Справа № 826/15678/13-а
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2018-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Арсірій Р.О.,
судді: Кузьменко В.А., Огурцов О.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2018 року Справа № 826/15678/13-а

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Карпушової О.В.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

представника позивача Чернюк О.О.,

представника відповідача Дзюби І.Ю.,

представників третьої особи Нікіфорової І.А., Соловйової М.М.,

Фляшковського В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна група» на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 червня 2018 року у справі

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю

«Інвестиційно-будівельна група»

до Міністерства культури України

про скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна група» (далі - позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Міністерства культури України (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Стрітенський 3/15» про скасування постанови від 23.08.2013 р. щодо застосування фінансової санкцій за порушення законодавства про охорону культурної спадщини у вигляді накладення штрафу в розмірі 170 000,00 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києві від 06 листопада 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2014 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05 листопада 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

04.04.2016 р. позивач звернувся до суду першої інстанції із заявою про перегляд вказаної постанови ОАС м. Києві за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києві від 15 червня 2018 року в задоволенні зазначеної заяви позивача було відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що після розгляду справи судом і виконання рішення суду позивач у відповідь на свій запит від 18.02.2016 р. отримав лист Міністерства культури України від 17.03.2016 р. № 796/10/13-16, в якому роз'яснено порядок оформлення дозволу на проведення земляних робіт у межах відповідної території згідно з наказом Мінкультури від 24.05.2005 р. № 329 та зазначено, що форма дозволу на проведення інших робіт на пам'ятках національного значення не затверджена і такий дозвіл оформлюється письмово у вигляді листа Мінкультури.

Крім того, у своїй заяві позивач зазначає, що під час розгляду справи відповідач приховав факт видачі дозволів на виконання робіт, що видавалися на ім'я Козловського Аркадія Олександровича в 2008 та 2009 роках, а також що 29.01.2010 р. такі дозволи разом зі звітом про дослідження по вул. О. Гончара 17-23 у м. Києві були повернуті до відповідних установ, тому не могли бути у позивача на момент проведення відповідачем перевірки, за результатами якої винесено оскаржувану у цій справі постанову про накладення штрафу.

Також, апелянт наголошує, що дійсно він міг дізнатися про існування наказу Мінкультури від 24.05.2005 р. № 329 під час судового розгляду його справи, але дозволи, вказані в листі Мінкультури, про відсутність яких йдеться в акті перевірки, 29.01.2010 р. були повернуті до Міністерства культури та туризму України, Польового комітету УА НАН України та ГУ культурної спадщини.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що ухвала суду прийнята за неповно встановлених обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить її скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити його заяву, переглянути рішення суду від 06.11.2013 р. за нововиявленими обставинами, скасувати його та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених ним позовних вимог у цій справі.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду - без змін та наголошує на тому, що позивачем не наведено жодної нововиявленої обставини у розумінні КАС України.

У відповіді на зазначений відзив позивач наполягає на тому, що відповідачем не наданого жодного належного та допустимого доказу, який би спростовував та/або підтверджував факти, викладені у відзиві.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, предметом спору у цій справі була постанова Міністерства культури України від 23.08.2013 р. № 02 щодо застосування до позивача фінансової санкцій за порушення ч. 3 ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», а саме здійснення позивачем будівельних робіт на земельній ділянці, яку віднесено до центрального історичного ареалу міста Києва та охоронної зони ансамблю споруд Софійвського собору, без дозволу центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини, тобто Мінкультури.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києві від 06 листопада 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2014 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05 листопада 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

Підставою для відмови в позові стало те, що на земельній ділянці, яку віднесено до центрального історичного ареалу міста Києва та охоронної зони ансамблю споруд Софіївського собору, позивачем здійснювалися будівельні роботи без дозволу центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини.

04.04.2016 р. позивач звернувся до суду першої інстанції із заявою про перегляд вказаної постанови ОАС м. Києві за нововиявленими обставинами.

Заява вмотивована тим, що після розгляду справи судом і виконання рішення суду позивач у відповідь на свій запит від 18.02.2016 р. отримав лист Міністерства культури України від 17.03.2016 р. № 796/10/13-16, в якому роз'яснено порядок оформлення дозволу на проведення земляних робіт у межах відповідної території згідно з наказом Мінкультури від 24.05.2005 р. № 329 та зазначено, що форма дозволу на проведення інших робіт на пам'ятках національного значення не затверджена і такий дозвіл оформлюється письмово у вигляді листа Мінкультури.

Крім того, у своїй заяві позивач посилається на те, що під час розгляду справи відповідач приховав факт видачі дозволів на виконання робіт, що видавалися на ім'я Козловського Аркадія Олександровича в 2008 та 2009 роках, а також що 29.01.2010 р. такі дозволи разом зі звітом про дослідження по вул. О. Гончара 17-23 у м. Києві були повернуті до відповідних установ, тому не могли бути у позивача на момент проведення відповідачем перевірки, за результатами якої винесено оскаржувану у цій справі постанову про накладення штрафу.

З цих підстав заявник просив суд переглянути за нововиявленими обставинами та скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києві від 06 листопада 2013 року та ухвалити рішення про задоволення його позовних вимог.

Судова колегія встановила, що відмовляючи в задоволенні вказаної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено жодної обставини, яка б надавала правові підстави для перегляду рішення суду першої інстанції у цій справі за нововиявленими обставинами, а також з того, що наказ Мінкультури від 24.05.2005 р. № 329 був оприлюднений в Офіційному віснику України 01.07.2005 р. та розміщений у вільному доступі на офіційному сайті Верховної Ради України, а тому позивач мав реальну можливість ознайомитися з ним під час розгляду його справи судом.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України), Законами України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 р. № 1805-III у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1805-ІІІ).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У п. 1 ч. 1, ч.ч. 2, 4, 6 ст. 361 КАС України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Отже, нововиявленою обставиною є юридичний факт, який передбачений нормами права і тягне виникнення, зміну або припинення правовідносин, тобто такий, що має істотне значення для вирішення конкретної справи, існував на момент звернення заявника до суду з позовом і під час розгляду справи судом, але не міг бути відомий ані заявнику, ані суду, що розглядав справу.

Разом з тим, у контексті даного питання категорію «істотного значення» обставини слід розуміти так, що якби така обставина була відома суду при вирішенні справи, то це вплинуло б на висновки суду за результатами вирішення спору.

При цьому, поняття «нововиявлені обставини» необхідно чітко відмежовувати від поняття «нові докази», які виникли після постановлення рішення суду.

Крім того, слід враховувати, що обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, що досліджувалися судом при розгляді справи, не є нововияленою, а таку умову визнання обставин нововиявленими як «не були і не могли бути відомі заявнику на час розгляду справи» необхідно розуміти як двоєдину сукупність, що складається з фактичного незнання особи про певні обставини справи та неможливості про них дізнатися за умови добросовісного виконання своїх обов'язків і належної підготовки до участі в судовому розгляді справи.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що в якості нововиявлених обставин позивач зазначає наказ Мінкультури від 24.05.2005 р. № 329, про існування якого він дізнався з листа відповідача від 17.03.2016 р. № 796/10/13-16 на його запит 18.02.2016 р., дозволи на виконання робіт, що видавалися на ім'я Козловського Аркадія Олександровича в 2008 та 2009 роках, а також те, що 29.01.2010 р. такі дозволи разом зі звітом про дослідження по вул. О. Гончара 17-23 у м. Києві були повернуті до відповідних установ.

Однак, як було правильно встановлено судом першої інстанції, зазначений наказ Мінкультури від 24.05.2005 р. № 329 є нормативно-правовим актом, який був офіційно оприлюднений в Офіційному віснику України 01.07.2005 р. та розміщений на офіційному веб-сайті Верховної Ради України, а отже позивач мав реальну можливість з ним ознайомитися ще на момент вирішення судом даної справи по суті заявлених позовних вимог.

Крім того, позивачем не доведено наявності обставин, з яких він би не мав практичної можливості звернутися з відповідним запитом до Міністерства культури України до 18.02.2016 р., а також не доведено, що він не знав і не міг знати про існування дозволів на виконання робіт, що видавалися на ім'я Козловського Аркадія Олександровича в 2008 та 2009 роках.

При цьому, апеляційний суд встановив, що вказані дозволи видані Державною службою з питань національної культурної спадщини Міністерства культури і туризму України на проведення археологічних розвідок, розкопок, а також досліджень решток життєдіяльності людини, що містяться під земною поверхнею, тобто не є дозвільними документами на виконання будівельних робіт в історичних ареалах міста у розумінні ч. 3 ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», за відсутність яких позивача й було притягнуто до відповідальності постановою Мінкультури, яку він оскаржував у цій справі.

Тобто, ті обставини, на які позивач посилався в суді першої інстанції та в ході апеляційного провадження, окрім вищезазначеного, також й не вплинули б на висновки суду за результатами вирішення даної справи, навіть якщо б вони були відомі суду.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що обставини, на які посилається позивач, не відповідають вимогам ст. 361 КАС України та не є нововиявленим у розумінні чинного адміністративного законодавства, а отже в даному випадку відсутні достатні та необхідні правові підстави для перегляду рішення суду в цій справі за вказаною статтею.

При цьому, ретельно проаналізувавши та перевіривши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, фактично дублюють доводи заяви ТОВ «Інвестиційно-будівельна група» про перегляд рішення суду за ново виявленими обставинами, яка подавалася ним до суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів судом, не ґрунтуються на нормах КАС України та суперечать принципу юридичної визначеності.

Разом з тим, апеляційний суду також враховує висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішеннях від 28.11.1999 р. по справі «Брумареску проти Румунії» та від 24.07.2003 р. по справі «Рябих проти Росії», відповідно до яких одним з основоположних аспектів принципу верховенства права є юридична визначеність, яка передбачає, що в разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, яке набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції повно і правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідно до вимог ст. 242 КАС України.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна група» підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 червня 2018 року - без змін.

При цьому, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна група» залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 червня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України, виготовлено 15 серпня 2018 року.

Головуючий суддя:

Судді: