Справа № 826/6794/18
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2018-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 серпня 2018 року №826/6794/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шрамко Ю.Т., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в м. Києві
провизнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі - відповідач) про:

- визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати пенсії позивачу;

- зобов'язання відповідача поновити нарахування та виплату пенсії за віком та виплатити позивачу за період починаючи з квітня 2017 року на рахунок, відкритий позивачем раніше в відділенні «Ощадбанк»;

- звернення постанови до негайного виконання у межах суми місячного платежу;

- зобов'язання відповідача у встановлений судом строк подати звіт про виконання рішення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.05.2018 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/6794/18 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та проведення судового засідання.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є пенсіонером, перебуває на обліку в Лівобережному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві (Дніпровське відділення), як внутрішньо переміщена особа, та отримує пенсію за віком. Позивач вважає, що дії відповідача щодо припинення пенсійних виплат на підставі постанови КМУ №365 від 08.06.2016 року є протиправними та порушують його конституційне право на соціальний захист. Вважаючи вказану бездіяльність протиправною, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

27.04.2018 року позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав, в якій останній просив визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними та поновити даний строк, у зв'язку з порушенням прав позивача щодо невиплати нарахованих сум пенсії відповідачем.

За результатами розгляду вказаної заяви, враховуючи вищеописані аргументи, суд дійшов висновку про їх обґрунтованість, а тому задовольняє вказану заяву позивача відповідно до пункту 1 статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

19.06.2018 відповідач направив до суду відзив на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, обґрунтовуючи свою позицію тим, що соціальні виплати позивачу припинені з 01.04.2017 року, оскільки не підтверджено факт проживання ОСОБА_1 за даними вказаними у довідці від 26.11.2014 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, а саме за адресою: АДРЕСА_1 (Т.1, арк. 14).

Крім того, представником відповідача заявлено клопотання, в якій останній просив замінити у даній справі Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві на правонаступника Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві відповідно до статті 52 КАС України, у зв'язку з реорганізацією Правобережного, Лівобережного, Центрального об'єднаних управлінь Пенсійного фонду України в м. Києві та Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві шляхом злиття у Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

За результатами розгляду вказаної заяви, суд дійшов висновку про її обґрунтованість, з огляду на наступне.

У силу статті 52 КАС України, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов'язкові для особи, яку він замінив.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві станом на 02.05.2018 припинено з 27.04.2018 року (Т.1, арк. 26-28).

Таким чином, судом допущено заміну відповідача його правонаступником, а саме: Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві на Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач).

Відповідно до ч. 8 ст. 262 КАС України, при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі, документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебувала на обліку в Лівобережному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві (Дніпровське відділення), як внутрішньо переміщена особа. Відтак, позивач отримувала пенсію за віком з 20.04.2003 року, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_2 (Т.1, арк. 13).

ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою від 26.11.2014 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (Т.1, арк. 14).

З 01.04.2017 року відповідачем було припинено виплату пенсії позивачу, внаслідок не підтвердження факту проживання останнього за адресою вказаною у довідці від 26.11.2014 року №.

Спірні правовідносини регулюються положеннями Протоколу 1, ч.ч. 1, 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст.ст. 19, 46, 92 Конституції України, Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV (далі - Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року № 1706-VII (далі - ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»), Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»), Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (далі - Постанова Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» № 637), Порядком здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. № 365 (далі - Порядок № 365), у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно з частинами першою та другою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджується даними її паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 (Т.1, арк. 12). Відтак, позивач наділена правом залишати своє фактичне місце проживання/перебування без будь-яких обмежень.

Відповідно до правового висновку Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю у поводженні, яка порушувала ст. 14 Конвенції у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу.

У справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд вказав, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (п. 25 рішення).

Тому, припиняючи нарахування та виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об'єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (цитата у п. 33 цього рішення).

Отже, встановлення судом незаконного втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Згідно з пунктом шостим частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

У преамбулі до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Частиною 3 ст. 4 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, які визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення, зокрема: умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Відтак, питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами, а тому до застосування підлягають вимоги ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а не Постанови КМУ №365.

У силу ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду. Зокрема визначено, що виплата пенсії припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) визнано неконституційним; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Цей перелік є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Жодних доказів на підтвердження наявності передбачених ч. 1 ст. 49 Закону ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» підстав для припинення виплати пенсії позивачу відповідачем не надано.

Як вбачається з письмового відзиву відповідача, підставою для припинення виплати пенсії позивачу стала інформація щодо не підтвердження фактичного місця проживання позивача. Однак, у матеріалах справи відсутні, а відповідачем не надано доказу на підставі якого припинено здійснення такої виплати позивачеві.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до статті 7 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення та на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Як вбачається з матеріалів справи, факт перебування ОСОБА_1 на обліку за місцем перебування підтверджується довідкою від 26.11.2014 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, яка діє безстроково і є дійсною.

Абзацом 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» №637 встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».

З наведених норм випливає, що умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку за місцем перебування, що підтверджується довідкою, та наявність рахунку в установах ПАТ «Державний ощадний банк України».

Отже, суд приходить до висновку про наявність визначених законодавством умов, необхідних для призначення та продовження виплати пенсії позивачу як внутрішньо переміщеній особі.

Абзацом 9 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» №637 визначено, що поновлення або припинення соціальних виплат здійснюється публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утвореної районними, районними у мм. Києві і Севастополі державними адміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад згідно з Порядком здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. № 365.

Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідачем не надано суду копію витягу чи рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам на підставі якого припиняються соціальні виплати ПАТ «Державний ощадний банк України».

Відповідно до п.п.2 п.12 Порядку № 365 соціальні виплати припиняються у разі встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї.

Відтак, належним доказом, який би підтверджував факт відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування відповідно до вимог Порядку №365 є акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї внутрішньо переміщеної особи.

Однак, копії такого акта обстеження матеріально-побутових умов сім'ї позивача відповідачем не надано, що свідчить про відсутність підстав для припинення виплати пенсії позивачу, передбачених Порядком № 365, на які посилається відповідач.

Таким чином, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не передбачено такої підстави припинення виплати пенсії, як не підтвердження фактичного місця проживання. Як свідчить аналіз положень вказаного Закону, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Отже, не підтвердження фактичного місця проживання не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, а тому суд приходить до висновку, що виплата пенсії позивачці була припинена відповідачем без законних на те підстав.

Відтак, доводи відповідача про необхідність застосування до спірних відносин положень Постанови КМУ № 365 є необґрунтованими.

З огляду на викладене суд вважає, що припинення виплати пенсії позивачці з 01.04.2017 року було здійснено не у спосіб, передбачений Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Аналогічні правові висновки викладені у рішенні Верховного Суду від 03.05.2018 у зразковій справі № Пз/9901/20/18 (805/402/18) і в силу положень ч.3 ст. 291 КАС України враховані при розгляді даної справи, яка відповідає ознакам типової.

Щодо вимоги про звернення постанови до негайного виконання у межах суми місячного платежу, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Пунктом 1 частини 2 статті 371 КАС України встановлено, що суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні звернути до негайного виконання рішення у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті.

Відтак, суд вбачає підстави для задоволення позовної вимоги щодо звернення постанови до негайного виконання у межах суми місячного платежу.

Щодо вимоги про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов'язання відповідача подати у встановлений судом термін, з моменту набрання рішенням законної сили, звіту про виконання рішення суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Таким чином, встановлення судового контролю за виконанням рішення суду є правом суду, а не обов'язком. В даному випадку суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю, а тому відмовляє в цій частині позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачем безпідставно зупинено виплату пенсії позивачу, а відтак зобов'язує Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити нарахування та виплату пенсії за віком та виплатити ОСОБА_1 за період починаючи з 01.04.2017 року на рахунок, відкритий ОСОБА_1 раніше в відділенні «Ощадбанк».

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст.6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до положень ч.1 ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У силу ч.1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з пунктом 3 частини 2 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Станом на 01.01.2018 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 1762,00 грн., відтак позивач при зверненні до суду має сплатити 704,80 грн.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції від 25.04.2018 №31596061, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 705,00 грн.

Таким чином, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд вказує про присудження на користь позивача судових витрат у розмірі 704,80 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 5-11, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо невиплати пенсії ОСОБА_1.

3. Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити нарахування та виплату пенсії за віком та виплатити ОСОБА_1 за період починаючи з квітня 2017 року на рахунок, відкритий ОСОБА_1 раніше в відділенні «Ощадбанк».

4. В частині присудження виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць рішення суду виконується негайно.

5. Присудити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) здійснені нею документально підтверджені судові витрати у розмірі 528,60 грн. (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16, ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Т. Шрамко