Справа № 813/1683/17
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2018-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2018 рокуЛьвів№ 876/8173/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Копанишин Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання неправомірними дій, скасування постанови, зобов'язання вчинити дії,-

суддя (судді) в суді першої інстанції - Сакалош В.М.,

час ухвалення рішення: 15:26:24,

місце ухвалення рішення - м. Львів,

дата складання повного тексту рішення - 26.06.2017 р.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просила визнати поважними причини пропуску строку подання адміністративного позову та поновити строк; визнати неправомірними дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Дерпартаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини № 1270/12 у справі «Москаленко проти України» неправомірними та скасувати постанову; зобов'язати Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вчинити дії з виконання рішення Європейського суду з прав людини № 1270/12 у справі «Москаленко проти України» у повному обсязі.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20 червня 2017 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо невиконання рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 року «Москаленко та інші проти України» в повному обсязі, відносно ОСОБА_1. Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження №39397958 від 30.11.2015 року з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 року у справі «Москаленко проти України». Зобов'язано Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вчинити дії з виконання рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 року у справі «Москаленко проти України» в повному обсязі.

Таке рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що виконавче провадження закінчено, незважаючи не те, що постановою Сихівського районного суду м. Львова від 19 травня 2010 року у справі №2а-204/2010 управління Пенсійного фонду України Галицького району м. Львова було зобов'язане вчинити дії з перерахування та виплати пенсії починаючи з 25.01.2009 року без обмеження її терміном дії. Таким чином, рішення суду фактично ще не виконане, відтак постанова про закінчення виконавчого провадження від 30.11.2015 року, на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 Закону №606-XIV є передчасною.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на фактичне виконання рішення національного суду, а також висновки Європейського суду з прав людини по справі «Великода проти України», в якому Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що «подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни. Відповідно обов'язок уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 1 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосоване до пенсії заявниці. Протягом зазначеного періоду заявниця отримувала пенсію згідно з рішенням суду від 19 січня 2010 року, і таким чином для скарги немає підстав».

Відзиву на апеляційну скаргу від позивача не надходило.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 308 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Європейський суд з прав людини, розглянувши справу «Москаленко та інші проти України», у своєму рішенні від 18 липня 2013 року постановив: а)протягом трьох місяців держава -відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю; ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат, і мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу; б)зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

Одним із рішень національних судів, яке мало бути виконано Україною, відповідно до вищезазначеного рішення Європейського суду з прав людини, є постанова Сихівського районного суду м. Львова від 19 травня 2010 року у справі №2а-204/2010 про зобов'язання управління Пенсійного фонду України Галицького району м. Львова провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 основної пенсії інвалідам та додаткової за період з 25.01.2009 відповідно до ст.50. 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеної ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

В ході виконання зазначеного рішення суду на користь позивача було перераховано кошти на відшкодування моральної шкоди, призначеної рішенням ЄСПЛ у справі «Москаленко проти України», за тривале невиконання постанови Сихівського районного суду м. Львова від 19 травня 2010 року у справі №2а-204/2010, пеня за несвоєчасне виконання рішення Європейського сушу з прав людини у справі «Москаленко проти України» та заборгованість за рішенням національного суду до листопада 2011 року.

16 серпня 2013 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №39397958) по виконанню рішення Європейського суду з прав людини №1270/12, виданого 18.07.2013 року у справі «Москаленко та інші проти України».

На виконання вказаного рішення позивачу були здійснені наступні виплати: платіжним дорученням Міністерства юстиції України №4053 від 08.10.2013 перераховано кошти у розмірі 21 696,20 грн., як виплати справедливої сатисфакції; платіжним дорученням Міністерства юстиції України №6756 від 30.09.2014 перераховані кошти, як пеня за рішенням Європейського суду з прав людини №1270/12, виданого 18.07.2013, у розмірі 75,82 грн.; платіжним дорученням Міністерства юстиції України №2206 від 22.09.2015 перераховані кошти, як заборгованість за рішенням національного суду, у розмірі 105 303,25 грн.

30 листопада 2015 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 року у справі «Москаленко та інші проти України».

Оскільки позивач вважає постанову від 30.11.2015 неправомірною та такою, що прийнята з порушенням норм чинного законодавства, вона звернулася з відповідним позовом до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи адміністративний позов, керувався наступними мотивами, з якими погоджується суд апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України від 21.04.1999 року №606-XIV «Про виконавче провадження» (чинний на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 606-XIV).

В силу норми ст. 1 Закону №606-XIV встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 2 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Згідно пункту 9 частини 2 статті 17 Закону №606-XIV підлягають виконанню державною виконавчою службою рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

В силу дії норми статті 2 Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (надалі по тексту -Закон №3477-IV) рішення (остаточне рішення Європейського суду з прав людини у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.

Як передбачено ч.1 ст.7 Закону №3477-IV протягом десяти днів від дня отримання повідомлення суду про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва: надсилає стягувачеві повідомлення з роз'ясненням його права подати до державної виконавчої служби заяву про виплату відшкодування, в якій мають бути зазначені реквізити банківського рахунка для перерахування коштів; надсилає до державної виконавчої служби оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України. Автентичність перекладу засвідчується Органом представництва. Державна виконавча служба упродовж десяти днів з дня надходження документів, зазначених у пункті «б» цієї частини, відкриває виконавче провадження.

Відповідно до частин 1, 2 статті 8 Закону №3477-IV виплата стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні. У разі порушення строку, зазначеного в частині першій цієї статті, на суму відшкодування нараховується пеня відповідно до Рішення.

Із постанови про закінчення виконавчого провадження від 30.11.2015 вбачається, що така винесена на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 та статті 50 Закону №606-XIV.

За приписами пункту 8 частини 1 статті 49 Закону №606-XIV, виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до статті 50 Закону №606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Із аналізу статті 49 Закону №606-XIV випливає, що така визначає вичерпний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження, а норми статті 50 регулюють питання наслідків завершення виконавчого провадження.

Як вбачається з постанови про закінчення виконавчого провадження від 30.11.2015 року, вона містить посилання на те, що рішення суду виконано фактично у повному обсязі згідно з виконавчим документом.

Тобто, виконавче провадження закінчено, не зважаючи на те, що постановою Сихівського районного суду м. Львова від 19 травня 2010 року у справі №2а-204/2010 управління Пенсійного фонду України Галицького району м. Львова було зобов'язане вчинити дії з перерахування та виплати пенсії починаючи з 25.01.2009 року і без обмеження її терміном дії. Це рішення національного суду є таким, що не скасовано, а тому обов'язкове для виконання.

Як вбачається з відповіді заступника директора Департаменту державної виконавчої служби - начальника відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Міністерства юстиції від 07 квітня 2017 року №9484-0-33-17/20.1-38/23 на адвокатський запит представника позивача від 03.04.2017 року, міститься посилання на додаткову підставу закінчення виконавчого провадження: «Листом Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 03.10.2014 року №43500-0-61-14/12.0.1, яким повідомлено, що Європейський суд у своїй ухвалі у справі «Великода проти України», у якій заявниця скаржилась на невиконання рішення, яким управління Пенсійного фонду України було зобов'язано здійснити перерахунок та виплачувати пенсію з 01.12.2008, визнав заяву неприйнятною як повністю необґрунтовану. Європейський суд дійшов висновку «що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні витрати заявниці, було внесено зміни. Відповідно обов'язок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 1 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявниці».

Відповідач вважав, що наявні підстави для закінчення виконавчого провадження, покликаючись на фактичне виконання рішення національного суду, та висновки Європейського суду з прав людини по справі «Великода проти України».

Щодо такої підстави для закінчення виконавчого провадження, як наявність правових висновків Європейського суду з прав людини по справі «Великода проти України», колегія суддів вкотре зазначає, що перелік підстав для закінчення виконавчого провадження, наведений у статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» є вичерпним і не передбачає можливості розширеного або ж суб'єктивного тлумачення державним виконавцем таких норм. Натомість, висновки рішення Європейського суду з прав людини по справі «Великода проти України», яке відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, можуть бути застосовані при вирішенні спору по суті щодо правовідносин, які є аналогічними за своє суттю з описаними у такому рішенні, та стосуються визначення порушення певної статті Конвенції. Тобто, наявність рішення Європейського суду з прав людини за іншою справою, де містяться відповідні правові висновки та узагальнення, саме по собі не є підставою для закінчення виконавчого провадження.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні №1270/12, виданим 18.07.2013 року у справі «Москаленко та інші проти України», дав правову оцінку факту припинення виплати пенсії з липня та листопада 2011 року. Зокрема, у рішенні вказано «Стосовно заяви №41016/12 Уряд надав документи, які підтверджують, що виплату частини боргу за рішенням суду було здійснено до листопада 2011 року; стосовно заяви №52222/12 надані документи свідчать, що заборгованість за рішенням суду була частково сплачена до липня 2011 року. У заяві №41356/12 підтвердження виконання рішення було відсутнє. Таким чином, уряду не вдалося довести той факт, що виплата була проведена в повному обсязі».

« 21. Суд зазначає, що рішення, про які йдеться, були остаточними і підлягали виконанню, але не виконувалися державними органами протягом тривалого періоду часу, за що вони залишаються відповідальними. У подібній справі Судом було встановлено, що нормативне регулювання розподілу бюджетних коштів не впливає на цю ситуацію (див. рішення від 11 червня 2013 року у справі «Цибулько та інші проти України» (Tsibulko and Others v. Ukraine) [Комітет], заява № 65656/11, пункт 14). Більш того, Суд нагадує про свою усталену практику, згідно з якою нездатність держави виконувати рішення через відсутність достатніх бюджетних коштів не може слугувати виправданням такого невиконання (див. рішення від 29 червня 2004 року у справі «Войтенко проти України» (Voytenko v. Ukraine) заява № 18966/02, пункт 55). Тому Суд відхиляє заперечення Уряду щодо прийнятності скарг заявників, і зазначає, що вищезгадані скарги не є явно необгрунтованими відповідно до підпункту «а» пункту 3 статті 35 Конвенції. Він також зазначає, що ці скарги не є неприйнятими з будь-яких інших підстав. Тому вони повинні бути визнані прийнятими.

22. Беручи до уваги свою усталену практику з цього питання (див. рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov), заява № 40450/04 пп. 56-58 та 66-70), Суд постановляє, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції у зв'язку з тривалим невиконанням рішень, ухвалених на користь заявників. Суд також вважає, що було порушення статті 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням».

Разом з тим, згідно листа Галицького об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова від 03.04.2017 року №42/03-16, наданого на адвокатський запит представника позивача вбачається, що виплати позивачу належного розміру пенсії були припинені вже з 01 вересня 2011 року, тобто навіть до листопада 2011 року.

Таким чином, відсутнє підтвердження виконання рішення національного суду в частині перерахунку та виплати позивачу належного розміру пенсії, що доводить бездіяльності з боку Державної виконавчої служби України по примусовому виконанню рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 року в частині виконання рішення національних судів у повному обсязі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: « 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обовязків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, як: надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-11)».

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем не перевірено фактичне виконання рішення суду і відтак постанову про закінчення виконавчого провадження від 30.11.2015 року на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 Закону №606-XIV винесено передчасно.

Обов'язковість виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі проти України встановлено статтею 2 Закону №3477-IV.

Частиною 1 статті 11 Закону №606-ХІV встановлено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Відповідно до частини 1 статті 6 Закону №606-ХІV державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Разом з тим, як вірно встановив суд першої інстанції, відповідач при проведенні виконавчих дій щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 року №1270/12 «Москаленко та інші проти України», діяв не у межах та не у спосіб, передбачений Законом України «Про виконавче провадження», що призвело до фактичного невиконання в повному обсязі рішення суду, винесеного щодо ОСОБА_1

Належним способом захисту порушених прав та інтересів позивача, як вірно дійшов висновку суд першої інстанції, є зобов'язання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вчинити дії з виконання рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 у справі «Москаленко проти України» в повному обсязі.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про підставність заявлених позовних вимог та необхідність задоволення таких.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав стверджувати про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, ч. 1 ст. 325 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20 червня 2017 року у справі № 813/1683/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання неправомірними дій, скасування постанови, зобов'язання вчинити дії - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
Н. В. Ільчишин
Повне судове рішення складено 15.08.2018