Справа № 826/5431/18
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2018-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 серпня 2018 року № 826/5431/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Добрянської Я.І., розглянувши в порядку письмового провадження матеріали справи

за позовом Фонду державного майна України
до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся Фонд державного майна України з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в якому просив:

- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сидоренка Р.Г. від 02.03.2018р. ВП № 52586122 про накладення штрафу;

- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сидоренка Р.Г. від 02.03.2018р. ВП № 52586122 про стягнення виконавчого збору.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.04.2018р. відкрито спрощене провадження в адміністративній справі.

19.04.2018р. від відповідача до суду надійшов відзив на адміністративний позов в якому зазначає, що оскаржувана постанова від 02.03.2018р. ВП № 52586122 про стягнення виконавчого збору скасована постановою начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 20.04.2018р., а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. Щодо постанови від 02.03.2018р. ВП № 52586122 про накладення штрафу зазначає, що така є законною, оскільки прийнята на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.08.2018р. закрито провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сидоренка Р.Г. від 02.03.2018р. ВП № 52586122 про стягнення виконавчого збору.

З огляду на вищевикладене, суд розглядає адміністративний позов виключно в межах позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сидоренка Р.Г. від 02.03.2018р. ВП № 52586122 про накладення штрафу.

Ознайомившись із наявними в матеріалах справи документами, відзивом на адміністративний позов та відповіддю на нього, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Судом встановлено, що постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.09.2016р. у справі № 804/2684/16 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Фонду державного майна України, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ОСОБА_3 про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Фонду державного майна України №48-р від 11.04.2016р. Поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області. В задоволенні інших вимог відмовлено.

28.09.2016р. Дніпропетровським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист № 804/2684/16 про поновлення ОСОБА_2 на посаді начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24.11.2016р. у справі № 804/2684/16, яка набрала законної сили 24.11.2016р., апеляційну скаргу Фонду державного майна України - залишено без задоволення, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2016 року - залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.01.2017р. відмовлено Фонду державного майна України у задоволенні клопотання про зупинення виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2016 року та ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2016 року. Відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Фонду державного майна України на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Фонду державного майна України, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, третя особа - ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

10.10.2016р. відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом від 28.09.2016р. № 804/2684/16 виданого Дніпропетровським окружним адміністративним судом.

Фондом державного майна України оскаржено вищезазначену постанову до суду, однак постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.11.2017р. у справі № 826/17241/16 у задоволенні позову Фонду державного майна України відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.12.2017р. у справі № 826/17241/16, яка набрала законної сили 12.12.2017р., апеляційну скаргу Фонду державного майна України задоволено частково. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.11.2017 - скасовано, та ухвалено нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позову Фонду державного майна України до Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сидоренка Р.Г. від 02.03.2018р. ВП № 52586122 про накладення штрафу, на позивача накладено штраф у зв'язку із невиконанням судового рішення винесеного у справі № 804/2684/16 без поважних причин.

Позивач вважаючи таку постанову протиправною, звернувся до суду з вимогою про її скасування, оскільки вважає, що рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді не виконано з поважних причин, так як позивачем оскаржується в судовому порядку постанова про відкриття виконавчого провадження та рішення судів у справі № 804/2684/16 за результатом розгляду якої видано виконавчий лист від 28.09.2016р. № 804/2684/16, Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до даного Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (п.1 ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII).

Частини 5,6 ст.26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).

Згідно з ч.ч.1,2 ст.63 Закону №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

У відповідності до ч. 1 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

З аналізу вказаних норм суд приходить до висновку про те, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено відповідальність боржника за невиконання судового рішення. Тобто, на час прийняття державним виконавцем постанови про накладення штрафу, має бути встановленим факт невиконання боржником рішення суду з приводу якого здійснюються заходи на його виконання.

Більше того, суд зазначає, що накладення штрафу за невиконання судового рішення можливо лише у випадку, якщо таке невиконання відповідно до положень ч. 2 ст. 75 та ч. 1 та 2 ст. 89 Закону України «Про виконавче провадження» мало місце без поважних причин, коли боржник мав реальну можливість виконати судове рішення, проте не зробив цього. Однак, перелік причин, які можуть визнаватися поважними Законом України «Про виконавче провадження» - не встановлений.

У зв'язку з цим суд, вирішуючи питання про наявність чи відсутність у боржника поважних причин невиконання судового рішення, керується власним переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні приєднаних до матеріалів справи доказів, як це закріплено в ч. 1 ст. 90 КАС України.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 2 КАС України, основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є, зокрема, обов'язковість судового рішення.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ст. 350 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Судом встановлено, що позивач в обґрунтування поважності причин невиконання судового рішення посилається на оскарження в судовому порядку постанови суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції у справі № 804/2684/16, постанови суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції у справі № 826/17241/16.

Однак, суд вважає такі причини невиконання судового рішення неповажними, оскільки з моменту прийняття рішень судами апеляційних інстанції у вищезазначених справах, судові рішення набрали законної сили, а відтак підлягають обов'язковому виконанню на території України.

З цього приводу суд звертає увагу на п. 7 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи, відповідно до якого судове рішення є актом правосуддя, який повинен свідчити про реалізацію конституційних принципів та утвердження верховенства права. Метою судового рішення є не тільки вирішення певного спору через надання сторонам юридичної визначеності, а часто також установлення судової практики, яка може попередити виникнення інших спорів та забезпечити суспільну гармонію.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі „Шмалько проти України" від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Судом встановлено, що фактично невиконання судового рішення триває з моменту набрання законної сили судовими рішеннями судів апеляційної інстанції у справах № 804/2684/16 (з 24.11.2016р.) та № 826/17241/16 (з 12.12.2017р.) з огляду на що, суд приходить до висновку про те, що позивач ухиляється від виконання постанови суду першої інстанції залишеної в силі ухвалою суду апеляційної інстанції у справі № 804/2684/16, а тому повинен нести відповідальність за його невиконання, встановлену законом.

Таким чином, оскаржувана постанова державного виконавця про накладення штрафу від 02.03.2018р. є законною та скасуванню не підлягає.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду викладеною в постанові від 19.07.2018р. у справі №816/546/16 адміністративне провадження №К/9901/11625/18.

Доводи позивача про те, що виконання постанови у справі № 804/2684/16 є ускладненим, оскільки на посаду на яку необхідно поновити ОСОБА_2, за результатом стажування призначено ОСОБА_3, не приймаються судом до уваги, оскільки необхідність поновлення саме на цю посаду встановлена судовими рішеннями, які набрали законної сили.

З вищевикладених підстав, судом також не приймаються до уваги доводи позивача про те, що ОСОБА_2 веде активну робочу діяльність та працювала на посаді заступника начальника директора Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, оскільки такі обставини не можуть впливати на обов'язок виконання суб'єктом владних повноважень судових рішень, які набрали законної сили.

Більше того, суд звертає увагу на той факт, що жодних доказів вчинення дій спрямованих на виконання визначених у виконавчому листі від 28.09.2016р. № 804/2684/16 дій, позивачем до суду не надано. Таким чином, станом на момент розгляду справи та прийняття рішення у цій справі судове рішення, яке набрало законної сили, не виконано без поважних причин.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись ст. 77, 139, 242, 243, 251, 255 КАС України,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову Фонду державного майна України - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська