Справа № 810/4032/17
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2018-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2018 року м.Київ № 810/4032/17

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Панової Г.В., при секретарі судового засідання: Касьянової О.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представників сторін:

від позивача - ОСОБА_2,

від відповідача - Тичина І.В.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держгеокадастру у Київській області

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 27.10.2017 № 685-К про звільнення ОСОБА_1 з посади Державного кадастрового реєстратора Відділу у Вишгородському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області за угодою сторін;

- поновити ОСОБА_1 на посаді Державного кадастрового реєстратора Відділу у Вишгородському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області;

- стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.10.2017 по дату винесення рішення суду.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 16.01.2016 вона була призначена на посаду Державного кадастрового реєстратора Відділу у Вишгородському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області в порядку переведення з Управління Держгеокадастру у Вишгородському районі Київської області. При цьому, на виконання вимоги відповідача та з метою подальшого проходження служби у Відділі на відповідній посаді нею було написано заяву на звільнення за угодою сторін без зазначення дати цієї заяви.

Позивач стверджує, що у подальшому ця заява була використана відповідачем без її відома та проти її волі для звільнення її з посади, про що їй стало відомо 27.10.2017 в день ознайомлення з оскаржуваним наказом.

Позивач не погоджується з наказом № 685-к від 27.10.2017 про її звільнення, про що зокрема, було вказано нею під час ознайомлення з цим наказом.

Так позивач зазначає, що як вбачається з оскаржуваного наказу, підставою для її звільнення відповідачем вказано її заяву, а також акт прийому передачі справ та майна. Проте, позивач наголошує, що наміру звільнятись вона не мала та відповідної заяви не складала. При цьому, майно, що перебувало у її віданні, а саме печатку Державного кадастрового реєстратора та засіб криптографічного захисту інформації «Ключ електронний «Адмаз - ІЛ» нею було передано лише 06.11.2017, оскільки наміру звільнятись вона не мала.

За наведених обставин, позивач звертала увагу суду, що акт прийому передачі справ та майна був складений вже після прийняття наказу про її звільнення, а тому неправомірно був вказаний відповідачем в оскаржуваному наказі в якості підстави для її звільнення.

Крім того, на переконання позивача, обов'язковою умовою для звільнення працівника за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів по працю України - є домовленість сторін, у тому числі і про дату звільнення. Проте, такого наміру звільнення вона не мала та відповідно не погоджувала умов свого звільнення з роботодавцем. Наведені факти підтверджуються, зокрема, відсутністю як дати підписання заяви (що слугувала підставою для прийняття оскаржуваного наказу), так і зазначення дати її звільнення з займаної посади.

Таким чином, позивач наголошує, що домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою була відсутня, а тому її звільнення позивач вважає незаконним, а наказ від 27.10.2017 таким що підлягає скасуванню.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.11.2017 відкрито провадження в адміністративній справі № 810/4032/17 та розпочато підготовку справи до судового розгляду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.11.2017 закінчено підготовче провадження та призначено справу № 810/4032/17 до судового розгляду.

11.12.2018 від Головного управління Держгеокадастру у Київській області до суду надійшли письмові заперечення на адміністративний позов відповідно до змісту яких відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів заперечень відповідач зазначає, що твердження позивача відносно того, що заява про звільнення була написана нею ще у лютому 2017 року та виключно з метою продовження виконання службових обов'язків на посаді Державного кадастрового реєстратора Відділу у Вишгородському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області не відповідають дійсності, оскільки вказана заява написана ОСОБА_1 на ім'я керівника Головного управління Дергеокадастру у Київській області Приходько Л.О., яка у свою чергу, була призначена на цю посаду лише в червні 2017 року.

Крім того, відповідач звертав увагу суду, що заява позивача про звільнення, яка надійшла до Головного управління 27.10.2017 була належним чином зареєстрована та завізована керівником Головного управління Держгеокадастру у Київській області, що у свою чергу і є взаємною домовленістю із суб'єктом призначення про припинення державної служби за угодою сторін відповідно до пункту 2 статті 86 Закону України «Про державну службу».

У судове засідання призначене на 22.02.2018 з'явились позивач, його уповноважений представник, а також представник відповідача.

Під час судового розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги (заява про уточнення позовних вимог від 22.02.2018) та просила суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 27.10.2017 № 685-К про її звільнення з посади Державного кадастрового реєстратора Відділу у Вишгородському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області за угодою сторін;

- поновити її на посаді Державного кадастрового реєстратора Відділу у Вишгородському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області;

- стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Київській області її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 20508,39 грн.

Разом з цим, позивач та його представник у судовому засіданні наголошували, що з самого початку роботи ОСОБА_1, як державного службовця, в тому числі в період з лютого по жовтень 2017 року її волевиявлення щодо звільнення не було, так само як і не має зараз. Заява про звільнення без зазначення дати її була написана нею так само як і іншими працівниками виключно з метою подальшого виконання службових обов'язків.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав доводи викладені у письмових запереченнях та при цьому додатково пояснив суду, що позивач була ознайомлена про обов'язок повернення матеріальних цінностей, що обліковувались за нею на балансі Головного управління у разі припинення трудових відносин. Водночас, в день звільнення ОСОБА_1 відповідні матеріальні цінності не були повернуті та фактична їх передача була здійснена позивачем лише 06.11.2017.

Представник відповідача звертав увагу суду, що печатки і штампи в разі звільнення особи визначеної відповідальною за їх зберігання та використання передаються до служби діловодства про що робиться відповідна відмітка в журналі обліку печаток і штампів на момент підписання наказу та складається акт прийому-передачі справ та майна.

З огляду на зазначене, акт прийому-передачі справ та майна був підготовлений та вписаний у наказ про звільнення ОСОБА_1 як підстава до наказу.

Разом з цим, на запитання суду представник відповідача пояснив суду, що яким чином заява позивача про звільнення надійшла до Головного управління Держгеокадастру йому невідомо. Проте, вказана обставина на думку представника відповідача не має суттєвого значення та не впливає на правомірність прийняття оскаржуваного наказу, оскільки заява позивача про звільнення була зареєстрована та завізована у встановленому порядку.

Наголошував, що позивачем була власноручно написана заява про звільнення, за результатами розгляду якої Держгеокадастром було прийнято відповідний наказ. Зазначив, що чинним законодавством не встановлено форми угоди сторін про припинення трудового договору, а тому така згода може бути виражена як в усній, так і в письмовій формі. Вважає, що у даному випадку взаємні дії позивача і відповідача слід вважати погодженням дати звільнення днем реєстрації заяви. У зв'язку з наведеним, представник відповідача переконаний, що звільнення позивача відбулось з чітким дотриманням вимог трудового законодавства.

Таким чином, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про таке.

Як вбачається з матеріалів справи 17.01.2017 наказом № 38-к від 16.01.2017 позивач була призначена на посаду Державного кадастрового реєстратора Відділу у Вишгородському районі в порядку переведення з Управління Держгеокадастру у Вишгородському районі Київської області з присвоєнням 9 рангу державного службовця.

Водночас, наказом № 685-к від 27.10.2017 ОСОБА_1 було звільнено з посади Державного кадастрового реєстратора за угодою сторін відповідно до пункту 2 статті 86 Закону України «Про державну службу» на підставі її заяви та акту прийому-передачі справ та майна.

З наявних у справі доказів вбачається що ОСОБА_1 було написано заяву на ім'я начальника ГУ Дергеокадастру у Київській області Приходько Л.О. відповідно до змісту якої позивач звертається з клопотанням про звільнення її з посади Державного кадастрового реєстратора Відділу у Вишгородському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області за угодою сторін.

Ця заява була зареєстрована у ГУ Держгеокадастру у Київській області 27.10.2017 за № Л-22193/0/5-17, проте дата підписання цієї заяви позивачем - відсутня.

Як стверджує позивач, ця заява була написана нею на виконання вимог відповідача та виключно з метою продовження служби на відповідній посаді. Наміру звільнятись вона не мала та звільнятись з посади не бажала.

Відповідач у свою чергу, не зміг надати суду доказів коли саме позивачем було підписано заяву про звільнення, а також пояснити суду яким чином відповідна заява надійшла до управління.

Разом з цим, судом також встановлено, що акти прийому-передачі справ та майна були складені 06.11.2017 та підписані ОСОБА_1, а також заступником начальника Управління начальником загального відділу Управління адміністративно-організаційного забезпечення ГУ Держгеокадастру у Київській області Михайловською Ю.С. та головним спеціалістом Шаровим Є.В.

З матеріалів справи убачається, що 30.10.2017 відповідач листом № 31-10-0.72-4926/2-17 повідомив ОСОБА_1 про необхідність звернутись до Управління персоналом Головного управління Держгеокадастру у Київській області для отримання трудової книжки у зв'язку з її звільненням з займаної посади.

У свою чергу, 06.11.2017 позивачем було подано заяву на ім'я начальника ГУ Дергеокадастру у Київській області Приходько Л.О., у якій ОСОБА_1 зазначає, що не погоджується із наказом про її звільнення, зокрема, оскільки добровільної згоди на звільнення вона не давала, а інші підстави для її звільнення - відсутні. За наведених обставин позивач просила начальника ГУ Дергеокадастру у Київській області Приходько Л.О. скасувати наказ «Про звільнення ОСОБА_1.» від 27.10.2017 № 685-к, як незаконний та/або помилковий і дозволити приступити до посадових обов'язків.

Вказана заява була зареєстрована у ГУ Держгеокадастру у Київській області від 06.11.2017 за № Л-33529/0/5-17.

Оскільки за результатом звернення позивача наказ «Про звільнення ОСОБА_1.» від 27.10.2017 № 685-к відповідачем скасовано не було, позивач звернулась до суду із даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Приписами статті 43 Конституції України гарантовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до приписів статті 4 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (частина 1 статті 1 КЗпП України).

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889 (далі - Закон № 889), який набрав чинності з 01 травня 2016 року.

Відповідно до статті 5 Закону України № 889 відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Разом з цим, приписами статті 51 КЗпП України встановлено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Суд зазначає, що трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Згідно з вимогами пункту 3 частини 1 статті 83 Закону № 889 державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

Статтею 86 Закону № 889 визначено умови припинення державної служби за ініціативою державного службовця або за угодою сторін та встановлено, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб'єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб'єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов'язків державним органом. Суб'єкт призначення зобов'язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Такий випадок передбачений і пунктом 1 статті 36 КЗпП України, згідно якого однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з пуктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 № 9, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пуктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді на це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

При цьому, сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП України).

Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов'язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстав для висновку про наявність наміру працівника звільнитись саме за угодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за угодою сторін.

Аналізуючи дефініцію «угода сторін» в контексті припинення трудового договору, суд зазначає, що відповідна угода тлумачиться як вільне волевиявлення обох сторін, за наявністю якого роботодавцем та найманим працівником досягається спільна згода на припинення трудових відносин у визначений строк.

Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв'язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Саме тому звільнення носить назву за згодою сторін - така згода досягається виключно між сторонами трудового договору та не передбачає участі будь-якої третьої особи.

Таким чином, визначення дати звільнення є обов'язковою умовою досягнення взаємної домовленості з роботодавцем, оскільки при наявності лише заяви про звільнення за угодою сторін та у випадку недосягнення взаємної домовленості щодо дати звільнення, державний службовець підлягає звільненню на підставі частини 1 статті 86 Закону України "Про державну службу" (за власним бажанням).

Дослідивши наявну в матеріалах справи заяву ОСОБА_1 про звільнення її із займаної посади за угодою сторін, суд встановив, що вказана заява не містить ні дати її написання, ні вказівки на дату звільнення позивача, ні дати резолюції керівника державного органу.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до п.п. 4, розділу ІV Порядку ведення та зберігання особових справ державних службовців, затвердженого наказом Національного агентства України з питань державної служби № 64 від 22.03.2016 р., заяви про призначення, переведення на іншу посаду, звільнення з посади тощо оформляються власноруч і підписуються із зазначенням дати.

Отже, вказана заява не може свідчити про досягнення між працівником та роботодавцем взаємної згоди по всім істотним питанням звільнення, оскільки дата, з якої працівник має бути звільнений є суттєвим та обов'язковим елементом такої угоди сторін, в той час як жодний реквізит зазначеної заяви не надає змоги це встановити.

Будь-які докази на підтвердження прагнення позивача бути звільненою саме 27.10.2017 в матеріалах справи відсутні, що свідчить про недосягнення сторонами згоди за такою істотною умовою звільнення за згодою сторін як дата припинення трудового договору.

Представник відповідача у судовому засіданні стверджував, що на заяві ОСОБА_1 про звільнення за угодою сторін наявна резолюція начальника ГУ Держгеокадастру, проте з аналізу наявної в матеріалах справи заяви ОСОБА_1 про звільнення за угодою сторін, не вбачається коли і ким вчинено підпис та при цьому зміст резолюції відсутній взагалі.

Також слід зазначити, що представник відповідача не надав будь-яких доказів відносно того яким чином вказана заява потрапила до Держгеокадастру та хто її прийняв, в той час як позивач наполягав, що вона взагалі не мала наміру звільнятись.

Суд не приймає до уваги і доводи Держгеокадастру про те, що датою звільнення слід вважати дату реєстрації заяви, оскільки наведені твердження відповідача самі по собі свідчать про відсутність конкретної угоди між працівником та роботодавцем з цього питання, оскільки визначення дати звільнення трактувалося роботодавцем самостійно на власний розсуд, що суперечить розумінню звільнення за угодою сторін згідно чинного законодавства.

Щодо доводів відповідача про те, що заява про звільнення не могла бути написана позивачем у лютому 2017, оскільки Приходько Л.О. (на ім'я якої позивачем було написано заяву про звільнення) було призначено на посаду начальника Головного управління Держгеокадастру у Київській області лише 06.06.2017, то суд також не приймає їх до уваги з огляду на таке.

Так, зокрема, стверджуючи про факт призначення Приходько Л.О. на посаду начальника Головного управління Держгеокадастру у Київській області лише 06.06.2017, відповідач не надає жодних доказів стосовно того, що у період з лютого 2017 року по червень 2017 року обов'язки начальника управління виконувала інша особа.

Разом з цим, суд зауважує, що як вже зазначалось, обов'язковою умовою для припинення трудових відносин за угодою сторін є визначення дати звільнення та досягнення взаємної домовленості з суб'єктом призначення. Водночас, як було встановлено судом, заява позивача про звільнення не містить дати її підписання, а також дати звільнення.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до вимог частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, а також пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", саме суб'єкт призначення, який є роботодавцем, повинен довести, що звільнення працівника відбулося без порушення законодавства про працю.

У постанові від 26.10.2016 по справі № 6-1269 цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за угодою сторін, суди повинні з'ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою та чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

З наявних матеріалів справи, в тому числі і заперечень та пояснень відповідача неможливо встановити дату та спосіб досягнення між позивачем та суб'єктом призначення взаємної домовленості про звільнення в певний строк.

У свою чергу, позивач стверджує, що з її сторони було відсутнє дійсне волевиявлення на припинення трудових відносин з Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області та звільнення з посади державного кадастрового реєстратора Відділу у Вишгородському районі Київської області. Крім того, домовленості щодо її звільнення з займаної посади з 27.10.2017 за угодою сторін також не існувало.

Наведені обставини підтверджуються, зокрема, заявою позивача від 06.11.2017 в якій позивач зазначає що не погоджується з наказом про її звільнення та просить його скасувати.

Разом з цим, про відсутність наміру ОСОБА_1 звільнятись із займаної посади свідчить також те, що матеріальні цінності, які обліковувались на балансі Головного управління за ОСОБА_1, а саме печатка Державного кадастрового реєстратора та засіб криптографічного захисту інформації «Ключ електронний «Адмаз - ІЛ» були повернуті останньою значно пізніше після прийняття наказу про її звільнення, що взагалы э неприпустимим, оскільки всі матеріальні цінності мають бути повернуті працівником до прийняття наказу про його звільнення з посади. Отже, наведені обставини вкотре підтверджують відсутність домовленостей між сторонами трудових відносин.

Суд також враховує, що відповідачем не надано доказів на спростування тверджень позивача, незважаючи не те, що відповідачі, які є суб'єктами владних повноважень та заперечують проти задоволення позову в силу приписів частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зобов'язані довести правомірність оскаржуваного рішення.

Отже, встановлені у ході судового розгляду обставини, свідчать про відсутність між позивачем та роботодавцем - ГУ Держгеокадастру взаємної домовленості щодо її звільнення на підставі пункту 2 статті 86 Закону України «Про державну службу» та відсутність у відповідача правових підстав для звільнення позивача за угодою сторін.

При цьому, суд зауважує, що в Рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

У Рішенні від 27 вересня 2010 року по справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" зазначено, що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Проте з матеріалів справи, які були детально досліджені судом, неможливо встановити підстав для звільнення ОСОБА_1 за угодою сторін.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 27.10.2017 № 685-К про звільнення ОСОБА_1 з посади Державного кадастрового реєстратора Відділу у Вишгородському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області за угодою сторін.

Відповідно до частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З огляду на те, що судом встановлено, що позивача було протиправно звільнено з посади державного кадастрового реєстратора Відділу у Вишгородському районі Київської області, суд дійшов висновку, що позивач підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений.

Стосовно вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України у постанові від 14 січня 2014 року (справа № 21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Так, середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону "Про оплату праці" за правилами, передбаченим Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

В пункті 6 Постанови Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24 грудня 1999 року № 13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються з середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки про доходи, виданої ГУ Держгеокадастру у Київській області 21.02.2018 загальна сума доходу ОСОБА_1 за період з серпень-вересень 2017 року становить 10820,68 грн.

При цьому, кількість відпрацьованих позивачем днів за серпень-вересень 2017 року складає 31 робочий день.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 349,06 грн. (10820,68 грн./31).

Суд зазначає, що період вимушеного прогулу позивача складає 81 день та обраховується починаючи з першого дня після звільнення - з 30.10.2017 по дату призначення ОСОБА_1 на посаду державного кадастрового реєстратора Відділу у Вишгородському районі Київської області, а саме по 22.02.2018.

Отже, оскільки кількість днів вимушеного прогулу складає 81 день, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 28273,86 грн. ((10820,68 грн./31) х 81).

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог в цій частині та вважає за необхідне стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Київській області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 27 жовтня 2017 року по 22 лютого 2018 року у розмірі 28273,86 грн. 86 коп.

Крім того, положеннями статті 371 Кодексу адміністративного судочинства передбачено, що негайно виконуються рішення суду, зокрема, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

За наведених обставин, та враховуючи, що розмір заробітної плати позивача за один місяць становить 5410 грн. 34 коп. суд дійшов висновку, звернути до негайного виконання постанову суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача відповідної суми.

За змістом частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Всупереч викладеним положенням відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, належних і достатніх доказів, які б свідчили про наявність підстав для звільнення позивача надано не було.

Суд зазначає, що діючи всупереч задекларованим у законодавстві принципам відкритості, прозорості та верховенства права, відповідач, своїми протиправними діями, що виразились у прийнятті необґрунтованого наказу, порушив засади правового порядку визначеному Основним законом держави, а також принцип верховенства права.

З урахуванням зазначеного, на підставі встановлених в судовому засіданні фактів та обставин, враховуючи, що мотивація та докази, наведені відповідачем під час розгляду адміністративної справи, не дають суду підстав для висновків, які б спростовували доводи позивача, а позивачем доведено суду обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі..

Відповідно пункту 3 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Враховуючи зазначене, суд вважає за необхідне постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді державного кадастрового реєстратора Відділу у Вишгородському районі Київської області допустити до негайного виконання.

Оскільки позивач на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись статтями 9, 14, 73 - 77, 90, 139, 143, 242 - 246, 250, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 27.10.2017 № 685-К про звільнення ОСОБА_1 з посади Державного кадастрового реєстратора Відділу у Вишгородському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області за угодою сторін.

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді Державного кадастрового реєстратора Відділу у Вишгородському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області

4. Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді Державного кадастрового реєстратора Відділу у Вишгородському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області

5. Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Київській області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 27 жовтня 2017 року по 22 лютого 2018 року у розмірі 28273,86 (двадцять вісім тисяч двісті сімдесят три) грн. 86 коп.

6. Звернути до негайного виконання постанову суду в частині стягнення з Головного управління Держгеокадастру у Київській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця в розмірі 5410 (п'ять тисяч чотириста десять) грн. 34 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя (підпис) Панова Г. В.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 27 лютого 2018 р.