Справа № 0940/1506/18
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2018-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження

в частині позовних вимог

"23" серпня 2018 р. справа № 0940/1506/18

м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Чуприна О.В., розглянувши матеріали адміністративного позову кредитора, акціонера ВАТ "Пресмаш" ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області, Державної фіскальної служби України про визнання протиправними та неправомірними дії службових осіб Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області, слідчих Довбня О.В., Дробіняк М.І., службових осіб Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області Фролова О.В., Мельника Р.Я., Бабій Т.С., Ковтун Н.О., Воришко М.В., Базавляк В.М., посадових осіб Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області Столярик І.М., Глушпенко В.М., Панасюка Р.М., службових осіб Державної фіскальної служби України Білана С., Солодченко С., -

В С Т А Н О В И В:

Кредитор, акціонер ВАТ "Пресмаш" ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1) 21.08.2018 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області (надалі по тексту також - відповідач, ГУ ДФС в області), Державної фіскальної служби України (надалі по тексту також - другий відповідач, ДФС України) про визнання протиправними та неправомірними дії службових осіб ГУ ДФС в області, слідчих Довбня О.В., Дробіняк М.І., службових осіб Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області (надалі по тексту також - ДПІ у м. Івано-Франківську ГУ ДФС України в області) Фролова О.В., Мельника Р.Я., Бабій Т.С., Ковтун Н.О., Воришко М.В., Базавляк В.М., посадових осіб ГУ ДФС в області Столярик І.М., Глушпенко В.М., Панасюка Р.М., службових осіб ДФС України Білана С., Солодченко С.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач як фізична особа і колишній голова правління ВАТ "Пресмаш", на час подання позову, являється акціонером ВАТ "Пресмаш", одним із кредиторів в процедурі ліквідації ВАТ "Пресмаш" по справі №909/1056/15. В наслідок рейдерського захоплення акціонерного товариства і протиправних дій окремих слідчих слідчого відділу Держаної податкової служби в Івано-Франківської області (надалі по тексту також - СВ ДПС в області) в період 2008-2017 років фінансова діяльність колись успішного акціонерне товариство дійшла до стадії ліквідації в процесі банкрутства. Неправомірні та протиправні, як вважає позивача, дії слідчих Довбня О.В., Дробіняк М.І. стали наслідком безпідставного винесення постанов про порушення кримінальних справ №№326320, 332214 і кримінального провадження №00047 за різними епізодами і статтями Кримінального кодексу України (надалі по тексту також - КК України) щодо службових осіб товариства, в тому числі ОСОБА_1, незаконного обрання запобіжних заходів, відсторонення позивача від посади голови правління, проведення неодноразових обшуків, пред'явлення обвинувачення тощо. За наслідками судового розгляду спочатку вказані кримінальні справи в 2014 році судом були направлені на додаткове розслідування, а в подальшому в вересні 2017 року закрито на досудовому слідстві взагалі. Такі протиправні дії і рішення (постанови) слідчих призвели, як вважає позивач, до допуску на підприємство осіб, які створили умови штучного (фіктивного) доведення товариства до банкрутства, виникнення заборгованості по виплаті працівникам заробітної плати, по сплаті обов'язкових податків, зборів і єдиного внеску на загальнообов'язкове пенсійне страхування, заборгованості перед різними суб'єктами господарювання тощо, в наслідок чого Господарським судом Івано-Франківської області порушено провадження про банкрутство №909/1056/15.

Із посиланням на статтю 303 Кримінального процесуального кодексу України (надалі по тексту також - КПК України) позивач зазначає, що вказаний процесуальний закон не передбачає оскарження дій слідчого в кримінальному процесі при закритті справи на досудовому розслідуванні, а тому слідчий у спірних правовідносинах виступає як посадова особа суб'єкта владних повноважень.

Вирішуючи питання про наявність підстав для відкриття провадження в адміністративній справі за вказаною частиною позовних вимог ОСОБА_1 слід виходити із наступних підстав і мотивів.

Пунктом 4 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту також - КАС України) встановлено, що суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (надалі по тексту також - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини (надалі по тексту також - ЄСПЛ) у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" указав, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "суд, встановлений законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, "встановленим законом".

Відповідно до частини 1 статті 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Відповідно до пункту 10 частини 1 статті 3 КПУ України кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв'язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Частиною 1 статті 24 КПК України визначено, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Кримінально процесуальний кодекс України містить Главу 26, яка визначає порядок оскарження рішень дій чи бездіяльності під час досудового розслідування, в тому числі органів досудового розслідування та прокурорів.

Відповідно до частини 1 статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора бездіяльність слідчого, прокурора: 1) бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов'язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування; 2) рішення слідчого, прокурора про зупинення досудового розслідування - потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження; 3) рішення слідчого про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником; 4) рішення прокурора про закриття кримінального провадження та/або провадження щодо юридичної особи - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження; 5) рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим - особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою; 6) рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора при застосуванні заходів безпеки - особами, до яких можуть бути застосовані заходи безпеки, передбачені законом; 7) рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій - особою, якій відмовлено у задоволенні клопотання, її представником, законним представником чи захисником; 8) рішення слідчого, прокурора про зміну порядку досудового розслідування та продовження його згідно з правилами, передбаченими Главою 39 цього Кодексу, - підозрюваним, його захисником чи законним представником, потерпілим, його представником чи законним представником; 9-1) рішення прокурора про відмову в задоволенні скарги на недотримання розумних строків слідчим, прокурором під час досудового розслідування - особою, якій відмовлено у задоволенні скарги, її представником, законним представником чи захисником; 10) повідомлення слідчого, прокурора про підозру після спливу одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку або двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом - підозрюваним, його захисником чи законним представником.

Частиною 2 статті 303 КПК України встановлено, що скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу.

За змістом частини 1 статті 306 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.

В контексті вказаного варто відзначити, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року за № 6-рп/2001 правосуддя України здійснюється шляхом розгляду і вирішення справ по спорах відповідно до процесуального законодавства України.

Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської.

Враховуючи вищевикладене та положення чинного законодавства України, суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах між ОСОБА_1 і слідчими СВ ДПС в області Довбня О.В., Дробіняк М.І. немає відносин влади і підпорядкування в розумінні КАС України, оскільки такі слідчі, розслідуючи кримінальні справи №№326320, 332214 і кримінальне провадження №00047, не здійснювали владних управлінських функцій відносно позивача, а керувався вимогами кримінально-процесуального законодавства України.

Щодо посилання позивача на неможливість оскарження таких дій слідчого в кримінальних справах після їх закриття, то суд вважає такі доводи в силу вище вказаного є безпідставним, в тому числі відповідач не надав суду доказів не можливості вирішення даного спору саме за правилами КПК України, чи відмови загальним місцевим судом приймати до розгляду такий позов.

Своєчасне не оскарження зацікавленою особою дій чи постанов слідчого під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, на переконання суду, не може в подальшому змінити підсудність справи за вимогами про визнання їх протиправними чи неправомірними, в тому числі після закриття кримінального провадження.

Таким чином, суд вважає за необхідне зазначити, що спірні правовідносини не мають ознак публічно-правових відносин, оскільки є кримінально-правовими відносинами.

Відповідно, оскарження дії чи бездіяльності слідчого, який проводив досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснюється у порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України.

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 14 грудня 2011 року у справі №19-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини 2 статті 2, пункту 2 частини 3 статті 17 КАС України, частини 3 статті 110, частини 2 статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що відносини, які виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності, правовідносини у сфері охорони право і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. В цьому ж рішенні Конституційний Суд наголосив, що здійснюючи перевірку заяв і повідомлень про злочини, прокурор, слідчий, орган дізнання вдаються до тих же способів і прийомів, що й під час збирання доказів у кримінальній справі. Отже, правовідносини, що мають місце під час розгляду заяв про злочини, за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними. Тому перевірка скарг на рішення, дії чи бездіяльність вказаних суб'єктів владних повноважень має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у кримінальній справі, тобто судом із розгляду кримінальних справ.

Аналізуючи положення вище згаданих норм, та враховуючи вимоги, наведені у статті 6 Конвенції, Верховний Суд України неодноразово, в тому числі в постановах від 24 квітня 2012 року (справа №21-989во10), від 16 вересня 2015 року (справа №21-1666а15), вказував на те, що спори, які стосуються перевірки правомірності дій (рішень) правоохоронних органів, вчинених (прийнятих) при досудовому розслідуванні, не відноситься до юрисдикції адміністративних судів.

Більше того, аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 червня 2018 року у справі №826/13340/15 (провадження №11-317апп18).

В силу вимог частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, при визначенні юрисдикцій у випадку оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень має значення, в тому числі, і предмет спору. У разі, коли він виник чи пов'язаний з кримінальним провадженням, то на такі правовідносини юрисдикція адміністративних судів не поширюється.

Враховуючи викладене, суд вважає заявлені ОСОБА_1 в порядку адміністративного судочинства частину позовних вимог до слідчих Довбня О.В., Дробіняк М.І. такими, які не є адміністративними, оскільки такі вимоги не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, тобто між даними особами не існує публічно-правового спору, що в свою чергу виключає його розгляд за правилами адміністративного судочинства.

Зазначене обумовлює висновок, що компетентним національним судом, до юрисдикції якого належить розгляд заявлених ОСОБА_1 частини вимог, є суд, який спеціалізується на розгляді кримінальних справ.

Суд, на виконання вимог частини 6 статті 170 КАС України, зазначає, що позовні вимоги про визнання протиправними та неправомірними дії службових осіб Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області, слідчих Довбня О.В., Дробіняк М.І., є кримінально-правовими та розглядаються місцевим судом за правилами Кримінального процесуального кодексу України.

В даному позові ОСОБА_1 також зазначає, що в процесі банкрутства в процедурах санації і ліквідації було створено Комітет кредиторів ВАТ "Пресмаш", одним із членів (кредиторів) яких визначено ДПІ у м. Івано-Франківську ГУ ДФС в області, представниками від якого в період з 2015 року по даний час перебували і є Фролов О.В., Мельник Р.Я., Бабій Т.С., Ковтун Н.О., Воришко М.В. Вказані службові особи як представники кредитора у Комітеті кредиторів ВАТ "Пресмаш" окремо і в роботі комітету постійно та систематично, на переконання позивача, не здійснювали належним чином свої обов'язки, що призвело до погіршення фінансового становища товариства та відсутності відновлення платоспроможності підприємства. Зокрема, такі дії виразилися у: безпідставній відмові в реалізації частини бувшого у використанні обладнання товариства з метою погашення заборгованості; не вчинення жодних дій щодо оцінки і реалізації майна, за рахунок якого можна було б зменшити заборгованість; не розгляді і безпідставному відхилення письмових заяв, ініціатив, пропозицій і Мирової угоди ОСОБА_1, інших кредиторів ПП "Вестхім", ТзОВ "Фірма "Хімтехнопласт", скерованих до арбітражного керуючого (як керуючого санацією і ліквідатора) та до Комітету кредиторів, які були спрямовані на визначення інвестора із його Планом заходів в процесі санації, а також припинення банкрутства шляхом примирення; притриманні обладнання товариства для його реалізації; не припиненні протиправних дій арбітражних керуючих; не грамотному розробленні арбітражними керуючими Плану санації, який би мав відновити розвиток підприємства; потуранні в неналежній роботі арбітражних керуючих; не вирішенні питання щодо відшкодування збитків заподіяних діяльністю арбітражного керуючого; не вирішенні питання щодо забезпечення охорони майна товариства, а також великої кількості питань внесених кредиторами на розгляд Комітету кредиторів. Таку протиправну бездіяльність і неправомірні дії зазначені представники вчиняли на кожному засіданні Комітету кредиторів товариства, в тому числі 19.07.2016, 24.10.2016, 07.12.2016, 12.05.2017, 15.09.2017, 23.11.2017, 16.01.2018, 01.03.2018, 10.05.2018. В період з 08.02.2017 представники Фролов О.В., Мельник Р.Я., Бабій Т.С., Ковтун Н.О., Воришко М.В. без визнання судом кредиторських вимог ДПІ у м. Івано-Франківську ГУ ДФС в області в реєстрі вимог кредиторів, і відповідного обчислення кількості голосів для визначення результатів голосування, 12.05.2017, 15.09.2017, 23.11.2017, 16.01.2018, 01.03.2018, 10.05.2018 незаконно, як вважає позивач, проводили головування на засіданнях Комітетів кредиторів "Пресмаш", присвоївши переважаючі 6112 голоси. Кожний раз Фролов О.В., Мельник Р.Я., Бабій Т.С., Ковтун Н.О., Воришко М.В., голосуючи на засіданнях Комітету кредиторів не на користь відновлення платоспроможності товариства, порушували права інших кредиторів на участь у процесі банкрутства шляхом реалізації своїх прав через збори (комітет) кредиторів. В процесі санації і ліквідації таким протиправним діям представників кредитора (ДПІ у м. Івано-Франківську ГУ ДФС в області) сприяли арбітражні керуючі Стадник А.Л. і Слідзьона Н.П., які не розробили належний План санації, а їхня діяльність призвела до повного зупинення виробництва та нарощування заборгованості.

Все вищевказане, як вважає позивач, порушує його майнові права акціонера, оскільки при збільшенні збитків, пропорційно зменшується вартість майна яким володіють акціонери згідно частки статутного фонду. Позивач має намір виступити інвестором у процесі банкрутства і погасити усю заборгованість. В свою чергу, бездіяльність посадових осіб відповідача є протиправною, яка виразилася в зриванні зборів кредиторів, зборів комітету кредиторів, безпідставному введені процедури ліквідації, нарощування боргів при тому, що активи товариства переважають пасиви в значно більше разів, наслідком чого є знищення підприємства, утворення збитків акціонерів і державі.

Позивач вважає, що Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" не передбачено можливість оскарження в господарському суді дій (бездіяльності) інших учасників в процесі банкрутства - кредиторів. Відтак, у зв'язку із тим, що Фролов О.В., Мельник Р.Я., Бабій Т.С., Ковтун Н.О., Воришко М.В. є відповідно до Закону України "Про державну службу" державними службовцями, то в розумінні КАС України їх дії та бездіяльність підлягає оскарженню як посадових осіб суб'єкта владних повноважень.

Вирішуючи питання про наявність підстав для відкриття провадження в адміністративній справі за вказаною частиною позовних вимог ОСОБА_1 слід виходити із наступних таких мотивів.

Як вже зазначено стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов'язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред'являється особі.

Однією із закріплених у наведеній нормі гарантій справедливого судочинства є доступ до суду, що передбачає можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Забезпечення такого права в національному законодавстві випливає з положень Конституції України.

Так, частиною 2 статті 55 Основного Закону передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із частиною 3 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Реалізація права на суд залежить як від інституційних та організаційних чинників, так і від особливостей здійснення окремих судових процедур.

Європейський суд з прав людини, практика якого є своєрідним механізмом, яка дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію, неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду, хоч остаточне рішення про те, чи було дотримано вимог Конвенції, має виносити Суд. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або настільки, що це вже спотворює саму суть цього права (пункт 44 рішення Суду у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Аадам ІІ проти Німеччини").

Як і у випадку із вимогами позивача до слідчих, слід в черговий раз звернути увагу на іншу складову закріпленого у статті 6 Конвенції - вимогу щодо законності суду, тобто суду, встановленого законом. Це поняття включає організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції) складову. Порушення під час визначення юрисдикції суду безумовно призводить до порушення права на справедливий суд.

Відповідно до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Таким чином, повноваження кожного органу законодавчої, виконавчої та судової влади не є безмежними, а визначаються Конституцією та законами України. Отже, суди не мають права розглядати вимоги, які не належать до їх юрисдикції, визначеної законом.

У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (стаття 55 Конституції України).

Стаття 2 КАС України завданням адміністративного судочинства визначала справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Пунктами 1 і 2 частини 1 статті 4 КАС України адміністративною справою визначено переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи;

Згідно із пунктом 3 частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити, серед іншого, про їх захист шляхом визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними.

За правилами пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 статті 19 КАС України).

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснювала публічно-владні управлінські функції і спір виник у зв'язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 4 КАС України суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Безумовною характеристикою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Як встановлено із змісту позову ОСОБА_1 предметом захисту є порушенні саме майнові права та законні інтереси позивача як акціонера, оскільки при збільшенні збитків, пропорційно зменшується вартість майна, яким володіють акціонери згідно частки статутного фонду; акціонер (позивач) одночасно являється кредитором ВАТ "Пресмаш" та має намір виступити інвестором, погасити кредиторську заборгованість, приймати участь у плані санації. Вказане свідчить, що даний спір має приватноправовий характер, оскільки він обумовлений порушенням чи загрозою порушення приватного права позивача як акціонера і кредитора товариства, яке підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, а розгляд такого спору встановлений іншим порядком судового провадження.

Так, відповідно до пункту 8 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України (надалі по тексту також - ГПК України) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із справами про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство.

Судочинство в господарських судах здійснюється, серед іншого, відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (частина 1 статті 3 ГПК України).

Відповідно до частини 6 статті 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Для вирішення питання щодо поширення юрисдикції адміністративного суду на цю справу слід з'ясувати наявність у діях службових осіб ДПІ у м. Івано-Франківську ГУ ДФС в області Фролова О.В., Мельника Р.Я., Бабій Т.С., Ковтун Н.О., Воришко М.В. повноважень на здійснення публічно-владних управлінських функцій як представників одного з кредиторів Комітету кредиторів в процесі санації і ліквідації ВАТ "Пресмаш", а також характер діянь, які суд має ревізувати згідно з вимогами позивача. При цьому слід врахувати таке.

За змістом абзацу 2 частини 1 статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (надалі по тексту також - Закон №2343-ХІІ) банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури.

Арбітражний керуючий - фізична особа, призначена господарським судом у встановленому порядку в справі про банкрутство як розпорядник майна, керуючий санацією або ліквідатор з числа осіб, які отримали відповідне свідоцтво і внесені до Єдиного реєстру арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) України (абзац 1 частини 1 статті 1 Закону №2343-ХІІ).

Кредитор - юридична або фізична особа, а також органи доходів і зборів та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких забезпечені заставою майна боржника (майнового поручителя) (абзац 8 частини 1 статті 1 Закону №2343-ХІІ).

За змістом вимог частини 6 статті 23 Закону №2343-ХІІ кредитор, вимоги якого визнані боржником чи господарським судом, має право отримувати від розпорядника майна інформацію щодо вимог інших кредиторів, визнаних боржником та розпорядником майна. Такий кредитор може подати розпоряднику майна, боржнику та суду заперечення щодо визнання вимог інших кредиторів.

Заяви з вимогами конкурсних кредиторів або забезпечених кредиторів, у тому числі щодо яких є заперечення боржника чи інших кредиторів, розглядаються господарським судом у попередньому засіданні суду.

Відповідно до частин 3-10 статті 26 Закону №2343-ХІІ збори кредиторів у провадженні у справі про банкрутство скликаються арбітражним керуючим за його ініціативою, за ініціативою комітету кредиторів чи інших кредиторів, сума вимог яких становить не менше ніж третину всіх вимог, внесених до реєстру вимог кредиторів, або за ініціативою однієї третини кількості голосів кредиторів.

Збори кредиторів на вимогу комітету кредиторів або окремих кредиторів скликаються арбітражним керуючим (розпорядником майна, керуючим санацією, ліквідатором) та проводяться протягом двох тижнів з дня надходження письмової вимоги про їх скликання.

Збори кредиторів проводяться за місцезнаходженням боржника.

Конкурсні кредитори мають на зборах кредиторів кількість голосів, пропорційну сумі вимог кредиторів, включених до реєстру вимог кредиторів, та кратну одній тисячі гривень.

До компетенції зборів кредиторів належить прийняття рішення про: визначення кількісного складу та обрання членів комітету кредиторів; дострокове припинення повноважень комітету кредиторів або окремих його членів; схвалення плану санації боржника в процедурі розпорядження майном; інші питання, передбачені цим Законом.

На час дії процедур банкрутства збори кредиторів обирають комітет кредиторів у складі не більше ніж сім осіб.

Вибори комітету кредиторів проводяться відкритим голосуванням більшістю голосів присутніх на зборах кредиторів, визначених відповідно до частини четвертої цієї статті.

Кредитор, що має двадцять п'ять і більше відсотків голосів, автоматично включається до складу комітету кредиторів.

Під час проведення процедур банкрутства інтереси всіх кредиторів представляє комітет кредиторів, утворений відповідно до цього Закону.

Протокольне рішення зборів кредиторів про утворення та склад комітету кредиторів подається до господарського суду.

До компетенції комітету кредиторів належить прийняття рішення про: обрання голови комітету; скликання зборів кредиторів; звернення до господарського суду з клопотанням про відкриття процедури санації, визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури у випадках, передбачених цим Законом; звернення до господарського суду з вимогою про визнання правочинів (договорів) боржника недійсними на будь-якій стадії процедури банкрутства; звернення до господарського суду з клопотанням про призначення арбітражного керуючого (керуючого санацією, ліквідатора), припинення повноважень арбітражного керуючого (керуючого санацією, ліквідатора) та про призначення іншого арбітражного керуючого (керуючого санацією, ліквідатора); підготовку та укладення мирової угоди; схвалення плану санації боржника, змін та доповнень до нього у випадках, передбачених цим Законом; визначення складу майна в разі продажу частини майна у процедурі санації боржника або ліквідації банкрута; внесення пропозицій господарському суду щодо продовження або скорочення строку процедур розпорядження майном боржника чи санації боржника; інші питання, передбачені цим Законом.

Рішення зборів (комітету) кредиторів вважається прийнятим більшістю голосів кредиторів, якщо за нього проголосували присутні на зборах (комітеті) кредитори, кількість голосів яких визначається відповідно до частини четвертої цієї статті.

Проведення зборів кредиторів у зв'язку із зміною реєстру вимог кредиторів або обрання (переобрання) комітету кредиторів у зміненому чи новому складі не можуть бути самостійною підставою для зміни або перегляду попередньо прийнятих зборами або комітетом кредиторів рішень.

Частинами 2, 15 статті 28 Закону №2343-ХІІ визначено, що керуючий санацією боржника призначається господарським судом у порядку, встановленому цим Законом, з числа арбітражних керуючих, якщо інше не передбачено цим Законом.

Керуючий санацією - фізична особа, яка відповідно до рішення господарського суду організовує здійснення процедури санації боржника.

Дії (бездіяльність) керуючого санацією можуть бути оскаржені до господарського суду учасниками справи про банкрутство, права яких порушені такими діями (бездіяльністю).

За змістом абзацу 3 частини 1 статті 29 Закону №2343-ХІІ дії (бездіяльність) уповноважених державних органів щодо погодження плану санації можуть бути оскаржені керуючим санацією до господарського суду у межах провадження справи про банкрутство.

Частинами 1 і 11 статті 41 Закону №2343-ХІІ визначено, що ліквідатор - фізична особа, яка відповідно до судового рішення господарського суду організовує здійснення ліквідаційної процедури боржника, визнаного банкрутом, та забезпечує задоволення вимог кредиторів у встановленому цим Законом порядку.

Дії (бездіяльність) ліквідатора (ліквідаційної комісії) можуть бути оскаржені до господарського суду учасниками справи про банкрутство, права яких порушено такими діями (бездіяльністю).

Як свідчить абзац 2 частини 7 статті 77 Закону №2343-ХІІ дії (бездіяльність) уповноважених державних органів щодо погодження мирової угоди можуть бути оскаржені арбітражним керуючим до господарського суду у межах провадження справи про банкрутство.

Системний аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що здійснення службовими особами ДПІ у м. Івано-Франківську ГУ ДФС в області Фроловим О.В., Мельником Р.Я., Бабій Т.С., Ковтун Н.О., Воришко М.В. у спірних відносинах відповідних повноважень є виконям виключно дій, пов'язаних з представництвом найбільшого кредитора у роботі Комісії кредиторів акціонерного товариства, перебуваючого в процесі банкрутства, а сама по собі процедура є реалізацією за представницьким мандатом функцій кредитора, які не можна охарактеризувати як управлінські.

При цьому, дії Фролова О.В., Мельника Р.Я., Бабій Т.С., Ковтун Н.О., Воришко М.В. є процедурними, а не управлінськими.

Зміст і обсяг прав кредитора, в тому числі його дій у складі Комітету кредиторів обумовлений Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Оскарження в такий спосіб дій (бездіяльності) представника як кредитора у відповідному Комітеті кредиторів має наслідком захист саме приватного і цивільного права іншого учасника в процесі банкрутства підприємства, в тому числі як кредитора. Такий захист, на переконання суду, в інший порядок ніж той, що визначений Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" і ГПК України є порушенням інституту підсудності за відповідними галузями права, і як наслідок права "на суд встановлений законом".

У порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності та не пов'язані зі здійсненням процедури санації чи ліквідації в процесі банкрутства підприємства, результатом якого є відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів.

З приводу аргументів позивача про неможливість оскарження таких дій представників кредитора в порядку господарського судочинства, то суд вважає такі доводи безпідставним, оскільки відповідач не надав суду докази не можливості вирішення даного спору саме за правилами ГПК України.

Отже, у даному випадку, слід дійти висновку про те, що вказана частина позову ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства так як службові особи Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області Фролов О.В., Мельник Р.Я., Бабій Т.С., Ковтун Н.О., Воришко М.В. у спірних правовідносинах не виступають як посадові особи суб'єкта владних повноважень, не реалізують у відношенні до позивача як акціонера чи кредитора владну управлінську функцію, а виступають як уповноважені представники кредитора підприємства, яке перебуває у процесі банкрутства, та обсяг прав і обов'язків якого, як і відносини з даного спору, врегульовані положеннями Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Таким чином, враховуючи положення норм частини 1 статті 19 КАС України, частини 1 статті 20 ГПК України, даний спір має вирішуватися судом за правилами Господарського процесуального кодексу України, а у випадку захисту прав акціонера товариства, в тому числі із урахуванням положень Цивільного кодексу України.

Беручи до уваги такі обставини, дана частина вимог ОСОБА_1 також не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, а має розглядатися за правилами господарського судочинства місцевим господарським судом.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 2, 4, 5, 19, пунктом 1 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя,-

У Х В А Л И В:

Відмовити кредитору, акціонеру ВАТ "Пресмаш" ОСОБА_1 у відкритті провадження у адміністративні справі за позовними вимогами до Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області, Державної фіскальної служби України про визнання протиправними та неправомірними дії службових осіб Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області, слідчих Довбня О.В., Дробіняк М.І.

Відмовити кредитору, акціонеру ВАТ "Пресмаш" ОСОБА_1 у відкритті провадження у адміністративні справі за позовними вимогами до Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області, Державної фіскальної служби України про визнання протиправними та неправомірними дії службових осіб Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області Фролова О.В., Мельника Р.Я., Бабій Т.С., Ковтун Н.О., Воришко М.В.

Роз'яснити кредитору, акціонеру ВАТ "Пресмаш" ОСОБА_1 право на звернення із вказаними вимогами до місцевого загального суду в порядку Кримінального процесуального кодексу України та до місцевого господарського суду в порядку Господарського процесуального кодексу України, Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Ухвала може бути оскарженою в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Згідно до підпункту 15.5 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Суддя /підпис/ Чуприна О.В.