Справа № 336/1081/18
Суддя: Дацюк О. І.
Дата ухвалення: 2018-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЄУН № 336/1081/18
пр. № 2-а/336/170/2018
РІШЕННЯ

Іменем України

06 серпня 2018 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Дацюк О.І., при секретарі Скибі О.Б., за участі представника позивача адвоката ОСОБА_1, розглянувши у порядку загального позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до інспектора батальйону № 1 роти № 1 Управління патрульної поліції в м. Запоріжжя ОСОБА_3 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до інспектора 1 батальйону 1 роти УПП в м. Запоріжжя ОСОБА_3, вказавши, що 09.02.2018 року ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушення, передбаченого ст. 122 ч. 2 КУпАП, а саме за проїзд перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофору. Посилаючись, що не вчиняв адміністративного правопорушення, а постанову про притягнення його до відповідальності винесено не за місцем його вчинення, позивач просив скасувати постанову від 09.02.2018 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 122 ч. 2 КУпАП.

В судове засідання позивач не з'явився, не сповістивши суду про причини своєї неявки.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов, вказуючи, що, на його думку, відповідачем винесена постанова про адміністративне правопорушення на місці вчинення правопорушення, а справу відповідач мав розглянути в Управлінні патрульно поліції м. Запоріжжя. В постанові про адміністративне правопорушення не зазначено виду та типу відео реєстратора, за допомогою якого зафіксовані обставини скоєння правопорушення на місці зупинки позивачеві не було продемонстровано доказів того, що правопорушення він дійсно скоїв, а сам позивач заперечує вчинення порушення Правил дорожнього руху.

Відповідач в судове засідання не з'явився, направила до суду відзив на позовну заяву, який був прийнятий судом, адже незважаючи на те, що суд направляв повістки на імя відповідача, фактично повістки отримувались іншими особами працівниками УПП у м. Запоріжжя, тож суд не може погодитись з доводами представника позивача про те, що строк подання відзиву на позовну заяву був пропущений.

При вивченні матеріалів справи судом встановлено, що інспектором патрульної поліції ОСОБА_3 09.02.2018 року було винесено постанову про притягення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122 ч. 2 КУпАП, а саме за те, що 09.02.2018 року о 19.33 годині на вул. Івана Богуна у м. Запоріжжя ОСОБА_2, керуючи автомобілем Renault Kаngoo, реєстраційний номер НОМЕР_1, проїхав перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофору, чим порушив п. 8.7.3 е ПДР України, за що до нього було застосоване стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 гривень.

Копія постанови була направлена ОСОБА_2 13.02.2018 року у звязку з неможливістю видачі копії постанови на місці її складення, а отримана позивачем 20.02.2018 року.

З наданого до відзиву на позовну заяву відеозапису встановлено наступне.

На перехресті вул. ОСОБА_4 та автодороги Харків-Сімферополь автомобіль Renault Kаngoo, реєстраційний номер НОМЕР_1, під керування ОСОБА_2, який рухається назустріч патрульному автомобілю перетинає перехрестя на червоний сигнал світлофору, після чого за кілька секунд патрульними поліцейськими автомобіль був зупинений та надалі між патрульними поліцейськими та ОСОБА_2 відбувається розмова, зафіксована боді-камерами працівників поліції, в ході якої ОСОБА_2 вказує на те, що він проїхав перехрестя на жовтий сигнал світлофору та посилається на те, що таке дозволено п. 8.11 ПДР України.

В обґрунтування своєї позиції ОСОБА_2 вказує на те, що він не міг загальмувати перед світлофором через несправність автомобілю, на що інспектор зауважує ОСОБА_2 на недопустимість керування несправним транспортним засобом.

На пропозицію інспектора почекати двадцять хвилин для отримання копії постанови через несправність планшету, ОСОБА_2 просить копію постанови направити йому поштою, при цьому жодних зауважень з приводу не того місця розгляду справи та складення постанови чи порушення інших своїх прав не висловлює.

Фактично зауваження ОСОБА_2, зводились до того, пунктом 8.11 ПДР України дозволено, на його переконання, проїжджати перехрестя на заборонений сигнал світлофору.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Стаття 122 ч. 2 КУпАП передбачає відповідальність за Порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного розїзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами звязку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди.

Світлофор на перехресті автодороги Харків-Сімферополь має три покажчика сигналу та працює у режимах зелений, зелений миготливий, жовтий червоний, що видно на відеозаписі, наданому відповідачем.

Пунктом 8.7.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306 (далі по тексту ПДР), визначено, що зелений миготливий дозволяє рух, але інформує про те, що незабаром буде ввімкнено сигнал, який забороняє рух; жовтий забороняє рух і попереджає про наступну зміну сигналів; червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух.

Як можна побачити на відеозапису, задовго до наближення автомобілю під керування ОСОБА_2 до перехрестя світлофор з зеленого сигналу змінює режим роботи на зелений миготливий, тобто ОСОБА_2, ще наближаючись до світлофору мав зрозуміти те, що незабаром буде ввімкнено сигнал, який забороняє рух, однак, автомобіль під керуванням ОСОБА_2 продовжує рух та перетинає перехрестя вже на червоний сигнал світлофору.

Суд не погоджується з доводами представника позивача про те, що у разі не зазначення у постанові про адміністративне правопорушення виду та типу відеореєстратора, за допомогою якого зафіксовано факт правопорушення, відеозапис не може бути використаний в якості доказу у справі про адміністративне правопорушення, адже відповідно до положень ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Оскільки доказом у справі про адміністративне правопорушення є саме відеозаписи, якими зафіксовано належним чином обставини скоєння правопорушення та подробиці подальшого спілкування ОСОБА_2 з працівниками поліції, у суду немає підстав вважати такі відеозаписи неналежними чи недопустимими.

Пунктом 8.11 ПДР України, на який ОСОБА_2 посилався, обґрунтовуючи відсутність в його діях порушень, вказує, що водіям, які в разі ввімкнення жовтого сигналу або підняття регулювальником руки вгору не можуть зупинити транспортний засіб у місці, передбаченому пунктом 8.10 цих Правил, не вдаючись до екстреного гальмування, дозволяється рухатися далі за умови забезпечення безпеки дорожнього руху.

По-перше, суд зауважує на те, що ОСОБА_2 перетнув перехрестя саме на червоний сигнал світлофору, тож п. 8.11 ПДР України його дії не регулюються.

Крім того, очевидним є те, що відстань від автомобілю під керуванням ОСОБА_2 до перехрестя в момент ввімкнення зеленого миготливого сигналу світлофора дозволяла йому в звичайному режимі зупинити автомобіль, не вдаючись до екстреного гальмування, натомість він продовжив рух та, згідно відеозапис з моменту ввімкнення зеленого миготливого сигналу світлофору до завершення перетину перехрестя ОСОБА_2 минуло майже 10 секунд, тобто час, якого очевидно достатньо для гальмування та зупинки автомобілю у звичайному режимі.

Посилання ОСОБА_2, зафіксовані на відеозапису, з приводу того, що він не міг вдатись до екстреного гальмування, оскільки автомобіль перебував у несправному стані, суд не приймає до уваги в якості підтвердження відсутності в його діях порушення, адже керування несправним транспортним засобом заборонено взагалі. Крім того, такі посилання ОСОБА_2 суд оцінює критично, адже, як вже зазначено вище, для зупинки автомобілю перед світлофором та уникнення вчинення правопорушення ОСОБА_2 не потрібно було вдаватись до екстреного гальмування, бо відстань була більш ніж достатня.

Посилання позивача та його представника на те, що справу про адміністративне правопорушення було розглянуто не «за місцем його вчинення», на переконання суду, ґрунтується на невірному тлумаченні положень ст. 276 КУпАП та висновків Конституційного Суду України, висловлених у рішенні № 5-рп/2015 від 26 травня 2015 року, в якому Конституційний суд України вказав про те, що положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке передбачає, що "справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення", в аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення "за місцем його вчинення" визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Враховуючи, що юрисдикція УПП у м. Запоріжжя, інспектором якого є винесено постанову, розповсюджується повністю на м. Запоріжжя, тож висновки представника позивача про те, що справу слід було розглядати виключно у приміщенні Управління патрульної поліції м. Запоріжжя на положеннях чинного законодавства не ґрунтуються, адже особисто ОСОБА_2 інспектору поліції не було висловлено зауважень з приводу обмеження його прав при розгляді справи, а саме в цьому аспекті Конституційний Суд України досліджував питання застосування положень ст. 276 КУпАП.

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

При розгляді справ з приводу рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності суд має оцінити чи було скоєне правопорушення, чи у відповідності до положень чинного законодавства винесено постанову субєктом владних повноважень, чи не було при розгляді справи допущено істотних порушень прав особи, що унеможливило постановлення законного та обґрунтованого рішення, та чи у межах, передбачених КУпАП застосовано стягнення.

Вислухавши доводи представника позивача, дослідивши відзив на позовну заяву, а також докази, надані сторонами, суд дійшов висновку про те, що дослідженими доказами підтверджено, що ОСОБА_2 вчинив правопорушення, передбачене ст. 122 ч. 2 КУпАП за обставин, вказаних у постанові від 09.02.2018 року, постанова була винесена належним субєктом та з дотримання положень КУпАП, а стягнення визначене на найнижчій межі санкції ст. 122 ч. 2 КУпАП, порушень відповідачем при винесенні постанови, які б завадили правильному вирішенню справи, допущено не було, тож підстав для задоволення позову суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 241-246, 262, 286 КАС України,-

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до інспектора батальйону № 1 роти № 1 Управління патрульної поліції в м. Запоріжжя ОСОБА_3 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 розділу VII «Перехідні положення» КАС України апеляційна скарга подається через суд першої інстанції.

Суддя О.І. Дацюк