Справа № 805/1473/16-а
Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2018-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

22 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 805/1473/16-а

адміністративне провадження № К/9901/13878/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Стародуба О.П.,

суддів - Анцупової Т.О., Кравчука В.М.,

розглянувши у попередньому судовому касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Моспінське вуглепереробне підприємство» на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 02.08.2016р. (судді - Ханова Р.Ф., Василенко Л.А., Жаботинська С.В.) у справі за позовом Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Моспінське вуглепереробне підприємство» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

в с т а н о в и в :

У травні 2016 року Донецьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до суду із позовом, в якому просило стягнути з відповідача на користь Державного бюджету України 318016,91 грн адміністративно-господарських санкцій та 8204,84 грн пені.

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідачем у 2015 році не виконано нормативу по працевлаштуванню інвалідів, передбаченого Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», у зв'язку з чим підприємству відповідно до вимог статті 20 цього Закону необхідно сплатити адміністративно-господарські санкції в розмірі 318016,91 грн за 6 незайнятих місць інвалідами.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 07.07.2016р. в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 02.08.2016р. скасовано постанову суду першої інстанції, позов задоволено.

Стягнуто з відповідача на користь Державного бюджету України адміністративно-господарські санкції за порушення нормативу створення шести робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2015 році у розмірі 318016,92 грн та пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 8204,84 грн.

З таким рішенням суду апеляційної інстанції не погодився відповідач, подав касаційну скаргу, в якій посилається на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Правом подати до суду відзив на касаційну скаргу позивач не скористався.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права суд приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

Так, відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», в редакції на час виникнення спірних правовідносин, для підприємств, установ, організацій, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік.

Згідно частини 1 статті 20 цього Закону підприємства, установи, організації, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадянських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інвалідів і не зайняте інвалідом.

Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012р. № 5067-VI, чинного на час виникнення спірних правовідносин, роботодавці зобов'язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

На виконання пункту 4 частини 3 статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» №5067-VI наказом Міністерства соціальної політики України №316 від 31.05.2013р. затверджено Порядок подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)».

Згідно пункту 1.3 цього Порядку роботодавці подають інформацію до територіального органу Державної служби зайнятості України у містах Києві та Севастополі, районі, місті, районі у місті (далі - територіальний орган) незалежно від місцезнаходження.

Пунктом 2.1 цього Порядку передбачено, що форма подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

В ході розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Моспінське вуглепереробне підприємство» у встановленому законом порядку зареєстрована у Донецькому обласному відділенні Фонду соціального захисту інвалідів як роботодавець, що використовує найману працю.

Відповідно до поданого відповідачем Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2015 рік форми № 10-ПІ середньооблікова кількість штатних працівників становить 284 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 5 особи, а кількість таких осіб, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», становить 11 особи.

Наказом ТОВ «Моспінське вуглепереробне підприємство» від 31.12.2014р. №657 тимчасово у період з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. введено в штат підприємства 7 вакансій на 0,1 ставки для працевлаштування осіб, які мають інвалідність.

Судами встановлено подання відповідачем до Донецького міського центру зайнятості впродовж 2015 року звітності про наявність вакантних робочих місць форми № 3-ПН, які можуть бути зайняті інвалідами, з характеристиками вакансій та вимогами до претендентів.

Крім того, судами встановлено, що центром зайнятості інваліди для працевлаштування до відповідача не направлялись, інваліди безпосередньо до відповідача з вимогою працевлаштуватись на підприємстві не звертались, фактів відмови відповідача в працевлаштуванні інвалідів центром зайнятості не зафіксовано.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем виконано вимоги щодо створення робочих місць відповідно до нормативу, встановленому статтею 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів», належно проінформовано центр зайнятості та населення про наявність вільних робочих місць на підприємстві та потребу у направленні інвалідів для працевлаштування.

Крім того, суд виходив з того, що докази того, що відповідачем не створено робочі місця для інвалідів, відмовлено інвалідам у прийнятті на роботу, несвоєчасно надано державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, або несвоєчасно надано звіт до Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України позивачем не надано, а тому жодних підстав для стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій немає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідачем не створені робочі місця для працевлаштування інвалідів, повідомлення центру зайнятості про наявність 7 вакансій по 0,1 ставки для працевлаштування інвалідів доводить не створення жодного із цих місць в розумінні Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні».

Суд виходив з того, що визначення відповідачем 7 робочих місць по 0,1 ставки не виконує жодної з гарантій та завдань Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» стосовно інваліда, як особи зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов'язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що центром зайнятості інваліди для працевлаштування до відповідача не направлялися і не могли направлятися внаслідок не створення таких місць, так само як і не могло бути безпосереднього звернення інвалідів до відповідача для працевлаштування, у зв'язку з чим відповідачем не вжито усіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та повинно бути застосовано адміністративно-господарські санкції.

З такими висновками суду апеляційної інстанції колегія суддів погоджується і вважає, що вони відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи.

Мотиви та доводи, наведені у касаційній скарзі, висновки судів не спростовують і є безпідставними, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що відповідачем створено робочі місця для інвалідів виключно з неповним робочим днем, створення таких робочих місць не може вважатись належним виконанням передбаченого статтею 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» нормативу, а тому апеляційний суд обґрунтовано прийняв рішення про задоволення позову.

Крім того, відповідно до статті 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» дискримінація за ознакою інвалідності забороняється.

Підстави встановлення обов'язкової скороченої тривалості робочого дня та відповідні категорії осіб передбачено статтею 51 КЗпП України, до яких особи з інвалідністю не віднесені.

Натомість за правилами частини 1 статті 56 КЗпП України неповний робочий день або неповний робочий тиждень встановлюється виключно за угодою сторін при прийнятті на роботу або після прийняття.

Таким чином передбачена законом можливість встановлення скороченої тривалості робочого дня, в тому числі для осіб з інвалідністю, може бути реалізована під час прийняття особи на роботу, а завідоме встановлення такої тривалості робочого часу усім потенційним працівникам суперечить меті Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», не сприяє забезпеченню законних прав та інтересів інвалідів і може свідчити про дискримінацію за ознакою інвалідності.

Посилання в обгрунтування касаційної скарги на пункт 2.4 Інструкції зі статистики кількості працівників, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 28.09.2005р. №286, відповідно до якого до облікової кількості включаються також і працівники не на повну ставку, не може свідчити про виконання нормативу, оскільки такі положення не виключають обов'язку роботодавця з метою забезпечення соціальної захищеності інвалідів належним чином створити робоче місце для інвалідів.

Відповідно до частини 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Таким чином, оскільки при ухваленні судового рішення суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права, порушень норм процесуального права не допустив, тому суд прийшов до висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Моспінське вуглепереробне підприємство» залишити без задоволення, а постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 02.08.2016р. - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

О.П. Стародуб

Т.О. Анцупова

В.М. Кравчук