Справа № 807/2164/15
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2018-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

02 серпня 2018 року м. Ужгород№ 807/2164/15
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Луцович М.М.

при секретарі судових засідань Симканич Ю.В.

та осіб, що беруть участь у справі:

позивача ОСОБА_1

представника позивача Коваленка О.М.

представника відповідача - Бегаса Б.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_2 , згідно якої просив суд: зобов`язати військову частину польова пошта В/Ч НОМЕР_2 виконати пункт 6 Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення затвердженого постановою КМ України № 413 від 20.08.2014 року та невідкладно подати на розгляд комісії, утвореної у міністерстві, інших центральних органах виконавчої влади чи інших державних органах, у підпорядкуванні яких перебуває військова частина польова пошта в/ч НОМЕР_2 довідку за формою згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2014р. за № 413 та документи, які є підставою для надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій; Стягнути з відповідача військової частини польова пошта в/ч НОМЕР_2 на його користь суми невиплаченого матеріального забезпечення; Стягнути з відповідача військової частини польова пошта в/ч НОМЕР_2 на його користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 гривень.

В ході судового розгляду даної адміністративної справи позивачем неодноразово подавались заяви про збільшення позовних вимог (Т.1 а.с. 193-194, Т.2 а.с. 61-62) та згідно яких позивач просив суд розглядати позов та задовольнити такий в остаточній редакції, а саме: зобов`язати військову частину польова пошта В/Ч НОМЕР_2 виконати пункт 6 Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення затвердженого Постановою КМ України № 413 від 20.08.2014 року та невідкладно подати на розгляд комісії, утвореної у міністерстві, інших центральних органах виконавчої влади чи інших державних органах, у підпорядкуванні яких перебуває військова частина польова пошта в/ч НОМЕР_2 довідку за формою згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року № 413 та документи, які є підставою для надання позивачу статусу учасника бойових дій; Стягнути з відповідача військової частини польова пошта в/ч НОМЕР_2 на його користь невиплачене матеріальне забезпечення; Стягнути з відповідача військової частини польова пошта в/ч НОМЕР_2 на користь позивача моральну шкоду у розмірі 500 000 гривень; зобов`язати відповідача військову частину польова пошта В/Ч НОМЕР_2 скасувати наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника складу та призначення його на посаду такелажника взводу технічного забезпечення роти забезпечення військової частини польова пошта В/Ч НОМЕР_2 та відповідно внести зміни до наказу командира військової частини польова пошта В/Ч НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 12.06.2015 року № 148 про звільнення його з військової служби, зазначивши замість посади «такелажника взводу технічного забезпечення роти забезпечення військової частини польова пошта В/Ч НОМЕР_2 » посаду «начальника складу».

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що на підставі Указу Президента України по частковій мобілізації, позивач був мобілізований Закарпатським ОМВК та був направлений для проходження служби у В/ч НОМЕР_2 . В процесі виконання службових обов`язків у позивача погіршився стан здоров`я, у зв`язку з чим останній не проходив військову службу. У зв`язку із довготривалою відсутністю позивача за місцем проходження військової служби, командуванням військової частини було проведено службове розслідування, за наслідками якого позивачу було припинено виплату грошового забезпечення, що позивач вважає протиправним. Крім цього, позивач вважає, що згідно із Указом Президента України про демобілізацію та Витягу із наказу по стройовій частині №148 від 12 червня 2015 р. Позивач був в законному порядку звільнений, проте з останнім не проведено повний розрахунок при звільненні із військової служби. Крім того, позивач також зазначає, що останній являвся військовослужбовцем, який брав безпосередню участь у військових діях і останній має право на включення його до осіб, що мають право на отримання статусу учасника бойових дій, однак відповідні документи командиром частини щодо направлення таких до відповідної комісії не направлялись. Зважаючи на вищевикладені обставини позивач звернувся за захистом, як він вважає свого порушеного права до суду.

Позивач та його представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали та просили суд даний адміністративний позов задовольнити повністю з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення даного адміністративного позову заперечив з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, при цьому пояснивши, що в період з 19.12.14 року по 14.05.2015 року позивач безпосередньо виконання обов`язків військової служби у підрозділах не виконував, по закінченню відпустки до військової частини згідно вимогам нормативно-правих актів не з`явився, тому посилання його на факти, які на його думку можуть узаконити його неповернення вчасно до військової частини є намаганням ухилитися від відповідальності за невчасне нез`явлення його на військову службу. Крім цього, щодо ненадання позивачу статусу учасника бойових дій, представник відповідача зазначив, що у відповідності до п.1. Положення №200 комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій (далі - Комісія) створюються в Міністерстві оборони України, військовій частині НОМЕР_3 , військовому комісаріаті Автономної Республіки Крим, обласних та Київському міському військових комісаріатах. Також Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій із числа осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, створюються в Генеральному штабі Збройних Сил України та командуваннях видів Збройних Сил України. Згідно із п.9. цього Положення на комісії військового комісаріату Автономної Республіки Крим, обласних та Київського міського військових комісаріатів покладається вирішення питань про визнання учасниками бойових дій із числа осіб, звільнених зі Збройних Сил, колишніх партизанів та підпільників - за місцем їх реєстрації. Оскільки позивача було звільнено із військової служби та виключено із особових списків військової частини, то останній повинен був звернутись до комісії військового комісаріату за місцем його реєстрації про визнання його учасником бойових дій.

Крім цього, в судовому засіданні 02.08.2018 року представником відповідача було подано клопотання про заміну неналежного відповідача по справі, його правонаступником. Згідно ухвали, яка занесена до журналу судового засідання від 02.08.2018 року військову частину НОМЕР_2 ( НОМЕР_4 ) замінено на правонаступника - військову частину НОМЕР_1 .

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом в ході судового розгляду та вбачається із матеріалів даної адміністративної справи, 16.06.2014 року позивач призваний для проходження військової служби Ужгородським ОМВК Закарпатської області на виконання Указу Президента України про часткову мобілізацію, що підтверджується копією військового квитка ОСОБА_1 (Т.1 а.с.12).

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 12.06.2015 року №148 на підставі наказу Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №38-РС від 09.06.2015 року старшого сержанта ОСОБА_1 , такелажника взводу технічного забезпечення роти забезпечення військової частини польова пошта НОМЕР_2 з 12 червня 2015 року виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та всіх видів забезпечення. Військовослужбовцю виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні в порядку затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 року №460 за 11 місяців, але не менше ніж 25 % місячного грошового забезпечення та виплачено грошову компенсацію за невикористану відпустку за 2014 рік 15 діб та за 2015 рік 15 діб (Т.1 а.с. 10).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного.

Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання військової частини польова пошта в/ч НОМЕР_2 виконати пункт 6 Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення затвердженого Постановою КМ України № 413 від 20.08.2014 року та невідкладно подати на розгляд комісії, утвореної у міністерстві, інших центральних органах виконавчої влади чи інших державних органах, у підпорядкуванні яких перебуває військова частина польова пошта в - ч НОМЕР_2 довідку за формою згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року № 413 та документи, які є підставою для надання позивачу статусу учасника бойових дій, суд зазначає наступне.
Нормативно-правовий акт, який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них, є Закон України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту від 22.10.1993 № 3551-ХІІ (далі - Закон № 3551).

У відповідності до п. 19 ч. 1 ст. 6 Закону №3551 у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин, учасниками бойових дій визнаються, зокрема, військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) та працівники Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці, працівники Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.

Порядок надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, категорії таких осіб та терміни їх участі (забезпечення проведення) в антитерористичній операції, а також райони антитерористичної операції визначає Кабінет Міністрів України.

На виконання вказаного положення Закону № 3551 Постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 413 затверджено Порядок надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення (далі - Порядок № 413).

Згідно з пп. 1 п. 2 Порядку № 413 у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин, статус учасника бойових дій надається військовослужбовцям (резервістам, військовозобов`язаним) та працівникам Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, військовослужбовцям військових прокуратур, особам рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції ДФС, поліцейським, особам рядового, начальницького складу, військовослужбовцям, працівникам МВС, Управління державної охорони, Держспецзв`язку, ДСНС, ДПтС, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.

Абзацом 1 пункту 21 Порядку № 413 встановлено, що статус учасника бойових дій надається особам, зазначеним у пункті 2 цього Порядку, в разі залучення їх до проведення антитерористичної операції на строк не менше ніж 30 календарних днів, у тому числі за сукупністю днів перебування в районах її проведення.

Підставою для надання особам статусу учасника бойових дій є такі документи про безпосереднє залучення до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення є витяги з наказів керівника Антитерористичного центру при СБУ або особи, яка його заміщує, першого заступника чи заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ про залучення до проведення антитерористичної операції, витяги з наказів керівника оперативного штабу з управління антитерористичною операцією чи його заступників або керівників секторів (командирів оперативно-тактичних угруповань) про підпорядкування керівнику оперативного штабу з управління антитерористичною операцією в районах її проведення та про прибуття (вибуття) до (з) районів проведення антитерористичної операції, документи про направлення у відрядження до районів проведення антитерористичної операції або інші офіційні документи, видані державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення. (абз. 2 п. 4 Порядку № 413).

Пунктом 5 Порядку № 413 визначено, що рішення про надання статусу учасника бойових дій приймається:

комісіями з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, утвореними в Міноборони, МВС, Національній поліції, Національній гвардії, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецтрансслужби, Генеральній прокуратурі України, Управлінні державної охорони, Адміністрації Держспецзв`язку, ДСНС, ДПтС, ДФС (далі - комісія);

міжвідомчою комісією з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", яка утворюється Державною службою у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції (далі - міжвідомча комісія), - у разі виникнення спірних питань, що потребують міжвідомчого врегулювання.

У силу п. 6 Порядку № 413, для надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзацах другому та третьому пункту 2 цього Порядку, командири (начальники) військових частин (органів, підрозділів) або інші керівники підприємств, установ та організацій у місячний строк після завершення особами виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення (після видання відповідного наказу керівника Антитерористичного центру при СБУ або особи, яка його заміщує, першого заступника чи заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ) зобов`язані подати на розгляд комісії, утвореної міністерством, центральним органом виконавчої влади чи іншим державним органом, у підпорядкуванні яких перебували військові частини (органи, підрозділи), установи та заклади, у складі яких проходили службу чи працювали особи, довідки за формою згідно з додатком 1 та документи із зазначених у пункті 4 цього Порядку, які є підставою для надання особам статусу учасника бойових дій. У разі коли місце постійної дислокації військової частини (органу, підрозділу) або підприємства, установи та організації розташоване безпосередньо у районі проведення антитерористичної операції, документи командирами (начальниками) або іншими керівниками підприємств, установ та організацій подаються на розгляд комісії не раніше ніж через 30 календарних днів після зарахування осіб до списків військової частини (органу, підрозділу) або підприємства, установи та організації чи призначення їх на відповідні посади.

Комісії вивчають документи, у разі потреби заслуховують пояснення осіб, стосовно яких вони подані, свідків та у місячний строк з дня надходження документів приймають рішення щодо надання статусу учасника бойових дій. За відсутності підстав повертають їх до військових частин (органів, підрозділів), підприємств, установ та організацій з метою подальшого доопрацювання.

Комісії подають на розгляд міжвідомчої комісії документи із спірних питань, які потребують міжвідомчого врегулювання.

Міжвідомча комісія розглядає документи, надіслані комісіями, та у разі потреби уточнює інформацію про осіб, стосовно яких вони подані (надсилає необхідні запити тощо), заслуховує пояснення таких осіб, свідків, представників державних органів та у місячний строк з дня надходження документів (уточненої інформації) приймає рішення щодо надання статусу учасника бойових дій, про що інформує комісії.

Приписами п. 8 Порядку № 413 передбачено, що у разі неподання командиром (начальником) військової частини (органу, підрозділу) або іншим керівником підприємства, установи та організації до комісії документів, необхідних для надання статусу учасника бойових дій, особи, зазначені в абзацах другому і третьому пункту 2 цього Порядку, можуть самостійно звернутися до відповідної комісії.

З огляду на вказані законодавчі положення вбачається, що підставою для надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, є відповідні документальні підтвердження вказаного, якими, згідно з п. 2 Порядку № 413, є витяги з наказів керівника Антитерористичного центру при СБУ про залучення до проведення антитерористичної операції, директив, розпоряджень, посвідчень про відрядження, оперативних завдань, журналів бойових дій, бойових донесень, дислокацій, книг нарядів, графіків несення служби, звітів, зведень, донесень, матеріалів спеціальних (службових) розслідувань за фактами отримання поранень, а також інші офіційні документи, видані державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції у районах її проведення.

Як встановлено судом в ході судового розгляду даної адміністративної справи та наявних в ній доказах, позивача згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 12.06.2015 року №148 старшого сержанта ОСОБА_1 , такелажника взводу технічного забезпечення роти забезпечення військової частини польова пошта НОМЕР_2 з 12 червня 2015 року виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та всіх видів забезпечення, а отже останній, не являвся військовослужбовцем даної військової частини, і останній був в праві звернутись із такою заявою до військового комісаріату, де ОСОБА_1 взятий на облік.

Як встановлено судом в судовому засіданні, позивач із такою заявою до військового комісаріату не звертався, відповідних наказів (витягів) про вибуття з пункту постійної дислокації в зону АТО або в зону виконання бойових завдань, а відповідно і наказів (витягів) про вибуття із зони АТО в місце постійної дислокації суду не надав.

Крім цього, позивач неодноразово зазначав, що останній під час проходження служби весь час перебував в м.Котовськ (Одеська область), а після повернення з лікарняного весь час відвідував місце постійної дислокації військової частини, а отже не перебував в зоні проведення АТО.

Слід також зазначити, що 30.12.2014 року ст. сержанту ОСОБА_1 було надано відпустку, після якої він до військової частини у встановлений термін 16.01.2015 року не повернувся. За результатами проведеного службового розслідування ст. сержанта ОСОБА_1 відповідно до наказу командира в/ч п.п. НОМЕР_2 № 46 від 31.01.2015 року притягнуто до дисциплінарної відповідальності та в зв`язку з відсутністю на військовій службі більше десяти діб припинено виплату грошового забезпечення, згідно наказу №32 від 20.01.2015 року «Про призначення службового розслідування» та наказу №46 від 31.01.2015 року «Про результати проведеного службового розслідування» та зараховано у розпорядження командира в/ч п.п. НОМЕР_2 (Т.1 а.с.222-228)

По даному факту 20.01.2015 року направлено повідомлення начальнику Південного ТУ ВСП №24 від 20.01.2015. року, та направлено повідомлення військовому прокуророві Ужгородського гарнізону Західного регіону України № 370 від 26.03.2015 року так, як в діях даного військовослужбовця вбачаються ознаки складу кримінального правопорушення передбачені ст. 407 КК України (Т.1, а.с. 229-230)

У зв`язку із вищенаведеним військовослужбовець ОСОБА_1 рахувався за обліками військової частини НОМЕР_2 як особа, яка є незаконно відсутньою в період 16.01.2015 року по 15.05.2015 року «Не повернення з відпустки».

15.05.2015 року ст. сержант ОСОБА_1 все ж таки прибув у розташування військової частини в/ч пп НОМЕР_2 .

Згідно наказу командира в/ч пп НОМЕР_2 №120 від 15.05.2015 року військовослужбовця ОСОБА_1 було поновлено після незаконної відсутності у списках особового складу частини, але до виконання функціональних обов`язків за посадою був недопущений.

Після повернення до військової частини польова пошта НОМЕР_2 15.05.2015 року старший сержант ОСОБА_1 в зв`язку з постійною симуляцією хвороби та систематичним ухиленням від проходження військової служби за направленням начальника медичної служби частини №79 від 15.05.2015 року направлений на лікування у ВКТЦ південного регіону м. Одеса. Для визначення придатності до подальшого проходження служби.

Повернувся ст. сержант ОСОБА_1 з лікування 27.05.2015 року для оформлення документів на звільнення. У виписному епікризі №8017 висновком ВЛК було встановлено що даний військовослужбовець «ПРИДАТНИЙ ДО ВІЙСЬКОВОЇ СЛУЖБИ», що підтверджує постійну симуляцію хвороби з метою ухилення від військової служби (Т.1 а.с. 33).

12.06.2015 року сержант ОСОБА_1 відповідно до п.1 частини восьмої ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за призовом під час мобілізації, на особливий період, звільнений з військової служби відповідно до наказу командира в/ч п.п. НОМЕР_2 №148.

Окрім наведеного вище, суд також вважає за необхідне зазначити, що згідно довідки в/ч НОМЕР_2 від 30.06.2017 року №726 ст. сержант ОСОБА_1 до участі в антитерористичній операції та забезпеченні у її проведенні не залучався.
Слід також зазначити, що ні станом на день виникнення спірних правовідносин, ні станом на день розгляду даної адміністративної справи, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу того, що останній звертався до відповідача із заявою щодо включення ОСОБА_1 до списків для надання статусу учасника бойових дій. Більш того, позивачем в ході судового розгляду даної адміністративної справи не надано жодного доказу, який б підтверджував факт залучення позивача до антитерористичної операції та забезпеченні у її проведенні, а також відповідні документальні підтвердження, якими, згідно з п. 2 Порядку № 413, є витяги з наказів керівника Антитерористичного центру при СБУ про залучення до проведення антитерористичної операції, директив, розпоряджень, посвідчень про відрядження, оперативних завдань, журналів бойових дій, бойових донесень, дислокацій, книг нарядів, графіків несення служби, звітів, зведень, донесень, матеріалів спеціальних (службових) розслідувань за фактами отримання поранень, а також інші офіційні документи, видані державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції у районах її проведення.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що позивача згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 12.06.2015 року №148 старшого сержанта ОСОБА_1 , такелажника взводу технічного забезпечення роти забезпечення військової частини польова пошта НОМЕР_2 з 12 червня 2015 року виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та всіх видів забезпечення, і такий був переданий на військовий облік до Ужгородського ОМВК Закарпатської області.

Відповідно до вимог п. 8 Порядку № 413 передбачено, що у разі неподання командиром (начальником) військової частини (органу, підрозділу) або іншим керівником підприємства, установи та організації до комісії документів, необхідних для надання статусу учасника бойових дій, особи, зазначені в абзацах другому і третьому пункту 2 цього Порядку, можуть самостійно звернутися до відповідної комісії. Однак, жодних доказів позивачем щодо подання такого звернення до відповідної комісії суду в ході судового розгляду не надано.

Згідно із п.9. Порядку №413 на комісії військового комісаріату Автономної Республіки Крим, обласних та Київського міського військовихкомісаріатів покладається вирішення питань про визнання учасниками бойових дій із числа осіб, звільнених зі Збройних Сил, колишніх партизанів та підпільників - за місцем їх реєстрації, однак із відповідною заявою щодо вирішення питання про визнання учасником бойових дій до Ужгородського ОМВК Закарпатської області позивач не звертався.

Зважаючи на вищевикладені обставини, а також враховуючи п.1 прохальної частини позовної заяви, суд приходить до наступного висновку.

За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо прийняття рішення про надання особі статусу учасника бойових дій є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Також Постановою ВАСУ від 21 жовтня 2010 року № П-278/10 встановлено, що з огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про зобов`язання відповідача військову частину польова пошта в/ч НОМЕР_2 виконати пункт 6 Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення затвердженого постановою КМ України постанову № 413 від 20.08.2014 року та невідкладно подати на розгляд комісії, утвореної у міністерстві, інших центральних органах виконавчої влади чи інших державних органах, у підпорядкуванні яких перебуває військова частина польова пошта в/ч НОМЕР_2 довідку за формою згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2014р. за № 413 та документи, які є підставою для надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій, з огляду на втручання в дискреційні повноваження відповідача, є такими, що виходять за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача військової частини польова пошта в/ч НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 невиплачене матеріальне забезпечення суд зазначає наступне.
Як встановлено судом в ході судового розгляду та вбачається із матеріалів даної адміністративної справи наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 12.06.2015 року №148 на підставі наказу Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №38-РС від 09.06.2015 року старшого сержанта ОСОБА_1 , такелажника взводу технічного забезпечення роти забезпечення військової частини польова пошта НОМЕР_2 з 12 червня 2015 року виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та всіх видів забезпечення. Військовослужбовцю виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні в порядку затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 року №460 за 11 місяців, але не менше ніж 25 % місячного грошового забезпечення та виплачено грошову компенсацію за невикористану відпустку за 2014 рік 15 діб та за 2015 рік 15 діб (Т.1 а.с. 10).

Фінансове і матеріальне забезпечення військовослужбовців врегульоване ст. 43 глави Х ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», та постановою КМУ від 07.11.2007 року «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

Позивач зазначає, що відповідачем при звільненні позивача із військової служби не було проведено повний розрахунок та не виплачено позивачу належне йому згідно закону матеріальне забезпечення.

На спростування вимог позивача, відповідачем було надано розгорнутий розрахунок виплати грошового забезпечення за весь час проходження ОСОБА_1 військової служби №4011184 від 19.07.2017 року (Т.2 а.с. 1-15).

При звільненні позивача із військової служби військовослужбовцю виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні в порядку затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 року №460 за 11 місяців, але не менше ніж 25 % місячного грошового забезпечення та виплачено грошову компенсацію за невикористану відпустку за 2014 рік 15 діб та за 2015 рік 15 діб. Крім цього, у зв`язку із тривалою відсутністю військовослужбовця за місцем проходження служби, а також факт повернення у військову частину лише 15 травня 2015 року, під час нарахування грошового забезпечення за відпрацьований період травня 2015 року мала місце арифметична помилка, в результаті чого старшому сержанту ОСОБА_1 були помилково виплачені премія в сумі 363 грн. 31 коп. та частина щомісячної додаткової грошової винагороди 60% в сумі 65 грн. 67 коп., (сума частини щомісячної додаткової грошової винагороди 60%, що належить до виплати 357грн.83 коп.), а також надміру виплачена індексація в сумі 36 грн. 31 коп. (сума індексації за травень 2015 року, що належить до виплати 44грн.08 коп.). Крім цього, відповідач у розгорнутій довідці зазначив, що оскільки у 2015 році діяли правила нарахування основних виплат грошового забезпечення (ОВЗ, ПО та НВР) в поточному місяці за поточний та виплата грошового забезпечення в червні 2015 року вже була проведена, тому при звільнені відбулось корегування основних виплат шляхом різниці між фактично виплаченими та належними до виплати за відпрацьований період сумами окладу за військове звання, посадовим окладом та надбавки за вислугу років. Також під час нарахування індексації мала місце арифметична помилка, в результаті чого старшому сержанту ОСОБА_1 була виплачена сума індексації за повний місяць, що призвело до переплати в сумі 48 грн. 23 коп. сума індексації, що належить до виплати 32грн. 16 коп. та недоплати частина одноразової виплати при звільненні в сумі 28 грн. 74 коп., сума одноразової виплати при звільненні, що належить до виплати 770грн. 00 коп. В результаті проведених розрахунків до виплати старшому сержанту ОСОБА_1 за відпрацьований термін з 01 січня 2015 року по 12 червня 2015 року у військовій частині було виявлено недоплату грошового забезпечення без врахування стягнення податків і зборів в розмірі 632 грн. 35 коп., і вказана сума була виплачена позивачу згідно «Відомості сум для зарахування на картковий рахунок» (Т.2 а.с. 14)

Зважаючи на вищевикладені обставини, суд приходить до переконливого висновку, що відповідачем дотримано норми чинного законодавства, що регулювали спірні відносини, а отже виплачено позивачу ОСОБА_1 належне йому матеріальне забезпечення, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача військову частину польова пошта В/Ч НОМЕР_2 скасувати наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника складу та призначення його на посаду такелажника взводу технічного забезпечення роти забезпечення військової частини польова пошта В/Ч НОМЕР_2 та відповідно внести зміни до наказу командира військової частини польова пошта В/Ч НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 12.06.2015 року № 148 про звільнення його з військової служби, зазначивши замість посади «такелажника взводу технічного забезпечення роти забезпечення військової частини польова пошта В/Ч НОМЕР_2 » посаду «начальника складу» суд зазначає наступне.
Відповідно до вимог п.116 Указу Президента України «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» № 1153/2008 від 10.12.2008 року встановлено, що зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі: 1) розформування (реформування) військової частини або скорочення штатних посад, якщо до кінця встановленого строку проведення цих заходів не вирішено питання щодо дальшого службового використання вивільнених військовослужбовців; 2) якщо посада, на яку призначено військовослужбовця, належить до номенклатури призначення нижчої посадової особи і не є вакантною, а також до номенклатури призначення командира військової частини НОМЕР_3 ; 3) пониження у посаді в порядку виконання накладеного дисциплінарного стягнення або призначення на нижчу посаду на підставі висновку атестації, якщо неможливо відразу призначити військовослужбовця на нижчу посаду; 4) повернення депутатів, які є військовослужбовцями, після закінчення строку їх депутатських повноважень; 5) повернення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних навчальних (освітніх) закладів; 6) повернення військовослужбовців, які направлені за кордон без виключення із списків особового складу військових частин, у яких вони проходили службу до направлення, якщо їх військові посади внаслідок організаційно-штатних заходів у військовій частині скорочено; 7) закінчення строку перебування військовослужбовців на посадах науково-педагогічних працівників вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів та необрання їх на ці посади за результатами нового конкурсу; 8) скасування допуску до державної таємниці - до вирішення питання дальшого проходження військової служби; 9) відрахування слухача денної форми навчання з вищого навчального закладу; 10) визнання військовослужбовця військово-лікарською комісією непридатним чи обмежено придатним до військової служби - до звільнення з військової служби; 11) якщо в особливий період випускники вищих військових навчальних закладів або військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів після завершення навчання не можуть бути безпосередньо призначені на посади; 12) навчання військовослужбовців за денною формою у вищому навчальному закладі іншого військового формування - до закінчення навчання; 13) якщо стосовно військовослужбовців застосовано запобіжні заходи кримінального провадження у виді домашнього арешту або тримання під вартою чи за вироком суду застосовані такі покарання, як арешт або тримання в дисциплінарному батальйоні; 14) якщо військовослужбовці відсутні більше десяти днів, - до повернення військовослужбовців у військову частину (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ними військової служби) або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими; 15) якщо військовослужбовці перебувають на тривалому лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням або хворобою, отриманою в особливий період, чи у полоні, як заручники або інтерновані особи, - до їх повернення; 16) перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (шестирічного віку за медичними показниками) до закінчення відпустки по догляду за дитиною.

Військовослужбовці звільняються з посад та зараховуються в розпорядження посадових осіб наказами командирів (начальників), які мають право призначення на ці посади.

Військовослужбовці, які зараховані в розпорядження відповідно до підпунктів 1 - 12 цього пункту, продовжують проходити військову службу згідно з цим Положенням, виконуючи обов`язки військової служби в межах, визначених посадовою особою, у розпорядженні якої вони перебувають.

Час перебування військовослужбовців на лікуванні, в основній або додатковій відпустці виключається із загального періоду перебування у розпорядженні відповідних командирів (начальників).

Військовослужбовець, якого звільнено з посади, вважається таким, що перебуває у розпорядженні відповідного командира (начальника) військової частини, у списках якої він перебуває, з дня, що настає за днем звільнення, та до дня, з якого він приступив до виконання обов`язків за новою військовою посадою, на яку його призначено (до дня зарахування у розпорядження посадової особи, яка має право призначення на посаду).
Матеріальне та грошове забезпечення військовослужбовців, зарахованих у розпорядження відповідних командирів (начальників), здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи норми викладені у вищезазначеному Положенні, а також у зв`язку із порушення позивачем норм Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та «Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України», а саме у зв`язку із відсутністю на військовій службі більше десяти діб Наказом командира в/ч пп НОМЕР_2 № 35 від 19.02.2015 року відповідно до наданих йому повноважень та у зв`язку із дисциплінарним проступком ОСОБА_1 , у зв`язку зміною штату від 20.10.2014 року № Д-322/1/37дск, та в зв`язку з перепідпорядкуванням до військової частини НОМЕР_5 , відповідно до наказів командира військової частини НОМЕР_5 №14-к, №15-к від 16.02.2015 року військовослужбовця ОСОБА_1 призначено на посаду такелажника евакуаційного відділення, взводу технічного забезпечення роти забезпечення в/ч пп НОМЕР_2 .
Зважаючи на вищевикладені обставини, суд приходить до переконливого висновку, що в даному випадку немає правових підстав для скасування оскаржуваного позивачем наказу, оскільки відповідач діяв в межах та спосіб встановлений чинним законодавством, щодо проходження громадянами військової служби.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 500000,00 грн., суд зазначає наступне.
У відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема:у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Заявляючи вимогу про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Суд зазначає, що відшкодування моральної шкоди є видом цивільно-правової відповідальності. В свою чергу, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Отже, враховуючи, що відшкодування моральної (немайнової шкоди) є видом цивільно-правової відповідальності, спосіб застосування якої передбачає встановлення об`єктивних обставин щодо наявності шкоди, протиправності діяння її заподіювача, причинового зв`язку між діями (рішеннями, бездіяльністю) заподіювача та наслідками у вигляді немайнової шкоди. Вказане безумовно свідчить на користь неможливості звільнення від доказування обставин, що можуть свідчити про наявність підстав для застосування цивільно-правової відповідальності - відшкодування моральної шкоди.

Позивачем не надано до суду жодних доказів які б свідчили в чому полягають немайнові негативні наслідки, страждання (фізичні, душевні, психічні тощо). Позивачем також не приведено розрахунку та обґрунтування, що саме заявлена до відшкодування моральної шкоди сума відповідає понесеним втратам немайнового характеру також позивачем не зазначено з чого саме вона виходила визначаючи розмір понесеної шкоди.

Отже, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження понесення немайнових втрат, які мають бути відшкодовані відповідачем у заявлений в адміністративному позові спосіб, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню також не підлягають.

Відповідно до ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 72 КАС України).

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 цієї статті).

Отже, згідно обов`язку доказування, закріпленому у ст.77 КАС України, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено та підтверджено належними та допустимими доказами ті обставини, які слугували підставою для переведення позивача на іншу посаду, невключення до списків осіб, яким може бути надано статус учасника бойових дій, а також стали підставою для прийняття оскаржуваних наказів, на підставі яких позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів зібраних в ході розгляду даної адміністративної справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні даного адміністративного позову слід відмовити повністю.

На підставі наведеного та керуючись статтями 5,6,9,77,78,90,134,139,205,243-246 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В :
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України).

Повний текст рішення виготовлено та підписано 13 серпня 2018 року.

СуддяМ.М. Луцович