Справа № 826/5529/18
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2018-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 серпня 2018 року № 826/5529/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши у порядку cпрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві

про визнання відмови протиправною та зобов'язати вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі по тексту - відповідач), в якому просить:

- визнати незаконною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та здійснити відповідні виплатити починаючи з 01.11.2017.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.04.2018 позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідач протиправно відмовив їй у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у зв'язку з відсутністю необхідного спеціального стажу.

Вважаючи дії відповідача протиправними та такими, що не відповідають чинному законодавству позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом за захистом свого порушеного права.

07.05.2018 до суду надійшов відзив на позовну заяву в тексті якого представник відповідача проти задоволення позову заперечує, стверджуючи, що відповідно до наданих позивачем документів спеціальний стаж ОСОБА_1 складає 16 років 1 місяць 8 днів, якого недостатньо для призначення даного виду пенсії за вислугою років.

Окрім того, представник відповідача зазначив, що ОСОБА_1 зверталася до Деснянського районного суду м. Києва з аналогічними позовними вимогами. Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 10.05.2016- позов задоволено частково. Зокрема, у частині щодо визнання незаконною відмови Управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі м. Києва в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2016 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Деснянського районного суду м.Києва від 10.05.2016 без змін.

Позивач надала до Окружного адміністративного суду відповідь на відзив, в тексті якого підтвердила, що дійсно у 2016 році зверталась до Деснянського районного суду м. Києва з адміністративним позовом про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії. Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 10.05.2016 - позов задоволено частково, зобов'язано відповідача зарахувати до спеціального стажу ОСОБА_1 період роботи з 09.05.1998 по 08.05.1999. Однак зарахування цього періоду не достатньо для призначення позивачу пенсії за вислугою років, з огляду на вказане, позивач звернулася до Окружного адміністративного суду з даним позовом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 липня 2018 року у справі №826/5529/18 відповідача - Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві замінено на належного відповідача по справі, а саме на Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16, ).

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що у межах спірних трудових періодів відповідно до копії трудової книжки НОМЕР_1, позивач працювала:

- на посаді провізора-організатора ТОВ «Віка», м.Моршанськ, з 27.07.1994 до 28.08.1994;

- на посаді провізора ЗАТ «ФОЗЗІ-ФАРМ» з 01.11.2002 до 28.02.2003;

- на посаді провізора ТОВ «ЄВРОАПТЕКА» з 22.04.2005 до 06.05.2005;

- на посаді провізора ТОВ «Пріма-Київ» з 18.11.2016 до 10.03.2017.

01.11.2017 позивач звернулась до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві з заявою щодо призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Листом від 15.11.2017 №17196/06 управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі м.Києва надало позивачу вмотивовану відмову щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

На підставі наданих документів, відповідачем нараховано позивачу 16 років 1 місяць та 8 днів спеціального стажу, яких не достатньо для призначення даного виду пенсії. Разом з тим, позивачу запропоновано надати до управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі м.Києва додаткові документи для підтвердження спеціального стажу необхідного для призначення пенсії за вислугою років.

30.01.2018 позивач звернулась до управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі м.Києва з заявою про надання додаткових документів для підтвердження ще 12 років 1 місяця та 29 днів спеціального стажу.

Листом від 06.03.2018 №4/44/06 управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі м.Києва повідомило позивачу, що розглянувши додатково надані документи, зарахувати до спеціального стажу можливо період роботи з 13.01.1986 по 27.04.1987. Однак для зарахування до спеціального стажу періоду роботи з 01.11.2002 по 28.02.2013 підстави відсутні, оскільки аптечні пункти не передбачені постановою Кабінетів Міністрів України №909. Разом з тим, період роботи фізичною особою-підприємцем на території Російської Федерації з 1994 по 1998 рік можливо зарахувати до загально стажу, однак для зарахування вказаного періоду до спеціального стажу, у відповідача підстави відсутні, оскільки у вказаний період позивач не працювала у закладі охорони-здоров'я, перелік яких визначено постановою Кабінетів Міністрів України від 04.11.1993 №909. З огляду на викладене підстави для призначення позивачу пенсії за вислугу років як медичному працівнику у відповідача відсутні.

Розглядаючи справу по суті заявлених позовних вимог суд зазначає таке.

Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року №909 затверджено перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі - Перелік).

Згідно з Переліком до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховуються періоди роботи, зокрема на посадах провізорів, фармацевтів (незалежно від найменування посад), лаборантів в аптеках, аптечних кіосках, аптечних магазинах, контрольно-аналітичних лабораторіях.

Відповідно до довідки від 23.11.2017 №173 ТОВ «Фоззі-Фарм» позивач працювала провізором аптечного пункту з 01.11.2002 по 28.02.2003, що підтверджується записом у трудовій книжці позивача. Однак суд дійшов висновку, що вказаний період не може бути зарахований до спеціального стажу з огляду на те, що аптечні пункти не входять до переліку закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909.

Щодо періодів роботи позивача з 27.07.1994-28.08.1994, 22.04.2005-06.05.2005, 18.11.2016-10.03.2017. Суд вважає, що вказані періоди також не можуть бути зараховані до спеціального стажу позивача з огляду на наступне.

Відповідно до примітки 2 Переліку роботи за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності та відомчої належності закладів і установ.

Статтею 3 Основ законодавства України про охорону здоров'я визначено, що заклад охорони здоров'я - юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, основним завданням яких є забезпечення медичного обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.

Згідно зі статтею 16 Основ законодавства України про охорону здоров'я порядок створення, припинення закладів охорони здоров'я, особливості діяльності та класифікація закладів визначаються законом.

Заклади охорони здоров'я підлягають акредитації у випадках та в порядку, визначених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 Порядку акредитації закладу охорони здоров'я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.11.1997 року №765 (далі - Порядок № 765), акредитація закладу охорони здоров'я - це офіційне визнання наявності у закладі охорони здоров'я умов для якісного, своєчасного, певного рівня медичного обслуговування населення, дотримання ним стандартів у сфері охорони здоров'я, відповідності медичних (фармацевтичних) працівників єдиним кваліфікаційним вимогам.

Пунктом 2 Порядку № 765 встановлено, що акредитації підлягають всі заклади охорони здоров'я незалежно від форми власності.

Перша акредитація закладу проводиться через два роки від початку провадження діяльності. Наступні акредитації проводяться кожні три роки. У випадку тимчасового припинення діяльності акредитованим закладом на строк понад один рік його наступна акредитація проводиться через два роки з моменту поновлення діяльності у сфері охорони здоров'я.

Згідно з пунктами 3, 8 Порядку №765 акредитацію закладів, крім фармацевтичних (аптечних) закладів, проводить Головна акредитаційна комісія, а акредитацію фармацевтичних (аптечних) закладів - Головна комісія з акредитації фармацевтичних (аптечних) закладів, що утворюються при МОЗ (далі - головні акредитаційні комісії), та акредитаційні комісії, що утворюються при Міністерстві охорони здоров'я Автономної Республіки Крим, структурних підрозділах охорони здоров'я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій (далі - акредитаційні комісії).

На підставі розгляду поданих закладом документів, експертних висновків відповідна головна акредитаційна або акредитаційна комісія у місячний строк приймає рішення або про акредитацію закладу та присвоєння закладу певної акредитаційної категорії (друга, перша, вища), або про відмову в акредитації, або про необхідність проведення у місячний строк повторної експертної оцінки.

Пунктом 10 Порядку № 765 встановлено, що у разі прийняття рішення про присвоєння закладу певної акредитаційної категорії відповідна головна акредитаційна або акредитаційна комісія безоплатно видає йому акредитаційний сертифікат.

Строк дії акредитаційного сертифіката не повинен перевищувати трьох років і визначається відповідною головною акредитаційною комісією або акредитаційною комісією з урахуванням рекомендацій, зазначених в експертному висновку.

Пунктом 11 Порядку №765 передбачено, що протягом строку дії акредитаційного сертифіката заклад несе відповідальність за дотримання галузевих стандартів у сфері охорони здоров'я.

Таким чином, приватне підприємство офіційно набуває статусу закладу охорони здоров'я на підставі акредитації.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховується, зокрема, робота на посадах провізорів, фармацевтів (незалежно від найменування посад), лаборантів в аптеках, аптечних кіосках, аптечних магазинах, які офіційно набули статусу закладу охорони здоров'я на підставі акредитації.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 17.09.2013 у справі №21-241а13.

Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду України в ухвалі від 09.10.2017 по справі №492/447/15-а, до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховується, зокрема, робота на посадах провізорів, фармацевтів у аптеках, які офіційно набули статусу закладу охорони здоров'я на підставі державної акредитації.

Відповідно до частини п'ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано до суду доказів про акредитацію закладів охорони здоров'я, а саме ТОВ «Віка», ТОВ «Євроаптека», ТОВ «Пріма-Київ».

Відповідно до пункту чотири 77 Кодексу адміністративного судочинства України, суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів

З огляду на викладене та керуючись статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд в межах наявних у матеріалах справи доказів, приходить до висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» прийнято правомірно, оскільки підстави для зарахування до спеціального стажу періоди роботи позивача в ТОВ «Віка», ТОВ «Євроаптека», ТОВ «Пріма-Київ» відсутні через відсутність підтвердження державної акредитації вказаних закладів та набуття ними статусу закладу охорони здоров'я на підставі акредитації.

При цьому, суд наголошує, що наявність у ТОВ «Пріма-Київ» ліцензії на роздрібну торгівлю лікарськими засобами свідчить виключно про наявність у суб'єкта господарювання права на провадження визначеного ним виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню та не впливає на сутність спірних правовідносин.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази того, що ТОВ «Віка», ТОВ «Євроаптека», ТОВ «Пріма-Київ» мають офіційний статус закладу охорони здоров'я, отже, робота позивача в цих закладах не може бути зарахована до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

З огляду на викладене суд дійшов висновку про правомірність відмови відповідача у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Позовна вимога щодо зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є похідною та також не підлягає задоволенню.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскаржувані дії відповідача вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З огляду на викладене, адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 2, 77, 241-247, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова