Справа № 826/20259/16
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2018-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Судді-доповідача - Троян Н.М.,

суддів - Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В.,

за участю секретаря - Рейтаровської О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу громадянки Сомалі ОСОБА_4, яка дії в своїх інтересах та інтересах своєї малолітньої дитини ОСОБА_5 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 травня 2018 року у справі за адміністративним позовом громадянки Сомалі ОСОБА_4, яка дії в своїх інтересах та інтересах своєї малолітньої дитини ОСОБА_5 до Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

1) визнати неправомірним та скасувати Наказ Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві №471 від 31 серпня 2016 року, відповідно до якого видано Повідомлення №200 від 31 серпня 2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Сомалі ОСОБА_4 та її малолітньої дитини ОСОБА_5.

2) визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №62-16 від 22 листопада 2016 року про відхилення скарги громадянки Сомалі ОСОБА_4 на рішення Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання громадянки Сомалі ОСОБА_4 та її малолітньої дитини ОСОБА_5 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

3) зобов'язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянки Сомалі ОСОБА_4 про визнання її самої та її малолітньої дитини ОСОБА_5 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з очевидною необґрунтованістю заяви, а саме через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування щодо неї смертної кари, або виконання вироку про і смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 травня 2018 року у задоволенні адміністративного позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд скасувати рішення ат прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Зокрема, апелянт посилався на те, що шукач притулку не повинен щось доводити, а замість того він має право обґрунтувати свої звернення.

При цьому, суд першої інстанції не досліджував інформацію про країну походження, надану інформацію з Інтернет-ресурсів та звіти міжнародних організацій.

Позивач, у разі повернення до Сомалі, може бути підданий тортурам, арештований чи навіть вбитий, тому позивач має об'єктивні причини побоюватись за своє життя та здоров'я у зв'язку з ситуацією постійної загрози терористичних актів, а також систематичними порушеннями прав людини в країні його походження.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем вказано, що у заяві-анкеті від 10.08.2016 позивач зазначила, що вона разом з її чоловіком з різних кланів, що за їх законами заборонено, відтак остання вважає, що сім'я чоловіка буде їх переслідувати.

При цьому, згідно протоколів співбесід громадянка Сомалі ОСОБА_4 вже зазначала, що Сомалі дуже бідна країна і вона хотіла поїхати до більш розвиненої країни.

Так, країну походження позивач покинула у 2011 році на автомобілі до Ефіопії.

У 2014 році вона разом з чоловіком вибула літаком до м. Москви (Російська Федерація) та в подальшому на автомобілі прибула до міста Одеси (Україна).

Відтак, позивач не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки вона перебувала у третіх безпечних країнах - Ефіопії та Російській Федерації.

Крім того, з відкритих джерел Інтернету з'ясовано, що ситуація в Сомалі покращується, уряду вдається тримати ситуацію під контролем, а зони конфлікту є локалізованими.

Таким чином, позивач, звернувшись до органу міграційної служби України, має на меті лише легалізацію на території України, а не отримання захисту.

Згідно з частиною другою статті 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки учасники справи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, громадянка Сомалі ОСОБА_4, маючи обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини і переслідувань з боку терористичного угрупування Аль-Шабааб, не може повернутися до країни походження - Сомалі, звернулась 10.08.2016 до ГУ ДМС України в м. Києві із заявою-анкетою про визнання її та її малолітньої дитини біженцями або особами, які потребують додаткового захисту (а.с. 47-50).

31 серпня 2016 року ГУ ДМС України в м. Києві винесено повідомлення №200 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання неї самої та інтересах своєї малолітньої дитини ОСОБА_5 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту № 200, прийняте на підставі наказу від 31.08.2016 № 471 (а.с. 11).

Вказану відмову мотивовано необґрунтованістю поданої заяви, а саме через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування щодо неї смертної кари, або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, 07.09.2016 позивач звернулась зі скаргою до ДМС України.

Однак, повідомленням ДМС України від 09.12.2016 № 283 відхилено скаргу на рішення ГУ ДМС України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення ДМС України від 22.11.2016 (а.с. 10).

Вважаючи порушенням своїх прав з боку відповідача та з метою їх відновлення позивач звернувся за захистом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки у позивача відсутній об'єктивний елемент обґрунтованості побоювань щодо існування загрози її життю, безпеці чи свободі на батьківщині, а звернення до органів Державної міграційної служби мало на меті лише легалізацію перебування позивача разом зі своєю малолітньою дитиною на території України, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На думку колегії суддів позиція суду першої інстанції є вірною з огляду на наступне.

Згідно із статтею 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (текст ратифіковано із заявами та застереженнями 17 липня 1997 року) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Статті 8, 9 Конституції України проголошують, що чинні міжнародні договори України є частиною національного законодавства, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятком, встановленим Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, передбаченому законом (стаття 26 Конституції).

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року N 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно із пунктом 1 та частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з приписами частини п'ятої статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження, і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

У відповідності до частин першої та другої статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 6 Закону № 3671-VI встановлено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Відповідно до частин першої-другої статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина сьома статті 7 Закону № 3671-VI).

Згідно з частиною першою статті 8 Закону № 3671-VI орган міграційної служби, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

За правилами частини четвертої статті 8 Закону № 3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

У відповідності до частин шостої-сьомої статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Згідно з абзацом 4 частини першої статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

При цьому, згідно з частиною восьмою статті 9 Закону №3671-VI, у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатись з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Відповідно до частин одинадцятої та дванадцятої статті 9 Закону №3671-VI, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Згідно з частиною п'ятою статті 10 №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі виявлення помилок або неточностей у відомостях про особу, внесених до рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з письмовим висновком, приймає рішення про їх виправлення та здійснює обмін документів, виданих на підставі такого рішення.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому закономпорядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 №3671-VI).

Відповідно до положень Закону України «Про Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18.03.2004 № 1629-ІV, метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства Європейського Союзу є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Згідно Директиви Європейського Союзу 2004/83/ЄС «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації та статусу громадян третіх країн та осіб без громадянства у якості біженців або як осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту та змісту захисту, який надається» та п. 5 ст. 4 Директиви Європарламенту і Ради GC 2011/95/СС стосовно стандартів для кваліфікації громадян третіх країн чи осіб без громадянства як бенефіціарів міжнародного правового захисту і стосовно єдиного статусу: біженців або для осіб, що мають право на додатковий захист, і стосовно змісту захисту, що надається від 13.12.2011 року, які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини заяви, - є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4, є громадянкою Сомалі, народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Ав Дхігл, за національністю - сомалійка.

Згідно анкетних даних позивач залишила країну громадської залежності у 2011 році легально, прямувала автомобілем з м. Ав Дхігл до Аддіс Абеба (Ефіопія) за національним паспортом; Ефіопію залишила у 2014 року прямувавши до Москви (Російська Федерація) літаком; з Російської Федерації до України потрапила нелегально 06.11.2014 (а.с. 51-55).

Основною причиною звернення за захистом позивач зазначає неможливість повернення до Сомалі з тих причин, що в 2009 році її чоловіка вбили представники Аль-Шабааб, які підозрювали його у співпраці з урядом, а у зв'язку із виїздом у 2011 році до Ефіопії та одруженням з сомалійцем, який є з іншого клану, що є забороненим по законам Сомалі, позивач вважає, що її сім'ю будуть переслідувати.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що 04.12.2014 позивач вже зверталась до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області для оформлення документів щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 66).

Наказом Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області від 16.12.2014 № 235 було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 66-70).

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернулась за захистом до суду, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02.03.2015 по справі № 815/68/15, залишеної без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.06.2015 в задоволенні позову відмовлено.

У подальшому, 25.04.2016 позивач звернулась до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 71).

Наказом ГУ ДМС України в м. Києві від 25.04.2016 № 261 позивачу відмовлено в прийнятті заяви, у зв'язку з однаково викладеними обставинами, як в заяві від 04.12.2014 так і в заяві від 25.04.2016 (а.с. 72).

27 квітня 2016 року позивачем було подано скаргу до ДМС України про скасування наказу ГУ ДМС України в м. Києві від 25.04.2016 № 261.

Рішенням ДМС України від 16.06.2016 № 27-16 задоволено скаргу позивача та скасовано наказ ГУ ДМС України в м. Києві від 25.04.2016 № 261 (підставою для задоволення скарги слугувало те, що ГУ ДМС України в м. Києві не були враховані внесені зміни до законодавства на момент повторного звернення позивача, зокрема Законом України «Про внесення змін до статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» розширено поняття особи, яка потребує додаткового захисту) (а.с. 75-78).

10 серпня 2016 року позивач діючи в своїх інтересах та інтересах своєї малолітньої дитини ОСОБА_5, 2015 року народження, звернулась до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в м. Києві із заявою про визнання її та її малолітньої дитини біженцями або особами, які потребують додаткового захисту (а.с. 81-88).

У заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.08.2016 позивачем вказано причину виїзду з країни походження аналогічну тій причині, що була зазначена нею при розгляді заяви-анкети у 2014 році, за результатами розгляду якої, ГУ ДМС України в Одеській області було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, позивач посилається на зміни в законодавстві, а саме Закону України «Про внесення змін до статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» розширено поняття особи, яка потребує додаткового захисту.

Однак, оскільки позивач зверталася до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою 04.12.2014, тобто після набрання зазначеним законом чинності, а відтак, наказ Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області від 16.12.2014 № 235 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту був прийнятий з урахуванням зазначених змін в законодавстві.

Крім того, зазначені зміни були враховані судами під час розгляду адміністративної справи № 815/68/15 щодо правомірності зазначеного наказу.

Частиною четвертою ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з п. 22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №3 від 16 березня 2012 року «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

У відповідності до Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону № 3671-VI, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Слід відзначити, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання - є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Термін «побоювання» означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

У цілому, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування є лише припущенням, яке має об'єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

З матеріалів справи вбачається, що основною причиною виїзду позивача з країни постійного проживання позивачем вказано, що Сомалі є дуже бідною країною, та відсутність грошей, роботи у позивача.

Разом з тим, з наданої позивачем інформації не вбачається підстав щодо загрози їх життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо них смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, відтак обставини, на які посилається позивач як на підставу для визнання його особа, яка потребує додаткового захисту, відсутні.

При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, позивач, до приїзду в Україну перебувала на території третіх безпечних країн і мала нагоду звернутися щодо отримання відповідного статусу до органів державної влади цих країн.

Посилання апелянта на те, що у країні походження Сомалі наявна небезпека для неї у разі повернення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки з відкритих джерел мережі Інтернет вбачається, що ситуація і Сомалі покращується, уряду вдається тримати ситуацію пеід контролем, а зони конфлікту є локалізованими, при цьому позивач звернувся до органу міграційної служби маючи на меті лише легалізацію на території України, а не отримання захисту.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність у позивача об'єктивного елементу обґрунтованості побоювань щодо існування загрози її життю, безпеці чи свободі на батьківщині, а звернення до органів Державної міграційної служби мало на меті лише легалізацію перебування позивача разом зі своєю малолітньою дитиною на території України, тому у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

З огляду на викладені обставини, за результатами розгляду апеляційної скарги, з урахуванням наведених норм права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанцій є законним та обгрунтованим, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; в ньому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними.

Згідно з частинами першою-третьою ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 242, 243, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу громадянки Сомалі ОСОБА_4, яка дії в своїх інтересах та інтересах своєї малолітньої дитини ОСОБА_5 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 травня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Н.М. Троян

Судді: Є.І. Мєзєнцев

В.В. Файдюк

Повний текст виготовлено: 16 серпня 2018 року.