Справа № 816/1968/18
Суддя: Г.В. Костенко
Дата ухвалення: 2018-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2018 року м. ПолтаваСправа № 816/1968/18

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Костенко Г.В., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції в Полтавській області про зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

08.06.2018 ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1, позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного Управління Національної поліції в Полтавській області (надалі - ГУ НП в Полтавській області, відповідач), в якій просить:

- визнати бездіяльність суб'єкта владних повноважень, Головного Управління Національної поліції в Полтавській області, щодо не нарахування та невиплати одноразової грошової допомоги внаслідок втрати працездатності поліцейського, позивачу (ОСОБА_1В.);

- зобов'язати Головне Управління Національної поліції в Полтавській області нарахувати одноразову грошову допомогу внаслідок втрати працездатності поліцейського, позивачу (ОСОБА_1В.), у відповідності до підпункту "б" пункту 4 частини 1 статті 99 Закону України "Про Національну поліцію", 90 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату;

- зобов'язати Головне Управління Національної поліції в Полтавській області виплатити одноразову грошову допомогу внаслідок втрати працездатності поліцейського, позивачу (ОСОБА_1В.), у відповідності до підпункту "б" пункту 4 частини 1 статті 99 Закону України "Про Національну поліцію", 90 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що після звільнення зі служби в поліції йому було встановлено ІІ групу інвалідності, причиною якої є захворювання, пов'язане з проходженням служби в поліції. Відповідно до висновку Головного управління національної поліції від 19.12.2017 року позивачу призначено одноразову грошову допомогу в сумі 144000,00 грн. з 02.11.2017, але до цього часу вказана сума не виплачена позивачу.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 25.06.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №816/1968/18. Ухвалено здійснити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

09.07.2018 представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву (а.с.23-30), в якому просив відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що одноразова грошова допомога буде виплачена позивачу протягом п'яти робочих днів після надходження коштів.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 13.08.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

21.08.2018 року до суду надійшло клопотання позивача про уточнення позовних вимог, в якому він просить суд зобов'язати ГУ НП в Полтавській області виплатити одноразову грошову допомогу внаслідок втрати працездатності поліцейського, позивачу (ОСОБА_1В.), у відповідності до підпункту "б" пункту 4 частини 1 статті 99 Закону України "Про Національну поліцію", 90 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату, від інших позовних вимог відмовляється. Також, просить суд розгляд справи здійснювати за його відсутністю.

Сторони у судове засіданні не з'явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином.

Згідно частини дев'ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи, що в судове засідання належним чином повідомлені учасники справи не з'явилися та відсутня потреба заслухати свідка чи експерта, суд вирішив розглянути справу у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що позивач з 01.02.1993 розпочав службу в органах внутрішніх справ та з 08.12.2016 року по 29.09.2017 року перебував на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах відділу розслідування злочинів загально-кримінальної спрямованості СУ ГУ НП в Полтавській області.

Звільнений зі служби в Національній поліції України відповідно до пункту 2 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію", наказом ГУ НП в Полтавській області №450 о/с від 29.09.2017.

Медико-соціальною експертною комісією 15.11.2017 позивачу встановлена 2 група інвалідності з 02.11.2017, причиною якої є захворювання, пов'язане з проходженням служби в поліції, що підтверджується (а.с.9).

За результатом звернення ОСОБА_1 до ГУ НП в Полтавській області із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням другої групи інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби в поліції, 19.12.2017 комісією ГУ НП в Полтавській області підготовлений та затверджений заступником начальника ГУНП в Полтавській області ОСОБА_2 висновок про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.30).

Відповідно до вказаного висновку: день набуття права на отримання грошової допомоги - 02 листопада 2017 року; розмір одноразової грошової допомоги до виплати складає 144000,00 грн.

Оскільки відповідачем не здійснено виплату одноразової грошової допомоги визначеної висновком про призначення одноразової грошової допомоги від 19.12.2017, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним відносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень статті 1 Закону України від 02.07.2015 року № 580-VIII "Про національну поліцію" (надалі - Закон № 580-VIII), Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом убезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Пунктом 4 частини першої статті 97 Закону №580-VIII визначено, що одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов'язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

Пунктом 4 частини першої статті 99 Закону № 580-VII передбачено, що розміри одноразової грошової допомоги поліцейським, а в разі їх загибелі (смерті) - особам, які за цим Законом мають право на її отримання, визначаються виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату визначення поліцейському внаслідок причин, зазначених у пункті 4, інвалідності II групи - 90 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату.

Відповідно до статей 97-101 Закону України "Про Національну поліцію" з метою врегулювання питання щодо порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського наказом Міністерства внутрішніх справ України № 4 від 11.01.2016 року затверджено Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського.

Вказаний Порядок визначає механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги (ОГД) у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського та випадки, за яких призначається одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності чи втрати працездатності поліцейського: пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Зокрема, вказаним Порядком визначено серед інших обставин - захворювання або поранення (контузії, травми або каліцтва) під час проходження служби в органах внутрішніх справ (підпункт 4 пункту 4 Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського.

Згідно з пунктом 1 Розділу ІІ Порядку № 4 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення поліцейському інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Як установлено судом, позивач отримав статус інваліда ІІ групи 02.11.2017, що підтверджується довідкою до акта МСЕК серія АВ №0564190 (а.с.9).

Отже, з 02.11.2017 у позивача виникло право на отримання одноразової грошової допомоги.

Як слідує з відзиву на позовну заяву відповідач не заперечує право ОСОБА_1 на отримання одноразової грошової допомоги. Вказана допомога нарахована, однак, через не надходження коштів не виплачена.

Порядок призначення та виплати одноразової грошової допомоги визначено у розділі IV "Призначення і виплата ОГД" Порядку.

Відповідно до положень пункту 1 зазначеного розділу Порядку у місячний строк з дня реєстрації документів, зазначених у пунктах 4, 6 розділу III, фінансові підрозділи готують висновок про призначення одноразової грошової допомоги, за встановленою формою (додаток 2). Висновок про призначення ОГД складається працівником фінансового підрозділу і підписується керівниками фінансового та кадрового підрозділів органу поліції, навчального закладу, в якому поліцейський проходить (проходив) службу.

Розрахунок потреби в коштах для виплати ОГД в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського подається органами поліції до фінансового підрозділу центрального органу управління поліції, навчальними закладами до фінансового підрозділу Міністерства внутрішніх справ за встановленою формою (додаток 3) /абз.2 пункту 3 розділу IV Порядку/.

Відповідно до положень пункту 5 зазначеного розділу Порядку виділення коштів органам поліції для виплати ОГД здійснюється фінансовим підрозділом центрального органу управління поліції шляхом розподілу асигнувань в межах коштів, передбачених державним бюджетом для Національної поліції України на зазначені цілі.

Згідно пункту 7 розділу IV Порядку одноразова грошова допомога виплачується в порядку черговості відповідно до дати прийняття рішення про її призначення, але не пізніше двох місяців із дня прийняття зазначеного рішення, а в разі надходження коштів пізніше цього терміну - протягом п'яти робочих днів після їх надходження, в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання органів поліції або навчальних закладів.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо невиплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням інвалідності другої групи внаслідок захворювання, пов'язаного із проходженням служби в поліції, у встановлений законом строк.

Суд вважає необґрунтованими доводи відповідача про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на те, що така грошова допомога позивачу може бути виплачена лише після надходження виділених коштів від головного розпорядника - Національної поліції України, оскільки, як Порядком № 4, такі і іншими нормативно-правовими актами, що регулюють дані правовідносини, органам Національної поліції України не надано повноважень порушення встановленого максимального строку виплати одноразової грошової допомоги.

При вирішенні справи суд керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а не проведення виплати такої соціальної виплати порушує гарантоване статтею 1 Першого протоколу Конвенції право мирно володіти своїм майном.

Оскільки чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок чи компенсацій, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (рішення Європейського суду у справі "Кечко проти України" від 08 листопада 2005 року).

Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2010 року у справі № 21-399во10, від 07 грудня 2012 року у справі №21-977во10, від 03 грудня 2010 року у справі № 21- 44а10).

Така правова позиція підтримана Конституційним Судом України у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року № 20-рп/2004, від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, в яких зазначено про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.

При цьому суд звертає увагу на підвищені гарантії соціальної захищеності осіб, що перебувають на службі в органах внутрішніх справ, з боку держави, що повинні бути реалізованими у комплексі заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби в органах внутрішніх справ, так і після звільнення у запас або відставку.

Вказана правова позиція також узгоджується з правовою позицією, яка викладена Верховним судом України в постанові від 07.03.2018 року по справі №464/5571/16-а.

Також, відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі Чахал проти Об'єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява № 28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Суд вважає, що відповідно до положень частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, слід вийти за межі позовних вимог, та прийняти рішення про стягнення із відповідача на користь позивача суми одноразової грошової допомоги.

Відповідно до положень частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин першої та третьої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 36000, рнокпп НОМЕР_1) до Головного Управління Національної поліції в Полтавській області (вул. Пушкіна, 83, м. Полтава, 36000, ) про зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного Управління Національної поліції в Полтавській області щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в разі втрати працездатності в термін, встановлений Порядком та умовами виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, які затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.01.2016 №4.

Стягнути з Головного Управління Національної поліції в Полтавській області (вул. Пушкіна, 83, м. Полтава, 36000, ) одноразову грошову допомогу в разі втрати працездатності в розмірі 144000,00 (сто сорок чотири тисячі) грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_3