених анатомічних областях, призвели до захворювання (діагноз зазначається), що підтверджено військово-обліковими та медичними документами.

Під час апеляційного розгляду справи колегія суддів також враховує, що у довідці Дарницького районного у м. Києві військового комісаріату від 17 листопада 2015 року відсутні посилання на те, що поранення ОСОБА_1 пов`язане із вчиненням ним кримінального або адміністративного правопорушення або є наслідком вчинення дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

Зазначені обставини у своїй сукупності вказують на те, що у Міністерства оборони України були відсутні підстави для повернення на доопрацювання документів ОСОБА_1 щодо призначення грошової допомоги з посиланням на відсутність документа, який підтверджує обставини отримання ним поранення.

Крім того, згідно висновку Верхового Суду, викладеного в постанові від 30 січня 2018 року у справі № 806/986/16, повернення документів на доопрацювання за наслідками розгляду висновку керівника уповноваженого органу Порядком не передбачено, а тому повернення Міністерством оборони України документів позивача на доопрацювання суперечить вимогам закону.

В апеляційній скарзі Міністерство оборони України посилається на те, що позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки проходив строкову військову службу. На думку скаржника, військовослужбовці строкової служби мають право на отримання одноразової грошової допомоги виключно у разі отримання поранення (контузії, травми або каліцтва) у період проходження ними строкової військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності згідно із п. 8 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Колегія суддів вважає такий висновок скаржника необґрунтованим, оскільки право ОСОБА_1 на отримання одноразової грошової допомоги передбачене п. 4 ч. 2 ст. 16 вказаного Закону.

Вказана норма права передбачає виплату такої допомоги за настання певних умов військовослужбовцям без вказівки на вид військової служби.

Згідно з ч. 9 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовцями є особи, які проходять військову службу. Відповідно до ч. 6 ст. 2 вказаного Закону строкова військова служба є одним із видів військової служби.

За таких обставин відсутність окремої норми, яка б передбачала виплату одноразової грошової допомоги у разі встановлення військовослужбовцю саме строкової служби інвалідності, що настала після звільнення з військової служби внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби не може бути підставою для висновку про те, що така допомога не передбачена для зазначеної категорії військовослужбовців.

Крім того, зазначені доводи Міністерства оборони України не були зазначені в протоколі 03 червня 2016 року № 38 як підстава для повернення документів ОСОБА_1 на доопрацювання.

В апеляційній скарзі відповідач посилається також на те, що даний спір був вирішений Солом`янським районним судом м. Києва з порушенням правил предметної підсудності адміністративних справ.

Правила визначення предметної підсудності адміністративних справ на час звернення до суду з даним позовом були визначені у ст. 18 КАС України у редакції, чинній станом на 10 листопада 2017 року. Згідно вказаної норми права критеріями для визначення предметної підсудності справ є суб`єктний склад сторін у справі, а також предмет спору, що виник між ними.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 18 КАС України у редакції, чинній на час звернення до суду, окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи однією зі сторін в яких є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська, Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ щодо їх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.

За суб`єктним складом сторін дана справа підсудна окружному адміністративному суду. Разом з тим, при визначенні предметної підсудності адміністративного позову необхідно враховувати, що окружним адміністративним судам підсудні лише ті справи за участю органів державної влади, які не віднесені до підсудності місцевих загальних судів як адміністративних судів.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 18 КАС України у редакції, чинній на час звернення до суду, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Як раніше зазначалося, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом із приводу виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відтак, адміністративний позов ОСОБА_1 відповідно до п. 4 ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 18 КАС України у редакції, чинній на час звернення до суду, був підсудний Солом`янському районному суду м. Києва, як адміністративному суду.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верхового Суду від 03 квітня 2018 року у справі № 750/5581/17.

Таким чином, доводи апеляційної скарги Міністерства оборони України не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні суду від 26 березня 2018 року, та не можуть бути підставами для її скасування.

Перевіряючи обґрунтованість апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів враховує, що відповідно до п. 13 Порядку, Міністерство оборони України за результатам розгляду матеріалів щодо призначення одноразової грошової допомоги наділене повноваженнями прийняти рішення про призначення або відмову у призначенні такої допомоги.

Натомість, документи позивача не були розглянуті Міністерством оборони України у встановленому законом порядку. Одне з рішень, передбачених п. 13 Порядку скаржником не приймалося.

Положеннями п.п. 13, 14 Порядку передбачено, що Міністерство оборони України як головний розпорядник коштів у подальшому надсилає прийняте рішення разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови. Одноразова грошова допомога виплачується особі шляхом її перерахування уповноваженим органом на рахунок в установі банку, зазначений одержувачем виплати, або через касу уповноваженого органу.

Відповідно, належним способом захисту права позивача, на відновлення якого поданий даний адміністративний позов, є визнання протиправними дії Міністерства оборони України щодо повернення документів на доопрацювання та зобов`язання Міністерства оборони України розглянути документи ОСОБА_1 і прийняти рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги з урахуванням висновків суду.

Обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права відповідає висновку Верховного Суду, що викладеному в постанові від 19 червня 2018 року у справі № 333/2340/17.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та прийняв законне і обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 року без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач А.М. Горяйнов

Судді А.Ю. Коротких

В.В. Файдюк