Справа № 813/1408/18
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2018-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №813/1408/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2018 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Хоми О.П.,

з участю секретаря судового засідання Павлішевського М.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1Л,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_4 про стягнення одноразової грошової допомоги,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі - відповідач, ГУ НП у Львівській області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_4, в якому просить стягнути з відповідача одноразову грошову допомогу в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського у розмірі 440 500 грн.

Позивач в обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у звязку із встановленням III групи інвалідності, повязаної з виконанням службових обовязків, ОСОБА_2 звернувся до ГУ НП у Львівській області із заявою про призначення та виплату одноразової грошової допомоги на підставі статті 97 Закону України «Про Національну поліції». Листом від 15.02.2018 відповідачем повідомлено про відмову у виплаті такої допомоги, у зв'язку з тим що законодавством не передбачена виплата одноразової грошової допомоги поліцейським, причиною інвалідності якої стало захворювання, пов'язане з проходженням служби. Позивач вважає відмову ГУ НП у Львівській області протиправною та такою, що суперечить чинному законодавству. Окрім того, відповідач, відмовляючи у призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у листі від 15.02.2018 не зазначив жодної з підстав, передбачених статтею 101 Закону України «Про Національну поліцію», за умови наявності яких призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву від 16.05.2018 (вх. 14782) та просив у задоволенні такого відмовити. Відзив обґрунтований лише посиланням на положення статті 97 Закону України «Про Національну поліцію» та пункту 2 частини 1 розділу 1 Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом МВС України №4 від 11.01.2016 щодо дня виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги.

Третя особа свого відношення до позову не висловила.

Ухвалою від 16.04.2018 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків.

Ухвалою від 25.04.2018 відкрито загальне позовне провадження у справі з проведенням підготовчого засідання.

16.05.2018 (вх.№14782) ГУ НП у Львівській області подано відзив на позовну заяву, 31.05.2018 представником позивача подано відповідь на відзив.

Ухвалою від 26.07.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Суд, зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_2 у період з 25.06.1999 до 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ України та у період з 07.11.2015 до 06.06.2016 проходив службу у Національній поліції України, що підтверджується довідкою ГУ НП у Львівській області від 09.06.2016 №1/14-336.

Наказом від 03.06.2016 №166 о/с старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2, інспектора сектору реагування патрульної поліції №3 патрульної поліції Жидачівського відділення поліції Стрийського відділу поліції ГУ НАП звільнено зі служби в поліції на підставі пункту 2 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (через хворобу).

Підставою винесення наказу від 03.06.2016 №166 о/с були: рапорт ОСОБА_2 від 25.05.2016 та свідоцтво про хворобу від 05.04.2016 №57, видане військово-лікарською комісією ДУ «ТМО МВС України по Львівській області».

На підставі направлення на медико-соціальну експертну комісію (МСЕК) від 06.06.2016 №12-693 ОСОБА_2 скеровано на огляд для встановлення наявності ознак інвалідності.

Свідоцтвом про хворобу №57 від 05.04.2016 (пункту 11) ВЛК встановлено, що захворювання ОСОБА_2 ТАК, повязано з виконанням службових обовязків.

Відповідно до довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності від 06.06.2016 Серія 12 ААА №002028 позивачу встановлено ступінь втрати працездатності 60%.

21.06.2017 ОСОБА_2 встановлена III група інвалідності - травма, повязана з виконанням службових обовязків, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серія 12 ААА №352176 від 21.06.2017.

Позивач звернувся до ГУ НП з вимогою про виплату одноразової грошової допомоги у звязку з встановленням III групи інвалідності на підставі травми, повязаної з виконанням службових обовязків.

Листом від 15.02.2018 відповідач відмовив у призначені і виплаті вказаної допомоги з тієї підстави, що статтею 97 Закону України «Про Національну поліцію» не передбачено випадку встановлення інвалідності в період проходження служби.

Така відмова, на думку позивача, є протиправною та зумовила звернення до суду з даним позовом.

При вирішенні спору суд керувався наступним.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі Закон №580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Поняття та підстави призначення та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського містяться у статті 97 Закону №580-VIII.

Частиною 1 статті 97 Закону №580-VIII визначено, що одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання.

Підставою призначення та виплати такої допомоги відповідно до пункту 3 частини 1 цієї статті 97 є визначення поліцейському інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обовязків, повязаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

Розміри одноразової грошової допомоги визначені статтею 99 Закону №580-VIII.

Відповідно до частини першої вказаної статті розміри одноразової грошової допомоги поліцейським, а в разі їх загибелі (смерті) - особам, які за цим Законом мають право на її отримання, визначаються виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату.

Згідно до підпункту (в) пункту 3 частини 1 статті 99 №580-VIII розмір одноразової грошової допомоги поліцейським у разі визначення III групи інвалідності внаслідок причин, зазначених у пункті 3 статті 97 цього Закону становить 250 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.01.2016 №4 затверджено Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського (надалі по тексту - Порядок №4), яким встановлено механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейських центрального органу управління поліції, територіальних органів поліції, міжрегіональних територіальних органів Національної поліції, установ та організацій, що належать до сфери управління Національної поліції України (далі - органи поліції), поліцейських в т.ч. слухачів та курсантів вищих навчальних закладів із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, поліцейських, відряджених до інших органів державної влади, установ, організацій визначено.

Згідно з пунктом 1 Розділу ІІ Порядку №4 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення поліцейському інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Заява (рапорт) про виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського подається Голові Національної поліції (керівнику міжрегіонального, територіального органу поліції) за останнім місцем служби поліцейського (п. 3 Розділу ІІІ Порядку №4).

Згідно з пунктом 3 розділу IV Порядку №4 рішення про призначення виплати ОГД приймається керівником органу поліції або навчального закладу, у якому проходив (проходить) службу поліцейський, у пятнадцятиденний строк з дня затвердження висновку, шляхом видання наказу про виплату такої допомоги, а в разі відмови - письмовим повідомленням заявника із зазначенням підстав такої відмови.

Відповідно до пункту 3 розділу І Порядку №4 поліцейський вважається таким, що виконує службові обовязки, якщо він забезпечує виконання основних завдань та повноважень поліції, визначених Законом України «Про Національну поліцію», у тому числі під час участі в антитерористичній операції, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України або виконував основні завдання та повноваження міліції, що були визначені Законом України «Про міліцію».

Пунктом 2 розділу І Порядку №4 встановлено випадки, за яких призначається одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності чи втрати працездатності поліцейського, зокрема, під час виконання службових обовязків (пункти 3, 5 частини першої статті 97 Закону) - випадок, повязаний із здійсненням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України

При цьому відповідно до пункту 5 розділу І Порядку №4 одноразова грошова допомога не призначається і не виплачується за наявності підстав, визначених статтею 101 Закону №580-VIII.

Статтею 101 Закону №580-VIII передбачено вичерпний перелік випадків, за яких призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, а саме, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність, часткова втрата працездатності без визначення інвалідності поліцейського є наслідком: а) учинення ним діяння, яке є кримінальним або адміністративним правопорушенням; б) учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного спяніння; в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоровю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, який доведений судом); г) подання особою свідомо неправдивої інформації про призначення і виплату одноразової грошової допомоги.

Жоден із передбачених випадків не стосується ОСОБА_2

Судом встановлено та відповідачем не заперечується, що ОСОБА_2 було встановлено ІІІ групу інвалідності та саме через хворобу звільнено зі служби в поліції, захворювання було повязано з виконанням позивачем службових обовязків.

Останнім місцем служби позивача як поліцейського є Головне управління Національної поліції у Львівській області.

Вказане свідчить про наявність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги у звязку з встановленням йому інвалідності ІІІ групи по причині захворювання, повязаного з виконанням ним службових обовязків.

Таке право позивача відповідачем було порушено відмовою у призначенні та виплати одноразової грошової допомоги у звязку з встановленням інвалідності ІІІ групи.

Системний аналіз наведених норм зумовлює висновок суду про те, що ОСОБА_2 має право на одержання одноразової грошової допомоги у розмірі, передбаченому підпунктом (в) пункту 3 частини 1 статті 99 Закону №580-VIII.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 №2246-VIII розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01.01.2018 встановлено у розмірі 1762 гривень.

Тому розмір одноразової грошової допомоги, що підлягає стягненню на користь позивача, становить 440 500 грн (250*1762 грн).

Суд також враховує, що Європейський суд з прав людини у пункті 70 рішення у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

При цьому, відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному праві: певні інші права та інтереси, які становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». Таким чином, за Конвенцією майном визнається й право грошової вимоги до держави про виплату коштів соціального забезпечення.

У практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства2 від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Серков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес" АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) визначено три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» - «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов'язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв'язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Таким чином, особа не повинна нести індивідуальний і надмірний тягар за ситуацію, що склалася внаслідок суперечності норм національного законодавства.

Отже, втручання держави, в даному випадку, у право власності позивача на отримання соціальної виплати не свідчить про наявність «справедливої рівноваги» між інтересами держави, пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

Відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач вказаного обовязку не виконав, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази правомірності не нарахування та виплати ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги в разі втрати працездатності поліцейського.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Даючи оцінку поведінці відповідача, яка зумовила звернення позивача до суду з даним позовом, суд дійшов висновку, що відмова ГУ НП у Львівській області у призначенні та виплаті ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги в разі втрати працездатності поліцейського не відповідає визначеним частиною 2 статті 2 КАС України критеріям поведінки відповідача у спірних правовідносинах.

Ураховуючи викладене в сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, тому позов слід задовольнити шляхом стягнення з ГУ НП у Львівський області на користь ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського у розмірі 440 500 грн.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, такий фактично не сплачувався, доказів понесення позивачем витрат на правничу допомогу не надано, відсутні підстави для вирішення судом питання розподілу судових витрат відповідно до вимог статті 139 КАС України.

Керуючись ст.ст.6-10, 14, 72-77, 90, 132, 159, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_2 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) до Головного управління Національної поліції у Львівській області (місцезнаходження: вул. пл. Генерала Григоренка, 3, м. Львів, Львівська область, 79007, ), третя особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_4 (пл. Генерала Григоренка, 3, м. Львів, Львівська область, 79007) про стягнення одноразової грошової допомоги задовольнити повністю.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівський області (місцезнаходження: вул. пл. Генерала Григоренка, 3, м. Львів, Львівська область, 79007, ) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) одноразову грошову допомогу в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського у розмірі 440 500 (чотириста сорок тисяч п'ятсот) грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 17 серпня 2018 року.

Суддя О.П. Хома