Справа № 826/6054/17
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2018-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 серпня 2018 року № 826/6054/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді: Мазур А.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом: Публічного акціонерного товариства «УХЛ-МАШ»

до Київського міського центру зайнятості

про скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Публічне акціонерне товариство «УХЛ-МАШ» з позовом до Київського міського центру зайнятості, в якому просить суд скасувати рішення Київського міського центру зайнятості від 13.12.2016 №2 про стягнення простроченої заборгованості зі сплати страхових внесків, у тому числі донарахованих сум страхових внесків (недоїмки) пені та штрафу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.05.2017 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.12.2016 відповідачем було прийнято рішення №2, яким з позивача стягується заборгованість зі сплати страхових внесків (недоїмки) у розмірі 2 997, 84 грн., пені - 1 275, 94 грн. та штрафу - 141 159, 44 грн. Непогоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до відповідача із скаргою про перегляд рішення №2. Рішенням від 02.02.2017 №19-1075 у задоволенні скарги було відмовлено, у зв'язку з чим, з метою досудового врегулювання спору, позивач подав скаргу до Державної служби зайнятості, яка своїм листом від 28.03.2017 по суті скаргу не розглянула та повідомила про те, що Київський міський центр зайнятості звернувся із позовом до суду. У зв'язку із вищевикладеними обставинами, позивач просить скасувати рішення в судовому порядку.

Відповідач проти задоволення вказаного позову заперечив, зазначивши, що акт на підставі якого було прийнято спірне рішення, був винесений за результатами планової перевірки, якою встановлено порушення позивачем п. 2 ч. 2 ст. 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Крім того, відповідач зазначає, що позивач скористався правом на оскарження спірного рішення, згідно вимог п. 7.5 Інструкції про порядок обчислення і сплати внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття та обліку їх надходження до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття та в межах строків отримав відповідь на скаргу, якою йому було відмовлено в її задоволенні, а відтак рішення є законним.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, дослідивши заперечення відповідача, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

В період з 23.11.2016 до 29.11.2016 на підставі направлення від 23.11.2016, виданого Голосіївським районним центром зайнятості, заступником начальника відділу розслідування страхових випадків Волошенюк Г.В. проведена планова документальна перевірка Приватного акціонерного товариства «УХЛ-МАШ» з питань дотримання вимог законодавства щодо правильності нарахування та своєчасної сплати внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття за період з 01.01.2000 до 31.12.2010

За результатами перевірки складений Акт від 29.11.2016 №102, яким виявлено приховування суми виплат, на які нараховуються страхові внески на суму 141 159, 44 грн.

13.12.2016 Київським міським центром зайнятості на основі вказаного акту було винесено рішення №2 про стягнення простроченої заборгованості зі сплати страхових внесків, у тому числі донарахованих сум страхових внесків (недоїмки) пені та штрафу у розмірі 2 997, 84 грн., пені в розмірі 1 275, 94 грн. та штрафу у розмірі 141 159, 44 грн.

26.12.2016 не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся із скаргою №3471 до Київського міського центру зайнятості, який листом від 02.02.2017 №19-1075 повідомив, що прихований за договором дарування дохід за своїми ознаками є заробітною платою працівникам підприємства і не може розцінюватися як додаткове благо, у зв'язку з чим у задоволенні скарги було відмовлено.

09.02.2017 позивач звернувся до Київського міського центру зайнятості із повідомленням №495 про нікчемність рішення Київського міського центру зайнятості від 02.02.2017 №19-1075, оскільки останнє прийняте із пропущенням строку розгляду скарги.

Як вбачається із наявного в матеріалах справи опису вкладення до цінного листа, 09.02.2017 позивач направив до державної служби зайнятості скаргу про перегляд рішення Київського міського центру зайнятості від 13.12.2016 №2 та від 02.02.2017 №19-1075.

Зі слів позивача, листом Державної служби зайнятості Міністерства соціальної політики України від 28.03.2017 повідомлено останнього, що Київським міським центром зайнятості подано до Окружного адміністративного суду м. Києва позов про стягнення з Приватного акціонерного товариства «УХЛ-МАШ» коштів в сумі 16 533, 22 грн., скарга по суті не розглядалася.

У зв'язку з викладеними обставинами, позивач вважає рішення Київського міського центру зайнятості від 02.02.2017 №19-1075 нікчемним в силу закону, а рішення від 13.12.2016 №2 про стягнення простроченої заборгованості зі сплати страхових внесків, у тому числі донарахованих сум страхових внесків (недоїмки) пені та штрафу просить скасувати, як протиправне.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Правові, фінансові та організаційні відносини у сфері загальнообов'язкового державного страхування на випадок безробіття врегульовані Конституцією України, Податковим кодексом України, Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття від 02.03.2000р. № 1533 , Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне, соціальне страхування» та Інструкцією "Про порядок обчислення і сплати внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття і обліку їх надходжень до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття", затвердженою Наказом Міністерства праці і соціальної політики України №339 від 18.12.2000., Iнструкцiї зi статиcтики заробiтної плати, затвердженої наказом Держкомстату України вiд 13.01.2004 р. № 5.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Статтею 1 Закону № 1533 визначено, що загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Згідно ст. 1 Закону № 1533 страхові внески - кошти відрахувань на страхування на випадок безробіття, сплачені згідно із законодавством, що діяло до набрання чинності Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" кошти єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, спрямовані на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття відповідно до пропорцій, визначених законом

Статтею 4 Закону № 1533 визначено, що страхуванню на випадок безробіття підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), включаючи тих,

які проходять альтернативну (невійськову) службу, цивільно-правового договору чи на інших підставах, передбачених законом, військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової служби) та інші особи, які проходять службу та отримують грошове забезпечення (далі - військовослужбовці), особи, які провадять незалежну професійну діяльність, фізичні особи - підприємці, члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах.

Інструкцією №339 передбачено, що страхувальники - роботодавці, застраховані особи, фізичні особи - підприємці та інші особи (включаючи юридичних осіб), які використовують працю фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру, які відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття"сплачують страхові внески.

Таким чином, з вищевказаного вбачається, що Публічне акціонерне товариство «ПАТ «УХЛ - МАШ», як роботодавець є страхувальником на якого покладений обов'язок щодо сплати страхових платежів за своїх працівників.

Як вбачається із письмових пояснень позивача, останній дійсно здійснював подарунки працівникам, що також підтверджується наявними в матеріалах справи наказами про підготовку до святкових заходів, списками осіб на видачу подарунків до свят, актами списання, однак, позивач стверджує, що суми, витрачені на подарунки працівникам є додатковим благом, яке не входить до фонду заробітної плати. На думку позивача, витрати на подарунки працівників за своєю правовою природою мають інше походження, а відтак - інший порядок обліку та оподаткування, що в свою чергу не було враховано при здійсненні перевірки посадовою особою Київського міського центру зайнятості.

Відповідач, у свою чергу зазначив, що до правовідносин, які склалися слід застосовувати положення пункту 5.1. статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (який втратив чинність, але був чинним на момент спірних правовідносин», згідно якого валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності та положення пункту 5.6.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», а саме: урахуванням норм пункту 5.3 цієї статті до складу валових витрат платника податку відносяться витрати на оплату

праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на виплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат, виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій,

заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на виплату авторських винагород та виплат за виконання робіт (послуг), згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-які інші виплати в грошовій або натуральній формі, встановлені за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами закону, що регулює питання оподаткування доходів фізичних осіб (законодавства, що встановлює правила оподаткування прибутковим

податком з громадян), однак суд не може погодитися на вказані висновки та посилання, з огляду на наступне.

Частиною 3 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відтак, суд не приймає до уваги посилання відповідача на основи Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», який втратив чинність від 01.01.2013 і на момент проведення планової перевірки підприємства (з 23.11.2016 до 29.11.2016) не мав юридичної сили, а відтак не міг застосовуватися останнім до спірних правовідносин.

Матеріалами справи та поясненнями позивача підтверджується, що позивач здійснював покупку подарунків, сплачуючи ПДВ, що в подальшому відображалося, як витрати в податкових накладних.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

З вищевказаного вбачається, що витрати позивача на подарунки в натуральній формі працівникам відносяться до господарських витрат підприємства, спрямованих на одноразове заохочення, не пов'язане з конкретними результатами праці.

На думку відповідача вказані витрати, а також витрати на матеріальну допомогу працівникам є об'єктами нарахування страхових внесків, відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», які були приховані та не сплачені позивачем до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Пунктом 1 статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» визначено, що єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Отже, базою нарахування єдиного внеску для роботодавців є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці».

Так, положеннями статті 2 Закону України «Про оплату праці» закріплено, що до структури заробітної плати входить: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Розширений склад виплат, що входять до фонду заробітної плати, передбачений 2 Розділом Інструкції від 13.01.2004 № 5, який визначає, що до заохочувальних та компенсаційних виплат включаються винагороди та премії, які мають одноразовий характер, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. До них належать: одноразові заохочення, не пов'язані з конкретними результатами праці (наприклад, до ювілейних та пам'ятних дат, як у грошовій, так і натуральній формі).

Таким чином, одноразові заохочення у вигляді матеріальної допомоги працівникам та подарунки у натуральній формі входять до складу компенсаційних виплат, які за своєю правовою природою входять до структури заробітної плати, а відтак є об'єктом оподаткування єдиним внеском.

Дане також підтверджується Переліком виплат видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.12. 2010 N 1170, який серед іншого не звільняє роботодавців від сплати єдиного внеску за подарунки та матеріальну допомогу працівникам.

Пунктом 14 вказаного Переліку передбачено, що не нараховується єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування матеріальна допомога разового характеру, що надається окремим працівникам у зв'язку із сімейними обставинами, на оплату лікування, оздоровлення дітей, поховання.

З доданих позивачем документів, суд позбавлений можливості встановити вид допомоги, яка надавалася працівникам, однак згідно висновку акту перевірки вбачається, що матеріальна допомога носила не разовий характер, оскільки виплачувалася у 2002, 2004, 2005 роках. Окрім того, з акту перевірки слідує, що допомога виплачувалася не окремим, а всім працівникам, а тому положення п. 14 Переліку не застосовуються до даних правовідносин.

Отже, суд приходить до висновку, що при нарахуванні страхових внесків на матеріальну допомогу та заохочувальних подарунків має бути застосована саме стаття 2 Інструкції від 13.01.2004 № 5, а вказані витрати є такими, що обкладаються, у тому числі, страховими внесками на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Крім того, суд не приймає посилання позивача, що доходи у вигляді дарунка, нараховані (виплачені, надані) платнику податку юридичною особою або фізичною особою - підприємцем, оподатковуються на загальних підставах, передбачених цим розділом для оподаткування додаткового блага, оскільки пункт 174.6 статті 174 в редакції Закону № 1910-VIII від 23.02.2017 - застосовується до доходів, отриманих починаючи з 01.01. 2017 платником податків у вигляді спадщини/дарунка, а відтак оподаткування на загальних підставах не може бути застосовано до відносин, що виникли до набрання чинності даної норми.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач не довів протиправність рішення Київського міського центру зайнятості, а тому воно є таким, що прийняте в межах компетенції органу державної влади та з урахуванням вимог чинного Законодавства.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «УХЛ-МАШ» не підлягають задоволенню.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 4 5, 9, 12, 77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «УХЛ-МАШ» відмовити повністю.

Витрати покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.С. Мазур