Справа № 804/2666/18
Суддя: Горбалінський Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2018-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2018 року Справа № 804/2666/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити пенві дії, -
11 квітня 2018 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 (далі позивачі) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі відповідач) в якій просить:
- визнати протиправним рішення Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі, оформленого протоколом № 23 від 28.07.2017 року, про відмову ОСОБА_2 у призначенні пенсії за віком;
- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_2, з врахуванням всього стажу, зазначеного у трудовій книжці, заробітної плати для обчислення пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, з підвищенням розміру пенсії відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», починаючи з дати звернення 27.07.2017 р. на визначений пенсіонером банківський рахунок.
Позовна заява обґрунтована тим, що Центральним обєднаним управлінням Пенсійного Фонду України в м. Дніпрі, на звернення позивача про призначення пенсії за віком, прийнято рішення про відмову у призначенні зазначених виплат. Оскільки позивач, згідно вимог пенсійного законодавства для призначення пенсії за віком, на момент звернення до Пенсійного органу мав вік 60 років та страховий стаж 20 років 7 місяці 22 дні, вважає відмову у призначенні пенсії за віком протиправною та такою, що порушує конституційне право позивача на пенсійне забезпечення,.
Також, в обґрунтування позову позивач послався на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, та зазначив, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (п. 54).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.04.2018 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні. Копію ухвали про відкриття провадження у справі надіслано учасникам справи, відповідачу запропоновано у пятнадцятиденний строк з дня одержання цієї ухвали подати суду відзив на позовну заяву. Копія ухвали отримана сторонами, що підтверджується рекомендованим повідомленнями про вручення поштового відправлення та розпискою.
08.05.2018 року відповідачем надано суду відзив на позовну заяву, у якому він позов не визнав, пояснивши свою позицію тим, що згідно з Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії, заява про призначення пенсії непрацюючим особам, подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України за місцем проживання (реєстрації). Оскільки документів, які підтверджують факт реєстрації або фактичного проживання позивача в м. Дніпрі представником не надано, та копія довіреності представника не завірена нотаріально, призначити пенсію за віком неможливо.
Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та відзив на позовну заяву, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де з 30.04.1999 року перебуває на консульському обліку посольства України в Державі Ізраїль.
27.07.2017 року через представника ОСОБА_3 позивач звернулась до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі із заявою про призначення пенсії за віком в розмірах відповідно до чинного пенсійного законодавства України, як не працюючому пенсіонеру.
До заяви були додані:
нотаріально засвідчена копія довіреності, паспорту, пенсійного посвідчення;
нотаріально засвідчена копія картки платника податків,;
копія та оригінал трудової книжки;
копія паспорта представника та оригінал для звіряння;
довідки про заробітну плату.
Згідно копій трудової книжки позивача, ОСОБА_2 працювала:
- з 19.12.1975 року по 29.09.1979 року Мінський автозавод (записи 1-5);
- з 04.09.1980 року по 13.10.1983 року Днепропетровское п/о «Днепрошина» (запис 6-7);
- з 31.10.1983 року по 16.05.1985 року трест «Укрвостокнефтегазстрой» (запис 8-9);
- з 17.05.1985 року по 05.11.1985 року трест «Укрвостокнефтегазстрой» (запис 10-11);
- з 06.11.1985 року по 01.08.1997 року Автобаза № 7 треста «Укрвостокнефтегазстрой» (запис 12-14).
Протоколом Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі № 23 від 18.12.2017 року в призначенні виплат ОСОБА_2 пенсії за віком відмовлено. В графі «ОСОБА_1 пенсії» зазначено «не має права на пенсію». До протоколу додано розрахунок стажу, в який увійшли періоди роботи зазначені у трудовій книжці згідно записів 8-11.
Судом встановлено, за даними закордонного паспорту ОСОБА_2 місцем її постійного проживання за межами України є Ізраїль.
Правовідносини сторін, що виникають у сфері пенсійного забезпечення, регулюються нормами Конституції України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне забезпечення».
Стаття 25 Конституції України гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.
Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (стаття 33 Конституції України).
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Право на пенсію в Україні є конституційним правом громадянина України.
Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_2 як громадянка України (що вказано в її закордонному паспорті в графі «громадянство»), незалежно від її проживання в Державі Ізраїль, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі і на пенсійне забезпечення.
Відповідно до п. 1ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи маютьгромадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» умовою призначення пенсії за віком є досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки ІНФОРМАЦІЯ_2 і старші після досягнення ними віку 56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року.
Згідно ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Таким чином, враховуючи дату народження та стаж роботи, підтверджений належними записами у трудовій книжці, на момент звернення до Пенсійного органу, позивач згідно пенсійного законодавства мала право на призначення пенсії за віком.
Проте, ані в протоколі про відмову у призначенні пенсії, ані у відзиві на позовну заяву відповідач не обґрунтовує причину неврахування у страховий стаж позивача записів трудової книжки 1-5 та 12-14.
Щодопосилання відповідача у відзиві на позовну заву відносно неможливості призначити ОСОБА_4 пенсію за віком з підстав неналежного оформлення довіреності представника позивача, суд зазначає наступне.
Матеріали справи спростовують посилання відповідача на відсутність нотаріального посвідчення довіреності представника позивача ОСОБА_3, оскільки підпис ОСОБА_2 завірений адвокатом-нотаріусом ОСОБА_5 та нотаріусом Камянського міського нотаріального округу ОСОБА_6.
Щодо посилання відповідачау відзиві на позовну заяву відносно відсутності у позивача місця проживання (реєстрації) в м. Дніпрі, суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 2.9 Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна предявити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).
Як вбачається з заяви про призначення пенсії, ОСОБА_2 до виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю була зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.
В Центральномуобєднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Дніпрі позивач не перебувала на обліку як пенсіонер, вона не має зареєстрованого місця проживання на території Дніпропетровської області.
При цьому, суд враховує, що на час розгляду справи, з огляду на проведену реорганізацією (постанова КМУ від 08.11.2017р. №821 «Про деякі питання функціонування органів пенсійного фонду України»), Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України у м. Дніпрі реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
Отже, для визначення територіального управління Пенсійного фонду України, уповноваженого розглянути заяву про призначення пенсії, позивачу необхідно було звертатися не до Центрального ОПФУ в м. Дніпрі, а безпосередньо до Пенсійного фонду України.
Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2018 року справа № 208/3236/17(2-а/208/211/17).
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що посилання відповідача на неможливість призначення пенсії за віком ОСОБА_2 через відсутність факту реєстрації або фактичного проживання у її м. Дніпрі є обґрунтованими.
З огляду на зазначене вище, суд дійшов висновку, що відповідач правомірно відмовив позивачу у призначенні виплати пенсії, та підстав визнання рішення Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі протиправним нема.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, позовна заява ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити певні дії задоволенню не підлягає.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.
Відповідно до коду квитанції № 1190-5342-5093-4674 від 05.04.2018р. за подання адміністративного позову позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні вісімдесят коп.), який у повному розмірі зараховано до бюджету.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Проте, оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову повністю, понесені позивачем судові витрати, пов'язані зі зверненням до суду, не відшкодовуються.
Керуючись статтями 72, 77, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.
Статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, проте, відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.
Суддя ОСОБА_1