Справа № 820/4919/18
Суддя: Зоркіна Ю.В.
Дата ухвалення: 2018-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

21 серпня 2018 р. № 820/4919/18

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Зоркіна Ю.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 Хионг до Управління Державної міграційної служби України в Київській області, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення,-

встановив:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом та просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Київській області № 82 від 03.05.2018 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_2 Республіки В'єтнам ОСОБА_1 Хионг, 14.08.1979 р. н.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вважає оскаржуване рішення противоправним, необґрунтованим та таким, що порушує її права, свободи і законні інтереси, право на постійне проживання в Україні на законних підставах та відповідно право на мешкання разом з дітьми, у звязку з чим підлягає скасуванню.

Відповідач відзив на адміністративний позов не надав, правом участі у судовому засіданні не скористався, про розгляд справи повідомлявся належним чином, що підтверджено поштовими повідомленнями, копії яких містяться у матеріалах справи.

Представник третьої особи у судове засідання не прибув, належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи.

Позивач надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності на підставі наявних у ній матеріалів.

Розглянувши повідомлення сторін про розгляд справи, враховуючи положення ч.2 ст.175, ч.9 ст.205 КАС України, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши долучені до матеріалів справи документи, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що позивачка 20.06.2005 року звернулась до Вишгородського РВ ГУМВС України в Київській області з клопотанням про отримання дозволу на імміграцію в Україні на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію», як особа, яка є матір'ю іммігрантки та її неповнолітня донька, ОСОБА_1 ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка міста Харкова, має право на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 3 ст.8 Закону «Про громадянство України».

11.08.2005 року керівництвом ВГІРФО ГУМВС України в Київській області прийнято рішення про надання позивачці дозволу на імміграцію відповідно до п. 6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» та документовано посвідкою на постійне проживання КВ № 10124/53122.

06.03.2018 року до Управління ДМС України в Київській області надійшов запит № 6301.8.1/4054 від 26.02.2018 року з ГУ ДМС України в Харківській області щодо перевірки законності надання дозволу на імміграцію позивачці, яка звернулась до вказаного територіального органу із заявою про обмін посвідки на постійне проживання, оскільки діюча є непридатною для використання.

Згідно висновку про перевірку законності надання дозволу на імміграцію позивачці від 03.05.2018 року Управління ДМС України в Київській області встановлено, що неповнолітня дитина позивачки, на момент прийняття документів у її матері, не мала дозволу на імміграцію, а також не було підтверджено її належність до громадянства України, тобто отримати дозвіл на імміграцію в Україну особа віком до 10 років могла тільки спільно з батьками, а не самостійно. Таким чином, позивачка не могла набути статусу «матері іммігрантки». Міграційний орган дійшов висновку, що рішення про надання позивачці дозволу на імміграцію прийнято усупереч законодавства, відтак, відповідач вважав за доцільне скасувати вказане рішення та визнати недійсною видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання та вжити заходів щодо її вилучення.

На підставі вказаного висновку відповідачем прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію від 03.05.2018 року № 82

Перевіряючи оскаржуване рішення відповідача на відповідність положенням ч.2ст.2 КАС України, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Згідно ст.1, ч.15 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі Закон) іноземець це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав. Іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України №2491-ІІІ від 7 червня 2001 року "Про імміграцію" (далі - Закон № 2491-ІІІ, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про імміграцію" іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. № 1983 (далі по тексту Порядок № 1983).

Відповідно до п. 12 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію в т.ч. формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

Отже, прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які, на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Суд зазначає, що рішення щодо надання позивачці дозволу на імміграцію прийнято відповідно до п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію», як особі, яка є матірю іммігрантки та документовано її посвідкою на постійне проживання, що свідчить про те, що за її зверненням при перевірці законності залишення на постійне проживання на території України, не було встановлено підстав для відмови останній у наданні дозволу на імміграцію.

У висновку від 03.05.2018 року про перевірку законності надання дозволу на імміграцію позивачці зазначено, що відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України " Про імміграцію" позивачка отримала дозвіл на імміграцію в Україну як особа, яка є матірю іммігрантки. Проте, її неповнолітня донька на момент прийняття документів у її матері, не мала дозволу на імміграцію, а також не було підтверджено її належність до громадянства України.

Також, у висновку зазначено, що відповідно до п. 6 ч. 7 ст. 9 Закону України "Про імміграцію", подається нотаріально засвідчений документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленому в Україні. Однак, лише повнолітня дитина може нести фінансові зобовязання перед батьками, а тому ця вимога не могла бути виконана позивачкою, що відповідно до п.6 ст.12 Закону України "Про імміграцію" є підставою для скасування дозволу на імміграцію.

Проте суд зазначає, що відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Оскаржуване рішення відповідача прийнято саме на підставі п.6 ч.1 ст.12 Закону України "Про імміграцію" (інші випадки, передбачені законами України), проте не містить в собі посилань на встановлений міграційним органом інший випадок, передбачений законом України, крім визначеного ч.1 ст.12 Закону України "Про імміграцію". Суд зазначає, що доказів надання позивачкою при отриманні дозволу на імміграцію неповного пакету документів, передбаченого Законом, приховування даних щодо сімейного стану, не надано.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав, у розумінні ст. 12 Закону України «Про імміграцію» для скасування позивачці дозволу на імміграцію.

При цьому, відповідачем не доведено та до матеріалів справи не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за час перебування позивача на території України з'явилися обставини, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію.

Суд також звертає увагу на те, що ст. 13 Закону України "Про імміграцію", визначено обов'язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа, яка не виїхала протягом місяця, підлягає видворенню в порядку передбаченому законодавством. Крім того, згідно зі ст. 14 цього Закону, особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Проте, суд зауважує, що позивачка має двох дітей (малолітнього сина та неповнолітню доньку), які є громадянами України (а.с.16,18), що не було враховано при прийнятті оскаржуваного рішення, а отже відбулося втручання у сімейне життя позивачки та право її дітей на проживання разом з батьками.

Суд, вирішуючи спір по суті, враховує практику ЄСПЛ, а саме рішення по справі "МакМайкл проти Сполученого Королевства" (McMichael v. United Kingdom) від 24.02.1995 р., Series A, № 307, р. 55, § 86 "для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання".

Відповідно до ст. ст.7, 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У відповідності до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивачки і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивачки при відсутності будь-якої його вини у виниклих обставинах.

З врахуванням вищевказаного, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється з урахуванням ст.139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 257, 258, 262, 246, 255, 295 КАС України, суд -

вирішив:

Адміністративний позов - задовольнити.

Скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Київській області № 82 від 03.05.2018 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_2 Республіки В'єтнам ОСОБА_1 Хионг, 14.08.1979 р. н.

Рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, тобто протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення, а набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду. Скарга може бути подана у порядку ч. 1 ст. 297 КАС України безпосередньо до Харківського апеляційного адміністративного суду або у порядку п. 15.5 Розділу VII КАС України до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Суддя Зоркіна Ю.В.