Справа № 826/15521/16
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2018-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 серпня 2018 року № 826/15521/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Бояринцевої М.А., розглянувши в порядку письмового провадження справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної фіскальної служби України, Луганської митниці Державної фіскальної служби
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії ,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач та/або ОСОБА_1) з позовом до Державної фіскальної служби України (далі - ДФС України та/або відповідач - 1), Луганської митниці Державної фіскальної служби (далі - відповідач - 2 та/або Луганська митниця) та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 24.10.2014 №1032-О та визнати незаконним та скасувати наказ Луганської митниці Міндоходів від 24.10.20144 №488-О про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Луганської митниці Міндоходів - начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями;

- поновити ОСОБА_1 на посаді в Луганської митниці ДФС відповідно до попередньої роботи з урахуванням організаційно-штатних змін у зв"язку з реорганізацією Луганської митниці Міндоходів шляхом її приєднання до Луганської митниці ДФС;

- стягнути з Луганської митниці Державної фіскальної служби на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 25.10.2014 до моменту фактичного поновлення на публічній службі;

- зобов'язати Державну фіскальну службу України проінформувати Міністерство юстиції України та відкликати відомості про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади».

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що його звільнено з посади лише за формальними ознаками, в силу зайняття ним посади у певний період часу, а його вина у сприянні узурпації влади ОСОБА_4 не встановлена, а отже і застосування індивідуальної відповідальності, на думку позивача, до нього не можливе.

Крім цього, ОСОБА_1 зазначає про порушення відповідачем - 1 міжнародних принципів люстрації.

При цьому, позивач стверджує, що згідно даних, які містяться в трудовій книжці останнього, він ніколи не займав посади, які зазначені в ч. 1 ст. 9 Закону України «Про очищення влади».

В той же час, ОСОБА_1 вказує про порушення відповідачами встановленого Кодексом законів про працю України порядку звільнення за ініціативою власника.

Поряд з цим, як вбачається з відповіді на відзив на позовну заяву від 29.03.2018 позивач, серед іншого зазначає, про його протиправне звільнення з посади заступника начальника Луганської митниці Міндоходів - начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями на підставі п. 72 ст. 36 КЗпП України, (наказ Державної фіскальної служби України від 24.10.2014 №1032-О та наказ Луганської митниці Міндоходів від 24.10.20144 №488-О) внаслідок невірного застосування відповідачем положень п. 7 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади», оскільки встановлені останнім обмеження (застосування заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 цього Закону (щодо неможливості протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом зайняття посад, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), особами, зазначеними, зокрема, у частині першій статті 3 цього Закону, а також особами, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяв, передбачених ч. 1 ст. 4 цього Закону), до осіб, які у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції), на думку ОСОБА_1, не розповсюджуються на жодну з посад, які він займав в Державній фіскальній службі та Державній митній службі у період з 25.02.2014 по 22.02.2014.

Представник Державної фіскальної служби України проти позову заперечив з підстав, які викладені в письмових запереченнях та відзиву на позовну заяву, що долучені до матеріалів справи.

Представником Луганської митниці Державної фіскальної служби подано до суду письмові заперечення на позовну заяву та документи, що були підставою для звільнення позивача із займаної посади.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановлено наступне.

Листом Луганської митниці Міндоходів №408/12-70-72 від 23.10.2014 запропоновано Державній фіскальній службі України розглянути питання щодо звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Луганської митниці Міндоходів - начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», п. 72 ст. 36 КЗпП України.

До вказаного листа, Луганською митницею додано довідку про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці та подання про звільнення з посади заступника начальника Луганської митниці Міндоходів - начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями.

В подальшому, наказом Державної фіскальної служби України від 24.10.2014 №1032-О «Про звільнення ОСОБА_1» звільнено з 24.10.2014 ОСОБА_1 з посади заступника начальника Луганської митниці Міндоходів - начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», п. 72 ст. 36 КЗпП України (далі - оскаржуваний та/або спірний наказ №1).

Підставою для прийняття вищевказаного наказу був лист Луганської митниці Міндоходів від 23.10.2014.

В подальшому, наказом Луганської митниці Міндоходів від 24.10.20144 №488-О «Про звільнення ОСОБА_1» наказано вважати ОСОБА_1, заступника начальника Луганської митниці Міндоходів - начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями, звільненим з посади 24.10.2014 з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», п. 72 ст. 36 КЗпП України (далі - оскаржуваний та/або спірний наказ №2).

Підставою для прийняття спірного наказу №2 є наказ Державної фіскальної служби України від 24.10.2014 №1032-О «Про звільнення ОСОБА_1».

Вирішуючи спір по суті суд керується положеннями чинного законодавства, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин та звертає увагу на наступне.

В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 займав наступні посади відповідно до копії трудової книжки:

- з 30.11.1999 по 27.05.2013 проходив службу в органах внутрішніх справ та податкової міліції безперервно в Управлінні податкової міліції Державної податкової служби України Державної податкової адміністрації ;

- з 27.08.2013 по 03.10.2013 головний державний інспектор сектору супроводження митних спорів управління правової роботи;

- з 04.10.2013 по 24.10.2014 - заступник начальника Луганської митниці Міндоходів - начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначено Законом України «Про очищення влади» від 16.09.2014 №1682-VII (далі - Закон №1682-VII).

Згідно з ч. 1 ст. 1 вказаного Закону очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація), в контексті приписів ч. 2 ст. 1 Закону №1682-VII, здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону №1682-VII протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Водночас, п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону №1682-VII встановлено, що заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту;

При цьому, заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції (п. 7 ч. 1 ст. 3 Закону №1682-VII).

Зі змісту вказаного слідує, що обов'язковою умовою застосування заборони, передбаченої Законом №1682-VII є наявність двох умов, а саме: обіймання працівником сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, при цьому, посада має бути зайнята в самостійному структурному підрозділі (апараті) відповідного центрального органу виконавчої влади.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема копії трудової книжки позивача, останній з 25.02.2010 по 24.10.2014 проходив службу в органах внутрішніх справ та податкової міліції в Управлінні податкової міліції Державної податкової служби України Державної податкової адміністрації (30.11.1999 по 27.05.2013) та займав посаду заступника начальника Луганської митниці Міндоходів - начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями (04.10.2013 по 24.10.2014).

Згідно з довідкою про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці, за результатами перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та трудовій книжці, встановлено, що до ОСОБА_1 застосовується заборона визначена ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади».

В той же час, у поданні про звільнення з посади заступника начальника Луганської митниці Міндоходів - начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями вказано, що підставою для звільнення з посади позивача є ч. 1 п. 9 ст. 3 Закону України «Про очищення влади», п. 72 ст. 36 КЗпП України.

Суд критично ставиться до вказаних посилань, оскільки ані в довідці, ані в поданні не надано оцінку чи є головний відділ податкової міліції та управління податкової міліції самостійними структурними підрозділами Державної податкової служби України.

Крім того, вказані документи не містять в собі оцінки чи є самостійним структурним підрозділом управління боротьби з контрабандою та митним правопорушеннями Луганської митниці Міндоходів.

Водночас, суд вважає за необхідне вказати, що обставини щодо місця роботи позивача викладені в довідці та відповідному поданні не можуть бути підтвердженні належними та достатніми доказами. Оскільки особова справа ОСОБА_1 втрачена, що підтверджується листом Луганської митниці ДФС від 22.09.2016 №К25/ц/12-70-04 (т.1, а.с. 102).

Поряд з цим, організацію, повноваження та порядок діяльності центральних органів виконавчої влади України визначає Закон України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 №3166-VI (далі - Закон №3166-VI).

Згідно з ч. 1 ст. 6 вказаного закону Міністерство є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох визначених Президентом України сферах, проведення якої покладено на Кабінет Міністрів України Конституцією та законами України.

Центральні органи виконавчої влади утворюються для виконання окремих функцій з реалізації державної політики як служби, агентства, інспекції (ч. 1 ст. 16 Закону Закон №3166-VI).

Діяльність центральних органів виконавчої влади спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через відповідних міністрів згідно із законодавством (ч. 2 ст. 16 Закону №3166-VI).

Отже, відмінні від міністерства центральні органи виконавчої влади виконують функції з реалізації державної політики.

Відповідно до п.1 Положення про Державну податкову службу України, затвердженого Указом Президента України від 12.05.2011 року № 584/2011, до системи органів Державної податкової служби України (ДПС України) належать центральний апарат та територіальні органи - державні податкові служби в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, округах (на два і більше регіони), державні податкові інспекції у районах, містах (крім міст Києва та Севастополя), районах у містах, міжрайонні, об'єднані та спеціалізовані державні податкові інспекції. ДПС України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України (далі - Міністр). ДПС України входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію єдиної державної податкової політики, а також державної політики у сфері контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів, здійснює міжгалузеву координацію у цій сфері.

Згідно з п. 3 Положення про Державну податкову службу України, затвердженого Указом Президента України від 12.05.2011 року № 584/2011, основними завданнями ДПС України є: 1) внесення пропозицій щодо формування державної податкової політики і державної політики у сфері контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів; 2) реалізація державної податкової політики та політики у сфері контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів; 3) здійснення контролю за додержанням податкового законодавства та іншого законодавства у випадках, коли здійснення такого контролю покладено на органи державної податкової служби, правильністю обчислення, повнотою і своєчасністю сплати до бюджетів, державних цільових фондів податків, зборів та інших платежів, установлених законодавством (далі - податки, інші платежі); 4) запобігання злочинам та іншим правопорушенням, віднесеним законом до компетенції податкової міліції, їх виявлення, розкриття, припинення та розслідування.

Таким чином, Державна податкова служба України є центральним органом виконавчої влади уповноваженим на реалізацію державної податкової політики та політики у сфері контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів, відповідно Управління податкової міліції Державної податкової служби у Луганській області є територіальним органом центрального органу виконавчої влади та не наділене повноваженнями на формування державної податкової політики.

Відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 21.09.2011 №981 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби», а також переліку територіальних органів, наведений у додатку до вказаної постанови Державна податкова служба у Луганській області утворена як юридична особа публічного права.

Пунктом 1 Положення про державну митну службу України, затвердженого Указом Президента України від 24 серпня 2000 року № 1022/2000, Держмитслужба України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері митної справи. Діяльність Держмитслужби України спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до пункту 1 Положення про Державну митну службу України, затвердженого Указом Президента України від 12 травня 2011 року № 582/2011 державна митна служба України (Держмитслужба України) є центральним органом виконавчої влади в галузі митної справи, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України (далі - Міністр). Держмитслужба України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері державної митної справ.

В той же час, згідно з п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 року № 229 «Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів», а також Переліку територіальних органів Міндоходів, які утворюються, що наведений у додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 року № 229, територіальні органи Міністерства доходів і зборів, в тому числі й Луганська митниця Міндоходів утворена як юридична особа публічного права.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 року № 229 «Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів» передбачено реорганізацію шляхом приєднання до відповідних територіальних органів Міністерства доходів і зборів (в тому числі і до Луганської митниці Міндоходів) територіальних органів Державної податкової служби та Державної митної служби (в тому числі і Луганської митниці Міндоходів) згідно з додатком 2.

Відповідно до п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 року № 229 «Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів» територіальні органи Міністерства доходів і зборів визначено правонаступниками територіальних органів Державної податкової служби та Державної митної служби, що реорганізуються згідно з пунктом 2 цієї постанови.

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 року № 311 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України» утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної фіскальної служби за переліком згідно з додатком 1, у якому, серед інших, зазначена Луганська митниця Міндоходів.

Пунктом 2 вищевказаної постанови реорганізовані територіальні органи Міністерства доходів і зборів шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної фіскальної служби за переліком згідно з додатком 2, в тому числі реорганізовано Луганську митницю Міндоходів шляхом приєднання до Луганської ДФС.

З системного аналізу викладеного вбачається, що Державна податкова служба та Державна митна служба України є центральними органами виконавчої влади, що уповноважені на реалізацію державної податкової політики та політики у сфері контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів та реалізацію державної політики у сфері митної справи.

Отже, ст. 2 Закону №1682-VII передбачено перелік посад щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрація), а ст. 3 цього ж Закону наводить критерії, згідно з якими заборона розповсюджується на осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, зокрема керівника, заступника керівника територіального ( регіонального) органу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Суд зазначає, що позивач на займаних ним посадах не здійснював формування та реалізацію державної податкової та/або митної політики, оскільки відповідно до Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» такі повноваження належать відповідним міністерствам, а згідно з Положенням про Державну податкову службу України та Державну митну службу останні утворюються лише для забезпечення реалізації державної податкової політики та політики у сфері контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів та реалізації державної політики у сфері митної справи.

Аналогічну позицію викладено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 21.06.2017 року по справі № К/800/33174/16.

В той же час, суд залишає поза увагою доводи позивача щодо порушення відповідачами трудового законодавства, оскільки звільнення з підстав Закону №1682-VII, як в розумінні КЗпП України, так й самого Закону №1682-VII, за своєю правовою природою не є звільненням з ініціативи власника, а є окремим видом припинення трудових правовідносин.

Поряд з цим, у відповідності до ст. 19 Закону України від 29.06.2004 N 1906-IV "Про міжнародні договори" чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно із Законом від 17.07.1997 N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Протоколу N 1 та протоколів NN 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких видана Верховною Радою, є частиною законодавства України.

Згідно із статтею 17 Закону України від 23.02.2006 N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 2 Протоколу № 11 до Конвенції від 25.06.1958 «Про дискримінацію у сфері праці і зайнятості» (ратифікована Україною 04.08.1961 р.), передбачено, що кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов'язується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них.

Будь-які заходи, спрямовані проти особи, відносно якої є обґрунтовані підозри чи доведено, що вона займається діяльністю, яка підриває безпеку держави, не вважаються дискримінацією за умови, що заінтересована особа має право звертатись до компетентного органу, створеного відповідно до національної практики (ст. 4 цієї Конвенції).

Отже, рішення суб'єкта владних повноважень стосовно звільнення працівників, не повинно допускати дискримінацію у праці.

Зокрема, Парламентська асамблея Ради Європи прийняла Резолюцію №1096 "Про заходи щодо позбавлення від спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем", якою надала державам-членам Ради Європи рекомендації, яких слід дотримуватися при запровадженні процедурних заходів, які можуть бути сумісними з принципами демократичної та правової держави, якщо буде дотримано принцип індивідуальної вини, яка має бути доведена у кожному конкретному випадку, а особі яка піддається такій процедурі, буде гарантовано право на захист, презумпція невинуватості та право на оскарження до суду.

Установлені згадуваною Резолюцією №1096 підходи знайшли свій розвиток у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який неодноразово розглядав справи за наслідками схожих перевірок в інших державах, наприклад у Польщі (рішення від 14.02.2006 року у справі "Турек проти Словаччини", від 24.04.2007 року у справі "Матиєк проти Польщі", від 17.07.2007 року у справі "Бобек проти Польщі", від 15.01.2008 року у справі "Любох проти Польщі").

У вказаних рішеннях ЄСПЛ наголошує, що зазначені заходи не можуть слугувати покаранням, оскільки це прерогатива кримінального права. Якщо норми національного закону допускають упровадження обмеження прав, гарантованих Конвенцією, то такі обмеження мають бути достатньо індивідуальні та мають відповідати критеріям доступності, а при розгляді зазначеної категорії справ мають бути дотримані всі стандарти справедливого судового розгляду та вимог, передбачених ст. 6 Конвенції щодо кримінальних проваджень. Зокрема, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (пункт 61).

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Згідно із ч. 2 ст. 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії.

Застосовуючи норми Конституції України як норми прямої дії, суд дійшов висновку, що вчинення особою заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини має бути доведено індивідуально у кожному конкретному висновку з наданням особі, яка піддається процедурі люстрації гарантованого права на захист та право на оскарження відповідного рішення до суду.

Проте, відповідачами не надано жодних доводів та доказів щодо вчинення позивачем дій та заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Таким чином, враховуючи вищевикладене в сукупності суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову в частині визнання протиправним та скасування наказу Державної фіскальної служби України від 24.10.2014 №1032-О.

Як наслідок, наявні підстави для визнання протиправним та скасування наказу Луганської митниці Міндоходів від 24.10.20144 №488-О про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Луганської митниці Міндоходів - начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями, оскільки останній має похідний характер від наказу Державної фіскальної служби України від 24.10.2014 №1032-О, протиправність якого встановлено судом під час розгляду даної адміністративної справи.

З огляду на вказані обставини, наявні підстави для задоволення позовних вимог в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді в Луганської митниці ДФС на попередній роботі.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, зокрема, що у разі незаконного звільнення працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що, в разі відсутності посади позивача (з об'ємом повноважень, які існували на дату звільнення) роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику іншу посаду відповідно до його кваліфікації, а в разі незгоди працівника на іншу роботу, роботодавець зобов'язаний виконати судове рішення, здійснивши відповідні зміни в організації праці.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено (постанова Верховного Суду України від 28.10.2014).

Таким чином, суд вважає за необхідне акцентувати увагу, що позивач, в контексті ст. 235 КЗпП України, підлягає поновленню саме на посаді, з якої був звільнений, тобто на посаді заступника начальника Луганської митниці Міндоходів - начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями.

Що ж стосується позовних вимог про стягнення з відповідача - 2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю в Україні при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Щодо розміру грошового зобов'язання, що підлягає стягненню на користь позивача, суд, за принципом аналогії права, керується приписами Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" (в редакції чинній на момент розгляду справи), відповідно до якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Із пункту 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14.01.2014 №21-395а13.

Згідно з довідкою Луганської митниці ДФС середньоденний заробіток становить 247, 12 грн. (т.1, а.с. 105).

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку з 24.10.2014 по 06.08.2018, що становить 946 робочих днів.

При цьому, суд при вирішення спору враховує положення п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», яке передбачає, що оплата середнього заробітку за весь час понад один рік проводиться за вимушений прогул і за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалася більше одного року і в цьому не було вини працівника.

Враховуючи те, що вина позивача в розгляді позовної заяви про поновлення останнього на роботі понад один рік відсутня, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу позивачу становить 247, 12 * на 946 робочих днів = 233 775, 52 грн.

Оцінюючи наявність підстав для задоволення позовних вимог в іншій частині суд зверне увагу на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону №1682-VII відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» (далі - Реєстр), що формується та ведеться Міністерством юстиції України.

Наказом Міністерства юстиції України від 16.04.2014 №1704/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.10.2014 за №1280/26057, затверджено Положення про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» (далі - Положення №1704/5), яке визначає порядок формування та ведення Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» (далі - Реєстр), а також надання відомостей з нього.

Так, п. 9 вказаного Положення передбачає, що держатель вносить або вилучає в установленому порядку відомості про осіб, щодо яких застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», Реєстратори надають інформацію з Реєстру у випадках, визначених частиною другою статті 7 Закону України «Про очищення влади», забезпечують оприлюднення інформації на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України, виконують інші функції, передбачені цим Положенням.

Згідно з п. 4 Положення №1704/5 держателем Реєстру є Міністерство юстиції України.

Відповідно до п. 5 розділу ХХ Положення №1704/5 підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», є надходження до Держателя від органу, який проводив передбачену Законом України «Про очищення влади» перевірку, обґрунтованого рішення про скасування результатів перевірки, яке свідчить про відсутність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених статтею 1 Закону України «Про очищення влади», відповідне судове рішення, а також випадки, визначені законом.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про наявність підстав для зобов'язання Державну фіскальну службу України проінформувати Міністерство юстиції України, шляхом направлення відповідного листа щодо скасування повідомлення про звільнення ОСОБА_1 та виключення (відкликання) із Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» інформації стосовно звільнення ОСОБА_1 відповідно до пункту 72 статті 36 Кодексу законів про працю України з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади».

Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 1 ст. 77 КАС України)

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку, що в ході розгляду справи відповідачами не наведено обставин, які б свідчили про правомірність прийнятого рішення.

Таким чином, за підсумком наведеного суд приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

В той же час, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби. На цій підставі рішення суду про поновлення позивача на посаді підлягає негайному виконанню.

Разом з цим, суд враховує, що оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» присудження судового збору на його користь судом не здійснюється, натомість про понесення інших судових витрат позивач суд не повідомляв.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 90, 241-246, 250, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 / адреса для листування: АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) до Державної фіскальної служби України (04655, м. Київ, Львівська площа, б. 8, ) Луганської митниці Державної фіскальної служби (92703, Луганська область, м. Старобільск, вул. Лангемака, б. 76, ) задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 24.10.2014 №1032-О «Про звільнення ОСОБА_1»

3. Визнати протиправним та скасувати наказ Луганської митниці Міндоходів від 24.10.20144 №488-О «Про звільнення ОСОБА_1»

4. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Луганської митниці Міндоходів - начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями.

5. Стягнути з Луганської митниці Державної фіскальної служби (92703, Луганська область, м. Старобільск, вул. Лангемака, б. 76, ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 / адреса для листування: АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 233 775 (двісті тридцять три тисячі сімсот сімдесят п'ять) грн. 52 коп.

6. Зобов'язати Державну фіскальну службу України проінформувати Міністерство юстиції України шляхом направлення відповідного листа щодо скасування повідомлення про звільнення ОСОБА_1 та виключення (відкликання) із Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» інформації стосовно звільнення ОСОБА_1 відповідно до пункту 72 статті 36 Кодексу законів про працю України з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади».

7. В іншій частині позову - відмовити.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Луганської митниці Міндоходів - начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць підлягає до негайного виконання.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу

Суддя М.А. Бояринцева