Справа № 812/1800/18
Суддя: А.Г. Секірська
Дата ухвалення: 2018-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

14 серпня 2018 рокуСєвєродонецькСправа № 812/1800/18

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Секірської А.Г.,

за участю

секретаря судового засідання - Вакуленка А.В.,

представника позивача ОСОБА_1, довіреність від 29.01.2016;

представника відповідача ОСОБА_2, довіреність від 18.12.2017 № 3880/9/12-32-10-00-29;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах фізичної особи підприємця ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Луганській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень, податкової вимоги,

ВСТАНОВИВ:

26.06.2018 ОСОБА_1 (далі представник позивача, ОСОБА_1М.) звернувся до суду в інтересах фізичної особи підприємця ОСОБА_3 (далі позивач, ФОП ОСОБА_3В.) з позовом до Головного управління ДФС у Луганській області (далі відповідач, ГУ ДФС у Луганській області) з вимогою про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень, податкової вимоги.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що ФОП ОСОБА_3 отримано податкові повідомлення рішення від 20.06.2017 № 1723-13 по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік на суму 17566,74 грн, від 30.03.2018 № 0167486/1304-1214 по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік на суму 10198,40 грн, та податкову вимогу від 08.09.2017 № 2559-17 на суму 17566,74 грн.

Представник позивача вважає зазначені податкові повідомлення рішення та податкову вимогу протиправними з огляду на таке.

Громадянка України ОСОБА_3 згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 28.04.2011 серії САЕ № 296307 є власником обєкту нерухомого майна міні-пекарні, яка розташована за адресою м. Сєвєродонецьк, пр. Космонавтів, буд. 24-А. У відповідності до даних ЄДР основним видом діяльності позивача є код КВЕД 10.71 Виробництво хліба та хлібобулочних виробів; виробництво борошняних кондитерських виробів, тортів і тістечок нетривалого зберігання.

Даний вид діяльності у відповідності до КВЕД знаходиться у Секції С «Переробна промисловість», розділ 10 «Виробництво хліба, хлібобулочних та борошняних виробів».

Міні пекарня у відповідності до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 мають код 1251.5 та відносяться до Будівель підприємств харчової промисловості.

Відповідно до підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПКУ не є обєктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. Дана норма дублюється у п. 3.4 Додатку № 1 до рішення Сєвєродонецької міської ради від 29.01.2015 за № 4288 «Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки». У новому Положенні та додатках до нього (рішення Сєвєродонецької міської ради від 17.04.2018 за № 2425) п.п.3.4 зберіг ту саму редакцію.

Додатково факт перебування належного позивачу обєкту нерухомості доводить і договір оренди землі від 20.11.2012 № 01214, предметом якого є земельна ділянка під даним обєктом, у п. 1 якого зазначено, що орендодавець на підставі рішень сесії Сєвєродонецької міської ради за № 2130 від 25.10.2012 надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку землі промисловості (під міні-пекарню), яка знаходиться за адресою: м. Сєвєродонецьк, пр. Космонавтів, буд. 24-а.

Тобто, на думку представника позивача, контролюючий орган фактично примушує позивача сплачувати податки і збори в розмірах, встановлених не законом, а його особистими бажаннями.

З огляду на наведене, представник позивача вважає, що оскаржувані податкові повідомлення рішення складені всупереч вимогам чинного законодавства України, а саме статті 19 Конституції України, п.п. 266.2.2 ПКУ, а також п.3.4 Додатку № 1 до рішення Сєвєродонецької міської ради від 29.01.2015 за № 4288 «Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки».

Податкову вимогу від 08.09.2017 № 2559-17 на суму 17566,74 грн складено на підставі податкового повідомлення-рішення від 20.06.2017 № 1723-13 по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, тобто, при встановленні судом протиправності вихідного документу податкового повідомлення рішення віл 20.06.2017 № 1723-13, автоматично є протиправним похідний від нього документ податкова вимога від 08.09.2017 № 2559-17.

На підставі викладеного представник позивача просив суд:

1) визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення від 20.06.2017 № 1723-13 по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік на суму 17566,74 грн;

2) визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення від 30.03.2018 № 0167486/1304-1214 по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік на суму 10198,40 грн;

3) визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 08.09.2017 № 2559-17 на суму 17566,74 грн.

Ухвалою суду від 02.07.2018 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (арк.спр. 18-19).

Ухвалою суду від 17.07.2018 позовну заяву прийнято до розгляду після усунення недоліків та відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом сторін) (арк.спр. 1-2).

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеному у позовній заяві та відповіді на відзив від 14.08.2018 за вх. № 19372/2018 (арк.спр. 48-49). Так, зазначив, що Закон як умову не перебування обєкту нерухомості у статусі обєкта оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не вимагає використання будівлі у виробничих цілях. На думку представника позивача, відповідач робить передчасний висновок щодо того, що для застосування пільги з оподаткування відповідно до п.п. «є» п.266.2.2 п.266.2 ст. 266 Податкового кодексу України недостатнім є лише наявність та/або фактичне використання нежитлової нерухомості як обєкту промисловості, оскільки Податковий кодекс України розрізняє поняття «обєкт оподаткування» та «податкова пільга». За логікою відповідача, обєкт нерухомості, котрий перебуває у власності позивача будівля міні-пекарні, у відповідності до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 не відноситься до підкласу 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості» класу 1251 «Будівлі промисловості». До якого саме класу та підкласу будівель та споруд необхідно віднести будівлю міні-пекарні, відповідач не вказує. Щодо твердження відповідача про наявність в Податковому кодексі України різних підходів до оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розрізі фізичних та юридичних осіб, представник позивача з посиланням на статтю 13 Конституції України, статтю 4 Податкового кодексу України, статтю 6 Господарського кодексу України вважає, що стверджувати про те, що обєкт нерухомого майна, який належить юридичній особі, не є обєктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а такий же обєкт, який належить фізичній особі, є обєктом оподаткування, свідчить про нехтування наведеними принципами та намаганням створити нову норму права. Також представник позивача просив прийняти до уваги принцип презумпції правомірності рішень платника податку, встановлений п.п.4.4.1 п.4.4 ст. 4 Податкового кодексу України.

Представник відповідача у судовому засідання позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві від 01.08.2018 за вх.№ 18271/2018 (арк.спр. 35-37) та додаткових поясненнях до відзиву від 14.08.2018 за вх. № 19363/2018 (арк.спр. 56-58).

Так, зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення рішення розраховані на підставі даних Реєстру платників податків на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за обєктом нежитлової нерухомості, який знаходиться за адресою: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, пр. Космонавтів, 24а. Відповідно до положень п.п.266.3.1 та 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПКУ базою оподаткування є загальна площа обєкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. Базою оподаткування обєктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема, документів на право власності. Відповідно до наявних у контролюючого органу документів власником нежитлової будівлі загальною площею 637,4 кв м, розміщеною за адресою: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, пр. Космонавтів, 24а, є ОСОБА_3 При цьому документів, які б підтверджували використання позивачем будівлі в цілях виробництва ні до контролюючого органу, ні до суду не надано.

Спірним питанням у межах цих правовідносин, на думку відповідача, є встановлення того, чи є нерухоме майно, що належить позивачу обєктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Рішенням Сєвєродонецької міської ради девяносто шостої (чергової) сесії шостого скликання № 4288 «Про затвердження Положень про податок на майно та акцизний податок» від 29.01.2015 ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для обєктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб за 1 кв м бази оподаткування складає 2% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня звітного (податкового) року. Згідно з рішенням Сєвєродонецької міської ради двадцять четвертої (чергової) сесії сьомого скликання № 1200 «Про внесення змін до рішення міської ради від 30.05.2016 № 419 «Про затвердження нової редакції додатку № 1 до рішення міської ради від 29.01.2015 № 4288 «Про затвердження Положень про майно та акцизний податок» від 26.01.2017 ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для обєктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб за 1 кв м бази оподаткування складає 0,5% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня звітного (податкового) року.

Виходячи з положень статті 266 ПКУ, обєкти нежитлової нерухомості, в тому числі їх частки, які перебувають у власності фізичних осіб, є обєктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

На думку представника відповідача, для застосування пільги з оподаткування відповідно до п.п. «є» п.п.266.2.2 п. 266.2 ст.266 ПКУ недостатнім є лише наявність та/або фактичне використання нежитлової нерухомості як обєкта промисловості. Буквальний аналіз пункту «є» свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до субєкта.

До виду будівель промисловості відносяться обєкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який, в свою чергу, включає підкласи. Говорячи про промислове підприємство, необхідно зауважити, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала дане поняття.

За твердженням представника позивача, застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПКУ можливе у разі дотримання двох обовязкових умов наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств. В межах спірних відносин наявна лише одна з обовязкових умов виробничі приміщення. Відтак, обєкт нерухомості (комплекс), який на праві власності належить позивачу, навіть за наявності у нього статусу фізичної особи підприємця, не підпадає під дію пункту «є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПКУ, оскільки цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою підприємцем у власній господарській діяльності.

Наведена позиція контролюючого органу підтверджується постановою Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 806/2461/17.

На підставі викладеного представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77 Кодексу адміністративного судочинства України, суд встановив таке.

Судом установлено, що ОСОБА_3 зареєстрована як фізична особа підприємець 02.09.1994, видами діяльності є 10.71 «Виробництво хліба та хлібобулочних виробів; виробництво борошняних кондитерських виробів, тортів і тістечок нетривалого зберігання», 47.24 «Роздрібна торгівля хлібобулочними виробами, борошняними та цукровими кондитерськими виробами в спеціалізованих магазинах», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 27.06.2018 за № НОМЕР_1 (арк.спр. 16-17).

ОСОБА_3 є власником 1/1 частки обєкта нерухомого майна міні-пекарні літ. «А-1-2, а, а-1 а-4», загальною площею 637,4 кв.м., розташованої за адресою: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, пр. Космонавтів, буд. 24-А, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 28.04.2011 серії САЕ № 296307 (арк.спр. 10), витягом про державну реєстрацію прав від 06.05.2011 № 29879585 (арк.спр. 11).

Згідно із пунктом 1 договору оренди землі від 20.11.2012 № 01214, укладеним між Сєвєродонецькою міською радою як орендодавцем та ОСОБА_3 як орендарем, орендодавець на підставі рішень сесії Сєвєродонецької міської ради за № 2130 від 25.10.2012 надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку землі промисловості (під міні-пекарню), яка знаходиться за адресою: м. Сєвєродонецьк, пр. Космонавтів, буд. 24-а (арк.спр. 12).

Податковим повідомленням рішенням від 20.06.2017 № 1723-13, прийнятим ГУ ДФС у Луганській області, ОСОБА_3 визначено суму податкового зобовязання за платежем: «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельні ділянки, сплачений фізособами, які є власниками обєктів нежитлової нерухомості 18010300» за 2016 рік у розмірі 17566,74 грн (арк.спр. 6).

08.09.2017 ГУ ДФС у Луганській області сформовано податкову вимогу форми «Ф» № 2559-17, згідно з якою станом на 07.09.2017 сума податкового боргу платника податків ОСОБА_3 за узгодженими грошовими зобовязаннями становить 17566,74 грн, в тому числі податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізособами, які є власниками обєктів нежитлової нерухомості, КБК 18010300, на суму 17566,74 грн (арк.спр. 8).

Податковим повідомленням рішенням від 30.03.2018 № 0167486/1304-1214, прийнятим ГУ ДФС у Луганській області, ОСОБА_3 визначено суму податкового зобовязання за платежем: «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельні ділянки, сплачений фізособами, які є власниками обєктів нежитлової нерухомості 18010300» за 2017 рік у розмірі 10198,40 грн (арк.спр. 7).

В адміністративному порядку податкові повідомлення-рішення не оскаржувалися.

Вирішуючи адміністративний позов по суті заявлених позовних вимог та оцінюючи обґрунтованість заперечень відповідача, суд виходить з такого.

Статтею 265 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на дати виникнення спірних правовідносин) визначено, що податок на майно складається з:

265.1.1. податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки;

265.1.2. транспортного податку;

265.1.3. плати за землю.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Обєктом оподаткування є обєкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України).

Базою оподаткування є загальна площа обєкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України).

База оподаткування обєктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (підпункт 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України).

Як зазначалося вище, ОСОБА_3 є власником 1/1 частки обєкта нерухомого майна міні-пекарні літ. «А-1-2, а, а-1 а-4», загальною площею 637,4 кв.м., розташованої за адресою: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, пр. Космонавтів, буд. 24-А.

Згідно із пунктом 12.3 статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Пунктом 12.4 статті 12 Податкового кодексу України встановлено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належать:

12.4.1. встановлення ставок місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених цим Кодексом;

12.4.2. визначення переліку податкових агентів згідно із статтею 268 цього Кодексу;

12.4.3. до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об'єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов'язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.

Судом установлено, що рішенням Сєвєродонецької міської ради девяносто шостої (чергової) сесії шостого скликання від 29.01.2015 № 4288 «Про затвердження Положень про податок на майно та акцизний податок» ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для обєктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб за 1 кв.м. бази оподаткування складає 2% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня звітного (податкового) року (арк.спр. 64-68).

На підставі рішення Сєвєродонецької міської ради від 29.01.2015 № 4288 контролюючим органом зроблено розрахунок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік, у податковому повідомленні рішення від 20.06.2017 № 1723-13, а саме:

17566,74 грн = 637,40 кв.м. (загальна площа обєкта нерухомості нежитлового приміщення) х 27,56 грн (ставка 2% за 1 кв.м. від 1378,00 грн (мінімальна заробітна плата станом на 01.01.2016)).

Рішенням Сєвєродонецької міської ради двадцять четвертої (чергової) сесії сьомого скликання від 26.01.2017 № 1200 «Про внесення змін до рішення міської ради від 30.05.2016 № 419 «Про затвердження нової редакції додатку № 1 до рішення міської ради від 29.01.2015 № 4288 «Про затвердження Положень про податок на майно та акцизний податок» ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для обєктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб за 1 кв.м. бази оподаткування складає 0,5% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня звітного (податкового) року.

На підставі рішення Сєвєродонецької міської ради від 26.01.2017 № 1200 контролюючим органом зроблено розрахунок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік, у податковому повідомленні рішення від 30.03.2018 № 0-1214, а саме:

10198,40 грн = 637,40 кв.м. (загальна площа обєкта нерухомості нежитлового приміщення) х 16,00 грн (ставка 0,5% за 1 кв.м. від 3200,00 грн (мінімальна заробітна плата станом на 01.01.2017)).

Представник позивача у позовній заяві не зазначає про неправильність здійснених контролюючим органом розрахунків.

Спірним питання у даній справі є належність обєкту нерухомого майна міні-пекарні, належного ОСОБА_3, до обєктів оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача послався на пункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, яким визначено, що не є обєктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Представник позивача послався на те, що міні пекарня у відповідності до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, має код 1251.5, та відноситься до «Будівель підприємств харчової промисловості».

Підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України встановлює, що не є обєктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що законодавець у кожному буквенному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є обєктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є зокрема те, що така умова як зв'язок обєкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами «е» та «і», на відміну від пункту «є». Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має привязку або до статусу субєкта, який володіє такою нерухомістю (діти сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), субєкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»)), та/або виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є»), тощо).

Буквальний аналіз пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до субєкта власності.

За положеннями підпункту 14.1.1291 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України обєкти нежитлової нерухомості будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).

Відповідно до пункту 5.3 статті 5 Податкового кодексу України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості».

До будівель промисловості відносяться обєкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості», 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно паперової промисловості», 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Говорячи про промислове виробництво, необхідно зауважити, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала дане поняття.

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 № 530 (далі ДК 009:2010) економічна діяльність процес виробництва продукції (товарі в послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і класифікують у секціях В «Добувна промисловість та розроблення карєрів», С «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», Е «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».

Промисловість в розумінні економічної теорії це провідна галузь господарства, яка обєднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.

Положеннями статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство це самостійний субєкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими субєктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Тобто, застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обовязкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

В межах спірних правовідносин наявна лише одна з обовязкових умов виробничі будівлі.

Відтак, обєкт нерухомості, який на праві власності належить позивачу, навіть за умови наявності у нього статусу фізичної особи підприємця, не підпадає під дію пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України. Цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовуються фізичною особою підприємцем у власній господарській діяльності.

Аналогічний правовий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 15.05.2018 у справі № 806/2461/17 (адміністративне провадження № К/9901/27759/18, реєстраційний номер рішення 74028769).

У відповідності до частини пятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Посилання представника позивача на те, що контролюючий орган повинен був витребувати від ОСОБА_3 додаткові документи перед прийняттям оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, суд вважає помилковими, оскільки база оподаткування обєктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (підпункт 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України), тобто відсутня вимога щодо обовязкового витребування оригіналів документів платника у разі наявності даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Щодо тверджень представника позивача на рівний статус субєктів господарювання фізичних осіб підприємців та юридичних осіб, суд зауважує, що в даному випадку Податковим кодексом України визначено перелік обєктів нежитлової нерухомості, які не є обєктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та умови, які дозволяють віднести конкретний обєкт нерухомості до цього переліку, і в даному випадку такою умовою є саме належність обєкту нерухомості промисловому підприємству.

З огляду на наведене, обєкт нерухомості міні-пекарня, яка належить ОСОБА_3, є обєктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Таким чином, позовні вимоги про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень від 20.06.2017 № 1723-13 та від 30.03.2018 № 0167486/1304-1214 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною та скасування податкової вимоги від 08.09.2017 № 2559-17 на суму 17566,74 грн, суд зазначає таке.

Податкова вимога письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу (підпункт 14.1.153 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Згідно з абзацом першим пункту 59.1 статті 59 Податкового кодексу України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до пункту 59.3 статті 59 Податкового кодексу України податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов'язання.

Згідно із пунктом 57.3 статті 57 Податкового кодексу України у разі визначення грошового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму грошового зобов'язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Податкове повідомлення рішення від 20.06.2017 № 1723-13, яким позивачу визначено суму податкового зобовязання в розмірі 17566,74 грн, отримано платником 18.07.2017 (арк.спр. 37), у 2017 році не оскаржувалося, стало узгодженим 28.07.2017, суму зобовязання не сплачено.

18.09.2017 позивачем отримано податкову вимогу форми «Ф» від 08.09.2017 № 2559-17, виставлену ГУ ДФС у Луганській області ОСОБА_3, в якій зазначено загальну суму податкового боргу платника податків за узгодженими грошовими зобов'язаннями станом на 07.09.2017 у розмірі 17566,74 грн (код бюджетної класифікації 18010300), в тому числі за основні платежі 17566,74 грн (арк.спр. 59, 59 зв.).

Таким чином, відповідачем дотримано порядок формування та направлення податкової вимоги від 08.09.2017 № 2559-17, сума боргу, зазначена в цій вимозі, виникла на підставі податкового повідомлення-рішення від 20.06.2017 № 1723-13, висновку щодо правомірності якого дійшов суд, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

За приписами статті 139 КАС України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 19, 20, 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах фізичної особи підприємця ОСОБА_3 (93400, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2) до Головного управління ДФС у Луганській області (93401, Луганська обл., м. Сєвєродонецьк, вул. Енергетиків, 72, ідентифікаційний код юридичної особи 39591445) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень, податкової вимоги відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено та підписано 17 серпня 2018 року.

Суддя ОСОБА_4