Справа № 826/12223/13-а
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2018-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

14 серпня 2018 року

Київ

справа №826/12223/13-а

касаційне провадження №К/9901/2952/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного підприємства «Ява» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.10.2013 (головуючий суддя Іщук І.О.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.02.2014 (головуючий суддя Костюк Л.О.; судді: Твердохліб В.А., Бужак Н.П.) у справі №826/12223/13-а за позовом Приватного підприємства «Ява» до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві про скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство «Ява» звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 23.07.2013 №.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.10.2013, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.02.2014, позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 23.07.2013 № в частині нарахування податкового зобов'язання разом із штрафною санкцією за контрагентом Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробниче-Збудове підприємство «Нафтогаз-Нафтопродукт», яке становить 169572,00грн., у тому числі 113047,00грн. - за основним платежем, 56525,00грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями. У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Приватне підприємство «Ява» подало касаційну скаргу, в якій просило постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.10.2013 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.02.2014 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та в цій частині справу направити на новий розгляд.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, зокрема посилається, що судами неповно встановлено обставини справи.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено документальну планову перевірку Приватного підприємства «Ява» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.07.2011 по 31.12.2012, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2011 по 31.12.2012.

Перевіркою встановлено порушення позивачем, зокрема, вимог пунктів 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 201.1, 201.4 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість всього у сумі 355421,00грн.

За наслідками перевірки, Державною податковою інспекцією у Голосіївському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві складено акт від 11.07.2013 № 33/1-22-07-21522151 та прийнято податкове повідомлення-рішення від 23.07.2013 №, яким позивачу визначено грошове зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 533133,00грн., в тому числі за основним платежем 355421,00грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 177712,00грн.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог в частині скасування податкового повідомлення-рішення від 23.07.2013 № в частині нарахування податкового зобов'язання разом із штрафною санкцією у розмірі 363561,00грн., суди попередніх інстанцій виходили з того, що господарські операції позивача з Товариством з обмеженою відповідальністю «Лек-Оіл», Товариством з обмеженою відповідальністю «Транс Нафта 2009» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-10».

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у відповідній частині з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов'язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Згідно із частинами першою та другою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформленими з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

З наведених законодавчих положень випливає, що умовами реалізації права платника на податковий кредит є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) та наявність первинних документів (зокрема, податкових накладних), оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства.

При цьому, наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

Якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Судами попередніх інстанцій на підставі належних та допустимих доказів встановлено, що господарські операції позивача з Товариством з обмеженою відповідальністю «Лек-Оіл», Товариством з обмеженою відповідальністю «Транс Нафта 2009» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-10» не мали реального характеру з огляду на не підтвердження достатніми доказами, відсутністю усієї первинної документації, що передбачена укладеними договорами, відсутності необхідних умов для відповідної господарської діяльності.

Так, між позивачем та контрагентами укладалися договори поставки нафтопродуктів, проте позивачем не надано актів приймання-передачі нафти та нафтопродуктів за встановленою формою, паспорту якості та сертифікату якості щодо товарів, які придбавалися у контрагентів, доказів на підтвердження наявності резервуарів, які перебувають в оренді чи у власності позивача для зберігання придбаного товару.

Судом відхиляються доводи позивача, що він виступав посередником у спірних правовідносинах, а тому йому не потрібні резервуари для зберігання нафтопродуктів, оскільки зазначені обставини оцінені судами у сукупності з іншими фактами щодо можливості здійснення спірних господарських операцій позивачем та його контрагентами.

Посилання позивача, що за спірними договорами перехід права власності на нафтопродукти не пов'язане із наявністю паспортів чи сертифікатів якості відхиляються судом як необґрунтовані, оскільки наявність відповідних документів передбачено договорами та нормативно-правовими актами, які регулюють порядок транспортування нафтопродуктів.

Враховуючи викладене, за встановлених обставин, висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є правильним.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів не спростовують і не дають підстав вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суд апеляційної інстанції не допустив порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Приватного підприємства «Ява» без задоволення, а оскаржуваних судових рішень судів попередніх інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Приватного підприємства «Ява» залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.10.2013 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.02.2014 у справі №826/12223/13-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Т.М. Шипуліна

Л.І. Бившева

В.В. Хохуляк ,

Судді Верховного Суду