Справа № 826/17477/16
Суддя: Василенко Я.М.
Дата ухвалення: 2018-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Баглай О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу тимчасово виконуючого обов`язки командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.03.2018 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 », третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - військова частина польова пошта НОМЕР_1 про визнання незаконним та скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому, з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, просив:

- визнати незаконним та скасувати пункт наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 23.08.2016 № 349 про притягнення до дисциплінарної відповідальності майора ОСОБА_2 , заступника командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 по роботі з особовим складом;

- зобов`язати командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відшкодувати кошти в сумі 8 798, 48 грн.;

- зобов`язати командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відшкодувати моральну шкоду спричинену порушеннями норм законів України, що регламентують умови та порядок проходження військової служби в Збройних Силах України та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з розрахунку по 500 грн. (п`ятсот гривень) за кожен місяць дії незаконно накладеного дисциплінарного стягнення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.03.2018 позов задоволено частково: визнано незаконним та скасовано пункт 7 наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 23.08.2016 № 349 про притягнення до дисциплінарної відповідальності майора ОСОБА_2 , заступника командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 по роботі з особовим складом; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням тимчасово виконуючий обов`язки командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В судове засідання сторони не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв`язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 13 ст. 10, ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що майор ОСОБА_2 , військовослужбовець Збройних Сил України, призначений наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу) від 27.05.2016 №99 на посаду заступника командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 по роботі з особовим складом, на якій проходив військову службу також на момент звернення до суду.

Пунктом 7 наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 23.08.2016 № 349 «Про результати роботи у військових частинах польова пошта НОМЕР_2 , НОМЕР_1 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 » за самоусунення від виконання службових обов`язків, не виконання статей 107, 108 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України щодо організації і проведення заходів виховної роботи, зміцнення військової дисципліни та правопорядку, морально-психологічного забезпечення виконання бойових завдань на заступника командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 по роботі з особовим складом майора ОСОБА_2 накладено дисциплінарне стягнення «попередження про неповну службову відповідність».

В свою чергу, пунктом 9 наказано довести наказ до військових частин оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та службових осіб, що їх стосується.

Посилаючись на незаконність накладеного дисциплінарного стягнення та, як наслідок, позбавлення грошових виплат, ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з даним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскаржуваний наказ № 349 зареєстрований 23.08.2016, в той час, як акт роботи групи військової частини НОМЕР_6 генерал-майором ОСОБА_3 затверджено лише 25.08.2016, з огляду на що оскаржуваний наказ, як рішення суб`єкта владних повноважень, виданий в порушення статті 19 Конституції України, у зв`язку із чим позовні вимоги в частині скасування пункту 7 наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 23.08.2016 № 349 про притягнення до дисциплінарної відповідальності майора ОСОБА_2 , заступника командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 по роботі з особовим складом підлягають задоволенню. Відмовляючи в задоволенні позову в частині відшкодування ОСОБА_2 коштів в сумі 8 798, 48 грн., внаслідок незаконності накладеного дисциплінарного стягнення та позбавлення його грошових виплат в порушення закону, суд першої інстанції зазначив, що він не має підстав прийняти рішення про відшкодування позивачу виплат, які є додатковими і рішення про виплату яких є прерогативою виключно командира. При цьому, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, моральних або фізичних страждань внаслідок протиправної поведінки відповідача, розмір шкоди визначено без посилання на такі докази та взагалі не підтверджено наявність причинного зв`язку між моральною шкодою і можливими протиправним діянням відповідача, то позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди з відповідача також не підлягають задоволенню.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що командувач військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 », приймаючи наказ від 23.08.2016 № 349 про притягнення до дисциплінарної відповідальності заступника командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 по роботі з особовим складом майора ОСОБА_2 , діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

З мотивувальної частини оскаржуваного наказу вбачається, що відповідно до рішення командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 », з метою вивчення стану справ та надання методичної (практичної) допомоги командирам (начальникам), психологічної допомоги військовослужбовцям, групою офіцерів та психологів військової частини НОМЕР_6 в період з 12 по 19.08.2016 проведено роботу у військових частинах польова пошта НОМЕР_2 , НОМЕР_1 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , які виконують завдання в зоні проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

Також, у зазначеному вище наказі наведено обставини, які встановлено за результатами роботи групи військової частини НОМЕР_6 . Посилання на будь-який документ, що покладено в основу виданого наказу відсутнє.

В контексті наведеного колегія суддів звертає увагу, що оскаржуваний наказ №349 зареєстрований 23.08.2016, в той час, як акт роботи групи військової частини НОМЕР_6 генерал-майором ОСОБА_3 затверджено лише 25.08.2016. Наведеною датою поставлено особисту резолюцію та надано розпорядження підготувати наказ за результатами роботи у військовій частині НОМЕР_2 та підрозділах. Дата реєстрації акта у військовій частині НОМЕР_6 - 25.08.2016, що вбачається з печатки реєстрації вхідного документа.

Водночас, командувач військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » посилається саме на наведений акт роботи групи, як на підставу накладення на позивача дисциплінарного стягнення.

Отже, колегія суддів зазначає, що командувач ознайомився з матеріалами справи лише 25.08.2016 та надав розпорядження щодо видачі відповідних наказів, зокрема і оскаржуваного, в тому числі і у підпорядкованих частинах, що свідчить про те, що наказ командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 23.08.2016 № 349 про притягнення до дисциплінарної відповідальності, зокрема, заступника командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 по роботі з особовим складом майора ОСОБА_2 , як рішення суб`єкта владних повноважень, виданий в порушення статті 19 Конституції України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування пункту 7 наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 23.08.2016 № 349 про притягнення до дисциплінарної відповідальності заступника командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 по роботі з особовим складом майора ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

При цьому, як вірно було встановлено судом першої інстанції, до оскаржуваного наказу внесено зміни наказом від 20.09.2016 № 389, а саме, пункт 7 викладено в наступній редакції:

«За самоусунення від виконання службових обов`язків, не виконання вимог статей 72, 73 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України щодо організації і проведення заходів виховної роботи, зміцнення військової дисципліни та правопорядку, морально-психологічного забезпечення виконання бойових завдань, не вжиття конкретних заходів для зміцнення військової дисципліни та правопорядку, профілактики правопорушень серед особового складу на заступника командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 по роботі з особовим складом майора ОСОБА_2 накласти дисциплінарне стягнення попередження про неповну службову відповідність».

Пунктом 3 наказу визначено довести наказ до особового складу в частині, що його стосується.

Водночас, колегія суддів не бере до уваги наявну в матеріалах справи копію наказу № 389 від 20.09.2016 про внесення змін до оскаржуваного наказу з огляду на те, що до матеріалів справи долучено без доказів ознайомлення позивача з наведеним наказом та на наказі тимчасово виконуючого обов`язки командувача № 389 відсутній підпис генерал-майора ОСОБА_4 .

Колегія суддів зазначає, що як в запереченнях на позовну заяву, так і в апеляційній скарзі, апелянт зазначає саме про невиконання ОСОБА_2 статей 107, 108 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.

Так, статті 107, 108 Статуту внутрішньої служби, на підставі яких позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності, передбачають службові обов`язки посадової особи заступника командира з виховної роботи військового підрозділу - батальйону, який функціонально входить до іншого військового формування, що є юридичною особою.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач обіймав посаду заступника командира військової частини НОМЕР_1 з виховної роботи, а саме заступника командира окремого батальйону, яка водночас є окремою юридичною особою.

Службові обов`язки позивача передбачені нормами статей 72, 73 Статуту внутрішньої служби, як посадові обов`язки заступника командира окремого батальйону (військової частини) з виховної роботи, і вони не є ідентичні, не взаємопов`язані зі статтями 107, 108 цього Статуту і не мають жодного відношення до посадових обов`язків позивача.

Щодо вини позивача та її доведення, а також ступеня тяжкості і співмірності застосованого дисциплінарного стягнення, колегія суддів зазначає наступне.

Так, апелянт зазначає, що в період з 01.01.2016 по 12.08.2016 керівним складом відповідних військових частини допущено, а військовослужбовцями скоєно 62 правопорушення, з яких 53 злочини та 9 подій. Під відповідними частинами відповідач має на увазі військові частини - польова пошта НОМЕР_2 , НОМЕР_1 , НОМЕР_3 . В результаті самоусунення від виконання службових обов`язків та бездіяльності посадових осіб, злочинних дій особового складу та різного роду порушень (правил поводження зі зброєю, заходів безпеки та т.п.) - 13 військовослужбовців загинуло з причин не пов`язаних з бойовими діями.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що конкретних даних та обставин, що вказують на обґрунтовану вину позивача у доводах відповідачем не наведено. Вину позивача у наведених вище подіях обґрунтовано лише тим, що він, саме в цей період, тимчасово виконував обов`язки заступника командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 по роботі з особовим складом - начальника відділення.

При цьому, відсутнє обґрунтування того, які конкретно випадки самоусунення від виконання службових обов`язків та бездіяльності позивача мали місце. Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що враховуючи те, що обов`язки у військовій частині позивач виконував лише 22 дні, а також вкрай складну ситуацію, у якій позивача призначено на посаду, за такий короткий термін не можна зробити висновків про самоусунення від виконання службових обов`язків та бездіяльності позивача і очікувати повного виправлення ситуації внаслідок належного виконання своїх обов`язків саме ОСОБА_2 , як заступником командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 по роботі з особовим складом - начальника відділення.

В контексті наведеного, висновок відповідача, згідно якого робота щодо попередження правопорушень, не допущення загибелі особового складу, збереження життя та здоров`я військовослужбовців майором ОСОБА_2 під час тимчасового виконання обов`язків заступника командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 по роботі з особовим складом - начальника відділення - не проводилась, до виконання своїх службових посадових обов`язків майор ОСОБА_2 ставився безвідповідально, як з моменту призначення на посаду заступника командира військової частин - польова пошта НОМЕР_1 по роботі з особовим складом, так і під час тимчасового виконання обов`язків заступника командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 по роботі з особовим складом - начальника відділення, є необґрунтованим, формальним та надуманим, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Доводи апелянта про негативну службову діяльність безпосередньо майора ОСОБА_2 на посаді заступника командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 по роботі з особовим складом, а саме що в період з 08.06.2016 по 31.12.2016 (протягом проходження служби майором ОСОБА_2 на посаді в 2016 році) - у військовій частині - польова пошта НОМЕР_1 допущено ще 13 злочинів, з яких 12 - самовільне залишення частини та 1 вбивство, яке вчинено вже через тиждень після завершення роботи робочої групи військової частини НОМЕР_6 : 30.08.2016 близько 19.40, в районі АТО, на позиції ВОП сержант ОСОБА_5 , після спільного вживання спиртних напоїв, пострілом чергою з штатного автомату АКС-74 вбив свого співслужбовця - солдата ОСОБА_6 , не беруться колегією суддів до уваги, оскільки 30.08.2016 позивач не виконував обов`язків у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 , адже, як зазначалося вище з 22.07.2016 до 30.08.2016 ніс службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_2 .

Разом із тим, колегія суддів зазначає, що події, датовані після прийняття наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 23.08.2016 № 349 про притягнення до дисциплінарної відповідальності заступника командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 по роботі з особовим складом майора ОСОБА_2 , а саме з 24.08.2016, та які взагалі не охоплено перевіркою, не можуть обґрунтовувати правомірність прийнятого наказу, оскільки останній датований серпнем 2016 року. Більше того, обставини, які не наведені у акті, та які покладено в основу оскаржуваного наказу, не можуть братися колегією суддів до уваги.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідачем застосовано дисциплінарне стягнення до позивача без попередньо проведеного службового розслідування.

Так, відповідач вказує, що проведення службового розслідування за результатами роботи групи військової частини НОМЕР_6 не призначено з огляду на приписи пункту 1.2 Інструкції про порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України та пункту 1 абзацу 7 Методичних рекомендацій щодо проведення службових розслідувань. Зокрема, відповідач вказує, що вказаними приписами визначено перелік випадків коли проводиться службове розслідування.

Як вбачається з пункту 1.2 наведеної Інструкції службове розслідування проводиться у разі, зокрема, невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, що загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення або заподіяло матеріальну чи моральну шкоду; невиконання або недбалого ставлення до виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини.

З акту роботи групи військової частини НОМЕР_6 вбачається, що в ньому йдеться про випадки, коли неналежне виконання посадовими особами відповідних військових частин службових обов`язків не просто загрожувало життю, а призвело до його втрат, а також могло негативно вплинути та вплинуло (як видно з акту) на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини.

Більш того, пунктом 1.2 Інструкції передбачено, що службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових осіб.

Враховуючи досить загальний характер змісту акту, покладеного, як стверджує відповідач, в основу оскаржуваного наказу, незначний термін роботи позивача на займаних посадах, його характеристики, попередні заслуги, причини з яких його було призначено на відповідні посади саме у військових частинах НОМЕР_2 та НОМЕР_1 , стан військової дисципліни у цих частинах до призначення позивача на посаду тощо, а також факти викладені у акті, проведення службового розслідування було обов`язковим.

Отже, приймаючи рішення щодо розглядуваних питань, колегія суддів враховує приписи Закону України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України», абзацом третім пункту 5 якого (Дисциплінарного статуту) визначено, що стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відшкодувати кошти в сумі 8 798, 48 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Так, каказом № 343 від 01.09.2016 «Про преміювання військовослужбовців військової частини за їх особистий внесок у загальні результати служби в серпні 2016 року» наказано військовослужбовцям військової частини за старанність, розумну ініціативу, сумлінне виконання службових обов`язків та за особистий внесок у загальні результати служби виплатити премію за серпень 2016 року в максимальних розмірах, визначених наказом Міністра оборони України від 27.01.2017 № 44, для відповідної категорії військовослужбовців, крім військовослужбовців зазначених у пунктах 2 та 3 цього наказу.

У пункті 2 зазначено, що премія не встановлюється, зокрема майору ОСОБА_2 . Підставою вказано оскаржуваний наказ.

При цьому, умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, ліцеїстам та вихованцям військових оркестрів, а також порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби визначено Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, що затверджено наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260.

Згідно пункту 1.2 цієї Інструкції грошове забезпечення військовослужбовців визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Розміри посадових окладів, окладів за військовими званнями, додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців установлюються відповідно до чинного законодавства.

З наведеного вбачається, що премія є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення.

Преміювання військовослужбовців передбачено розділом XXXI Інструкції.

Пунктом 31.1 наведеного розділу, командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право преміювати осіб офіцерського складу, осіб рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, за їх особистий внесок у загальні результати служби.

Цією ж нормою визначено, що командир військової частини має право позбавляти військовослужбовців премії повністю або частково.

Преміювання здійснюється згідно з Інструкцією про преміювання військовослужбовців, яка розробляється у військових частинах виходячи зі специфіки та особливостей виконання завдань конкретної військової частини і затверджується вищим командуванням. Конкретні показники позбавлення військовослужбовців премії повністю або частково встановлюються в межах випадків, передбачених пунктом 31.5 цієї Інструкції.

Водночас, згідно з пунктом 31.6 Інструкції, командир військової частини позбавляє військовослужбовців премії повністю, зокрема у разі накладення дисциплінарного стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність, пониження в посаді, пониження військового звання на один ступінь, позбавлення військового звання (за місяць, у якому накладено дисциплінарне стягнення, або за місяць, у якому у військову частину надійшло повідомлення про накладання дисциплінарного стягнення вищим командиром /начальником/).

З наведених приписів вбачається, що позбавлення премії у вищевказаних випадках здійснюється обов`язково. В той же час, за відсутності обставин, які вказують на застосування пункту 31.6 Інструкції, застосовуються інші її приписи, які врегульовують питання преміювання військовослужбовців, зокрема наведений вище пункт 31.1 і преміювання залишається правом, а не обов`язком командира, а тому відсутність дисциплінарного стягнення не робить преміювання беззаперечним та обов`язковим.

Крім того, як вбачається з аналізованого наказу про преміювання, командир діє на виконання Тимчасового порядку встановлення розміру щомісячної премії військовослужбовцям Збройних Сил України, доведеного телеграмою від 26.01.2016.

Отже, в даному випадку, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що підстави для прийняття рішення про відшкодування позивачу виплат, які є додатковими і рішення про виплату яких є прерогативою виключно командира, відсутні, у зв`язку із чим позовні вимоги в частині відшкодування ОСОБА_2 коштів в сумі 8 798, 48 грн. задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про відшкодування відповідачем моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України гарантовано особам право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною першою статті 23 Цивільного кодексу України (ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Згідно із статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 (пункт 3) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 зазначеної постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Дану частину позовних вимог позивач мотивував тим, що неправомірними діями відповідача, йому нанесено моральні збитки, які полягають в душевних стражданнях, завданих у зв`язку з прийняттям протиправного рішення відповідачем та його протиправною поведінкою, які проявилися через приниження честі та гідності, авторитету його особисто, як офіцера та кваліфікованого спеціаліста, що відбулося в колективі підпорядкованих офіцерів, сержантів та рядових та перед керівництвом, в підпорядкуванні якого знаходиться позивач. Все це призвело до пониження його ділової репутації, а відповідно й до моральних страждань.

Однак, позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, моральних або фізичних страждань внаслідок протиправної поведінки відповідача, розмір шкоди визначено без посилання на такі докази та взагалі не підтверджено наявність причинного зв`язку між моральною шкодою і можливим протиправним діянням відповідача, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 229, 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу тимчасово виконуючого обов`язки командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.03.2018 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.,

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 16.08.2018.