Справа № 808/8912/15
Суддя: Калашник Юлія Вікторівна
Дата ухвалення: 2018-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

13 серпня 2018 року (16 год. 35 хв.)Справа № 808/8912/15 СН/808/4/18 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Калашник Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Аксьонової С.В.,

представника: відповідача 1,2 ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом заявою ОСОБА_2 (70600, Запорізька область, м. Пологи, вул. Ульянова, 31, ІПН НОМЕР_1)

до 1. Головного управління національної поліції в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, вул. Матросова, 29, ), 2. Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, вул. Матросова, 29),

третя особа: Міністерство внутрішніх справи України (01601, м.Київ, вул.Академіка Богомольця, 10)

про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції України в Запорізькій області (далі ГУНП України в Запорізькій області), Головного управління Міністерства внутрішніх справи України в Запорізькій області (далі ГУМВС України в Запорізькій області), в якому просила:

визнати протиправним та скасувати наказ начальника ГУМВС України в Запорізькій області № 427о/с від 05 листопада 2015 року про її звільнення з 06 листопада 2015 у запас Збройних Сил України: за пунктом 64 г (через скорочення штатів) з посади дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Оріхівського районного відділу ГУМВС в Запорізькій області;

поновити ОСОБА_2 на службі в органах внутрішніх справ України, а саме в рядах Національної поліції, на посаді, рівнозначній посаді дільничного інспектора міліції сектора дільничних інспекторів;

стягнути з ГУМВС України в Запорізькій області на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 11 січня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2017 року, в позові відмовлено.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28.02.2018 постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 11.01.2017 та ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25.04.2017 скасовані, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвалою суду від 12.04.2018 адміністративну справу № 808/8912/15 (СН/808/4/18) прийнято до розгляду суддею Калашник Ю.В. та призначено підготовче засідання на 27.04.2018

Ухвалою суду від 27.04.2018 підготовче засідання відкладено до 23.05.2018.

Ухвалою суд від 23.05.2018 продовжений строк підготовчого провадження та оголошено перерву до 02.07.2018.

Ухвалою від 02.07.2018 підготовче засідання відкладено до 11.07.2018.

Протокольною ухвалою від 11.07.2018 закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи по суті на 11.07.2018. У судовому засіданні оголошувались перерви до 07.08.2018 та 13.08.2018.

У судовому засіданні 11.07.2018 та 07.08.2018 представник позивача позов підтримав повністю із підстав, викладених у позові. Зокрема вказав, що позивач з червня 2013 року проходила службу в органах внутрішніх справ, обіймаючи посаду дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Оріхівського районного відділу, маючи спеціальне звання лейтенанта міліції. 05 листопада 2015 року ГУМВС України в Запорізькій області видано наказ № 427о/с, яким ОСОБА_2 звільнено з 06 листопада 2015 року з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за пунктом 64 г Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, через скорочення штатів. Представник позивача вказує, що ГУМВС України в Запорізькій області, звільняючи за скороченням штатів, не вчинено заходів для забезпечення працевлаштування на службу в органах внутрішніх справ України при скороченні штатів, яке відбулось внаслідок ліквідації одного органу внутрішніх справ та створення іншого органу, не з'ясував намір позивача подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ та не було запропоновано, а ні аналогічну посаду, а ні нижчу, ніж ту, на якій вона проходила службу. Стверджує, що, індивідуально не попередивши про звільнення та, не запропонувавши їй продовжувати службу на іншій посаді, відповідачем порушено норми діючого законодавства України щодо можливості подальшого використання позивача на службі в органах внутрішніх справ України. Крім того, вважає, що ГУМВС України в Запорізькій області порушено вимоги пункту 3 статті 184 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), оскільки ОСОБА_2 є одинокою матір'ю та самостійно виховує сина ІНФОРМАЦІЯ_1, про що відповідач був обізнаний.

Представник відповідача 1,2 проти позову заперечив та надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Зокрема вказує, Закон України «Про національну поліцію» прийнятий 02.07.2015 та опублікований 06.08.2015 в газеті «Голос України». Пунктом 5 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень вказаний закон передбачає втрату чинності Закону України «Про міліцію» та відповідно до пункту 7 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень доручено Кабінету Міністрів України забезпечити створення центрального органу виконавчої влади поліції України та його територіальних органів. Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» від 16.09.2015 № 730 Кабінетом Міністрів України зазначено про ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ, в тому числі Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області та не визначено правонаступників. Зазначає, що у даному випадку Кабінетом Міністрів України було прийнято рішення не про реорганізацію, а про повну ліквідацію органів внутрішніх справ. Враховуючи вищевикладене, вважає, що постанова Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» від 16.09.2015 № 730 видана Кабінетом Міністрів України на підставі та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, а також у межах своїх повноважень. Крім того працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним Законом України «Про Національну поліцію», упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції, однак позивач не подавав заяви про бажання проходити службу в поліції. Вважає, що позивач був належним чином попереджений про майбутнє вивільнення в силу Закону України «Про Національну поліцію» з дотриманням вимог щодо мінімальних термінів такого попередження. Представник відповідача також зауважив, що наказом МВС України «Про організаційно штатні питання» від 06.11.2015 № 1388 скорочені всі штати ГУМВС.

Представник третьої особи надіслав суду пояснення на позов (вх. №15242 від 17.05.2018), у якому просив відмовити у задоволенні позову.

У судове засідання 13.08.2018 позивач та представник позивача не прибули, причини неявки суду не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи повідомленні належним чином.

Відповідно до приписів ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі позивача та його представника.

Враховуючи норми ч.3 ст.243 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України), у судовому засіданні 13.08.2018 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_2, починаючи з 07 червня 2013 року, проходила службу в органах внутрішніх справ, маючи спеціальне звання лейтенанта міліції, на посадах дільничних інспекторів міліції, остання з яких дільничний інспектор міліції сектору дільничних інспекторів міліції Оріхівського районного відділу ГУМВС в Запорізькій області.

Наказом заступника Міністра внутрішніх справ України «Про організаційно-штатні питання» від 06 листопада 2015 року № 1388 скорочено всі штатні посади органів МВС України, в тому числі і в Запорізькій області в кількості 7671 посад.

05 листопада 2015 року наказом ГУМВС України в Запорізькій області №427о/с позивача звільнено із займаної посади за пунктом 64 г Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органу внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі Положення № 114), з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил України через скорочення штатів.

Не погоджуючись із зазначений наказом, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Вислухавши пояснення учасників справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, приймаючи до уваги правову позицію, викладену у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28.02.2018, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Порядок проходження публічної служби в органах внутрішніх справ регулюється Законом України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-XII (який був чинний на час звільнення позивача) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення №114).

Відповідно до вимог пункту 64 «г» Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

07 листопада 2015 року втратив чинність Закон України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ та набрав законної сили Закон України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIІI.

Відповідно до п.1 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім, пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Так, Закон України «Про Національну поліцію» опублікований в газеті «Голос України» 06.08.2015, отже набрав чинності 07.11.2015.

Пунктом 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», визначено, що з дня опублікування цього Закону (06.08.2015) всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Відповідно до п.9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Вказані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ (п.10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію»).

Згідно з п.11 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Відповідно до пункту 10 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, яке затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 №114, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно із пп. «г» п.64 вказаного Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже з вищенаведених положень чинного законодавства вбачається, що з дня опублікування Закону України «Про Національну поліцію» всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Так, Закон України «Про Національну поліцію» опублікований 06.08.2015 в газеті «Голос України», і відповідно протягом 3-х місяців з цього моменту особа могла виявити бажання працювати у поліції.

При цьому, зі змісту п.8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» вбачається, що будь-якого додаткового обов'язку щодо попередження позивача про наступне звільнення з боку роботодавця МВС України не передбачено.

Крім того, Законом України «Про Національну поліцію» встановлено, що перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

З'ясовуючи питання про підстави звільнення позивача, суд зазначає наступне.

Відповідно до Наказу ГУМВС України в Запорізькій області № 427о/с від 05 листопада 2015 року, позивача звільнено саме 06.11.2015 у зв'язку зі скороченням штатів (а.с.13, т.1). Заяву про призначення на посаду поліцейського у будь-який територіальний орган Національної поліції позивач не подавала.

В той же час, за змістом пункту 64 г Положення № 114, звільнення у зв'язку із скороченням штатів допускається лише при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Відповідачем не надано суду доказів можливості чи неможливості переведення позивача на іншу посаду, які б могла зайняти позивач, та докази того, що позивачу пропонувались вакантні посади.

Разом з тим, Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Також, суд зазначає, що Закон України «Про Національну поліцію» не містить положень щодо гарантій одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років, то в даному випадку до спірних правовідносин повинні бути застосовані норми Кодексу законів про працю України.

Так, за приписами частини третьої статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Отже, зазначена норма чітко встановлює гарантію обмеження звільнення для одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років та передбачає можливість такого звільнення лише у випадку повної ліквідації підприємства й за умови обов'язкового працевлаштування.

Отже, ч.3 ст.184 КЗпП України надає гарантію щодо обмежень на звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років. Так, звільнення жінок, зазначених у ч.3 ст.184 Кодексу законів про працю України, має певні особливості, зокрема, таке звільнення можливе, проте власник зобов'язаний працевлаштувати жінку на цьому самому або іншому підприємстві відповідно до її спеціальності.

Судом встановлено, що на момент звільнення позивачка була одинокою матір'ю та самостійно виховувала сина ІНФОРМАЦІЯ_1.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14.02.2018 (справа №826/26336/15, судді Стрелець Т.Г., Білоус О.В. та Желтобрюх І.Л.)

Відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст.5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що судам необхідно мати на увазі, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Таким чином, у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Отже, на момент прийняття оскаржуваного наказу позивачка являлася одинокою матір'ю, самостійно виховувала сина 3-річного віку, а тому в силу положень ст.184 КЗпП України підлягала обов'язковому працевлаштуванню.

Суд наголошує на тому, що відповідачем під час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження дотримання обов'язку, встановленого ч.3 ст.184 КЗпП України щодо здійснення подальшого працевлаштування позивачу, шляхом надання пропозиції іншої посади.

Таким чином, суд вважає, що відповідачем були порушені права позивача в частині звільнення зі служби в органах внутрішніх справ, що в свою чергу, свідчить про протиправність прийняття спірного наказу.

У зв'язку з цим, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління МВС України в Запорізькій області від 05.11.2015 №427о/с про звільнення з 06.11.2015 у запас Збройних сил за пунктом 64 «г» (через скороченням штатів) лейтенанта міліції ОСОБА_2 з посади дільничного інспектора міліції сектора дільничних інспекторів Оріхівського районного відділу.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Така ж позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 21.05.2014 та від 01.07.2014 (реєстраційні номери судових рішень в ЄДРСР - 39088425 та 39891898 відповідно).

Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог про зобов'язання поновити позивача на службі в органах внутрішніх справ України, суд зазначає наступне.

Згідно частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, визнання судом протиправним та скасування наказу про звільнення особи має наслідком обов'язок поновити незаконно звільненого працівника на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У постанові від 28.10.2014 у справі №21-484а14 Верховний Суд України висловив правову позицію, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено (номер судового рішення в ЄДРСР - 41602330).

З огляду на вищенаведене, суд вважає позовні вимоги про поновлення позивача на службі в органах внутрішніх справ України, а саме в рядах Національної поліції, на посаді, рівнозначній посаді дільничного інспектора міліції сектора дільничних інспекторів або іншій посаді такими, що підлягають частковому задоволенню шляхом поновлення позивача на посаді, з якої її було незаконно звільнено - дільничного інспектора міліції сектора дільничних інспекторів Оріхівського районного відділу ГУМВС України в Запорізькій області.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд звертає увагу на таке.

Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 (справа №21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку №100, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

В пункті 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд наголошує, що в даному випадку для розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу враховується розмір грошового забезпечення та кількість відпрацьованих календарних днів, за які позивачу нараховане грошове забезпечення.

Як вбачається з довідки ГУ МВС в Запорізькій області від 04.07.2018 №12/1062 л/к (а.с.10, т.2) сума нарахованого грошового забезпечення позивача за 2 останніх місяця перед звільненням складала:

середньомісячний розмір грошового забезпечення 3184,51грн.;

середньоденний розмір грошового забезпечення 104,41грн.

Позивач звільнена з 06.11.2018. Рішення у цій справи винесено 13.08.2018.

Вимушений прогул у вказаний період склад 32 місяці та 26 днів.

32 місяці х 3184,51 грн. = 101904,32грн.

26 днів х 104,41грн. = 2714,66грн.

101904,32грн.+2714,66грн. = 104618,98грн.

Таким чином, на користь позивача за час вимушеного прогулу належить стягнути 104618,98грн.

Проте, як вбачається із довідки Пологівської районної філії Запорізького обласного центру зайнятості, де позивач в період вимушеного прогулу перебувала на обліку, ОСОБА_2 виплачено 15624,37грн.

Таким чином, стягненню підлягає сума у розмірі 88994,61грн. (104618,98-15624,37).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 9 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною третьою статті 2 КАС України передбачено, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду, зокрема, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, рішення суду у частині в частині поновлення позивача на посаді та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 3184,51грн. підлягає негайному виконанню.

На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст.9, 139, 243-246 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 (70600, Запорізька область, м. Пологи, вул. Ульянова, 31, ІПН НОМЕР_1) до Головного управління національної поліції в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, вул. Матросова, 29, ), Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, вул. Матросова, 29), третя особа Міністерство внутрішніх справи України (01601, м.Київ, вул.Академіка Богомольця, 10) про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління МВС України в Запорізькій області від 05.11.2015 №427о/с про звільнення з 06.11.2015 у запас Збройних сил за пунктом 64 «г» (через скороченням штатів) лейтенанта міліції ОСОБА_2 з посади дільничного інспектора міліції сектора дільничних інспекторів Оріхівського районного відділу.

Поновити ОСОБА_2 на посаді дільничного інспектора міліції сектора дільничних інспекторів Оріхівського районного відділу ГУМВС України в Запорізькій області в спеціальному званні - лейтенант міліції.

Стягнути з Ліквідаційної комісії Головного управління міністерства внутрішніх справ в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя вул. Матросова, 29, ) на користь ОСОБА_2 (70600, Запорізька область, м. Пологи, вул. Ульянова, 31, ІПН НОМЕР_1) суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06.11.2015 по 13.08.2018 у розмірі 88994,61грн.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині:

поновлення лейтенанта міліції ОСОБА_2 на посаді дільничного інспектора міліції сектора дільничних інспекторів Оріхівського районного відділу ГУМВС України в Запорізькій області;

стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 3184,51грн.

В частині позовних вимог щодо поновлення ОСОБА_2 на службі в органах внутрішніх справ, а саме: в рядах Національної поліції України, на посаді, рівнозначній посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції або іншій посаді відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі протягом тридцяти днів, з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 21.08.2018.

Суддя Ю.В. Калашник