Справа № 815/4595/17
Суддя: Бутенко А. В.
Дата ухвалення: 2018-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4595/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2018 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

судді - Бутенко А.В., Балан Я.В., Єфіменко К.С.,

за участю секретаря - Філімоненко А.О.,

сторін:

позивач - ОСОБА_1 ОСОБА_2

представника позивача - ОСОБА_3 (по довіреності),

представник відповідача - ОСОБА_4 (по довіреності),

перекладач - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити дії, в якому позивач просить:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 21 липня 2017 року № 325-17, яким ОСОБА_1 ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобовязати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обгрунтування позову зазначено, що рішення Державної міграційної служби України від 21 липня 2017 року № 325-17, яким ОСОБА_1 ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є неправомірним та таким, що пілягає скасуванню як незаконне.

ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України у вересні 2017 року.

08 вересня 2017 року суддя Одеського окружного адміністративного суду Стеценко О.О.. відкрив провадження у справі.

08.05.2018 року після проведення повторного автоматичного розподілу справ, справу №815/4595/17, на підставі розпорядження в.о. керівника апарату суду від 08.05.2018 року № 146, призначено судді Бутенко А.В.

14.05.2018 року суддею прийнято справу до свого провадження.

В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд задовольнити їх з підстав зазначених в адміністративному позові (а.с. 3-4 т. 1).

Представник відповідача заперечувала проти позову та просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, пояснивши, що оскаржуване рішення винесено законно, на підставі діючого законодавства, а тому є правомірним з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов (а.с. 20-30 т. 1).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, суд встановив наступне.

Відповідач на підставі ст. 27 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є спеціально уповноваженим органом державної виконавчої влади у справах міграції та згідно зі ст.ст. 5, 6, 10, 11 цього ж Закону здійснює повноваження щодо прийняття рішення про оформлення документів щодо визнання осіб біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а тому його рішення, дії чи бездіяльність з цього приводу на підставі ст. 55 Конституції України, ст. 5, п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства.

Судом встановлено, що Позивач звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України (далі за текстом - ДМСУ) від 21 липня 2017 р. № 325-17 Позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

21.08.2017 р. Позивач отримав повідомлення, видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ТУ ДМСУ в Одеській області за № 240 від 07.08.2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 5 т. 1).

Рішення ДМСУ Позивач вважає неправомірним та необґрунтованим, оскільки це рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають значення для справи, а тому оскаржив його у судовому порядку.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначений наказ обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у звязку з наступним.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок врегулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з матеріалами особової справи (а.с. 33-250 т. 1-43 т. 2), ОСОБА_1 ОСОБА_2 є громадянином ОСОБА_6, місце народження м. Коіду-Таун, Коно, за національністю маджго, за віросповіданням мусульманин.

Судом встановлено, що на територію України позивач потрапив 16.03.2015 року, на підставі паспортного документу та студентської візи.

08.02.2016 року позивача було відраховано з ВНЗ України, в звязку з закінченням.

Рішенням УДМС України в Івано-Франківській області від 10.11.2016 №34 було прийнято рішення про примусове повернення ОСОБА_1 ОСОБА_2 до країни походження - ОСОБА_6.

З матеріалів особової справи вбачається, що, зі слів позивача, його друг, який проживає у м. Брюссель (Бельгія), придбав йому авіаквиток до Сенегалу (м. Дакар), транзитом через Туреччину та Францію. Згідно з інформацією, наданою Харківським прикордонним загоном Східного регіонального управління ДПС України (лист від 08.12.2016 №43/15216, crop.59-60 справи), позивач вибув до Туреччини 19.11.2016 (у національному паспорті позивача проставлена відповідна відмітка на стор. 30), але 20.11.2016 був повернутий назад до України турецькими уповноваженими органами через відсутність у нього транзитної візи держав Шенгенської зони. Наступного дня позивача було відправлено до Туреччини, звідки його знов повернуто до України. Відповідно до інформації, наданої адвокатом позивача ОСОБА_7, а саме фотокопії рішення Харківського прикордонного загону від 24.11.2016 (crop. 27-28 ОС), позивачу було відмовлено в перетинанні державного кордону України. За свідченнями позивача (арк. 3 протоколу співбесіди від 27.12.2016), після останнього повернення до України, його зачинили в одному з приміщень харківського аеропорту, де він перебував протягом 15 діб. Позивач також повідомив, що зателефонував своєму другові у м. Івано-Франківськ і той вислав йому номер правозахисної організації у м. Києві. Незабаром йому подзвонила адвокат громадської організації «Харківська правозахисна група» ОСОБА_7, яка 07.12.2016 забрала його з аеропорту та надала інформацію про можливість звернення за міжнародним захистом до ГУДМС в Харківській області (протокол співбесіди від 27.12.2016 та ксерокопія повідомлення. Наданого адвокатом заявника на crop. 29 ОС).

Особисто із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в присутності адвоката ОСОБА_7 (засвідчена копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №2025 (серія ХВ № 000316), виданого ОСОБА_8 адвокатів Харківської області 14.09.2016 - стор.26 справи та засвідчена копія договору про надання правової допомоги від 02.12.2016 року виданого громадською організацією «Харківська правозахисна група» - стор. 25 ОС), позивач звернувся до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України у Харківській області 08.12.2016 року.

Під час звернення до територіального підрозділу ДМС позивач зазначив, що наразі не має наміру повертатися до ОСОБА_6 через загрозу зазнати переслідування з боку таємного угрупування «Поро».

Під час співбесід ОСОБА_1 ОСОБА_2 було повідомлено, що його батько - ОСОБА_2, близько 20-30 років був членом таємної організації «Поро» (арк.11 протоколу співбесіди від 10.05.2017) та за звичаями даної організації мусив принести в жертву первонародженого сина, тобто позивача, або привести нащадка до лав зазначеної організації (арк. 15 протоколу співбесіди від 10.05.2017). Позивач повідомив, що батько відправив його на навчання до України для збереження життя (арк.7 протоколу співбесіди від 10.05.2017). Під час співбесід позивач зазначає, що батька було вбито в грудні 2015 року членами вищевказаної організації (арк.4 протоколу співбесіди від 27.12.2016). ОСОБА_1 ОСОБА_2 стверджує, що не може повернутися на Батьківщину, пояснюючи це тим, що як тільки він повернеться, то члени організації його вб'ють (арк.7 протоколу співбесіди від 10.05.2017).

Судом встановлено, що під час опитування позивача були виявлені істотні розбіжності в наданих твердженнях та подальшому порівнянні матеріалів особової справи. На це вказують наступні факти:

- в протоколі співбесіди від 27 грудня 2016 року позивач повідомив, що про смерть батька йому по телефону розповів друг (арк.4 протоколу співбесіди від 27.12.2017). Під час співбесіди від 10.05.2017 він зазначив, що члени організації, використовуючи телефон його батька, зателефонували і повідомили про його смерть (арк.8 протоколу співбесіди від 10.05.2017). На уточнюючі запитання стосовно виявлених розбіжностей додаткових пояснень з боку заявника надано не було;

- позивач зазначив, що його батько практично не проживав разом з родиною, бо займався бізнесом (арк.8 протоколу співбесіди від 10.05.2017), що викликає сумнів у наявності тісних стосунків між шукачем захисту та його батьком;

- позивач не надав жодних підтверджень вбивства батька членами організації «Поро», окрім його особистих припущень (арк. 17 протоколу співбесіди від 10.05.2017 року);

- позивач спочатку зазначив, що члени організації хотіли його вбити через те, що він відмовився приєднуватися до них (арк. 1 заяви-анкети від 07.12.2016 арк.6 анкети від 07.12.2016). Під час подальшого опитування він повідомив, що його можуть вбити через те, що його батько, який був членом організації «Поро», приніс його в жертву (арк. 2 протоколу співбесіди від 23.12.2016 арк.7.11-13,15 протоколу співбесіди від 10.05.2017);

З матеріалів особової справи вбачається, що позивач мав зробити вибір, або вступити до таємної організації «Поро», або у разі відмови бути принесеним в жертву. Позивач повідомив, що він відмовився приєднуватися до вищевказаної організації через те, що сповідує іслам і тоді члени організації сказали, що його вбють (арк. 15 протоколу співбесіди від 10.05.2017). Зазначена інформація суперечить твердженням позивача про те, що його батько сам зробив для нього вибір і він дізнався про це перед виїздом в Україну (арк. 12, 15 протоколу співбесіди від 10.05.2017). Зазначені розбіжності вказують на вигаданість ключових фактів історії його переслідувань, які надані з метою введення в оману територіального підрозділу ДМС.

Суд вважає оскаржуване рішення Державної міграційної служби України від 21 липня 2017 року № 325-17 правомірним та таким, що скасуванню не підлягає, а позовні вимоги Позивача не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, ОСОБА_8 Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В матеріалах особової справи ОСОБА_1 ОСОБА_2 міститься його заява-анкета про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з якої, а також з пояснень, які містяться в матеріалах особової справи вбачається, що звернення за захистом в Україні позивача обумовлено лише загрозою його життю від можливих дій таємної організації, членом якої був його батько.

В заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (арк. 1, 2, 3 від 14.12.2017 року) відсутні обґрунтовані пояснення щодо переслідувань або дискримінації позивача в країні громадянської належності та не визначені причини неможливості добровільного повернення позивача до ОСОБА_6.

Додатково слід зазначити, що позивач практично нічого не знає про зазначену організацію, зважаючи на те, що все свідоме життя його батько був членом вказаної організації (арк.11 протоколу співбесіди від 10.05.2017).

Відповідно до п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року;, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Таким чином, в заяві не зазначені причини неможливості повернення до країни громадянської належності, які б підпадали під критерії, передбачені п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

За матеріалами особової справи вбачається, що єдиною причиною звернення позивача до ГУ ДМС України в Одеській області стало бажання тимчасової легалізації перебування на території України.

З урахуванням зазначеного, суд погоджується з твердженням відповідача, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вважається елементом зловживання процедурою набуття міжнародного захисту та вказує на інші причини звернення (економічні, пошуки кращого життя тощо, бажання незаконного працевлаштування), аніж побоювання зазнати переслідувань в країні громадянської належності.

Таким чином, всі вищезазначені обставини свідчать, про те, що Позивач бажає легалізуватися на території України з метою кращого життя, тому суд вважає, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 не підпадає під критерії біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, його заява є явно необґрунтованою, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Крім того, згідно з п. 22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів повязаних щодо перебування іноземця та особи без громадянства в Україні», суд звертає увагу на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відповідно до п.62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, рухома бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачені у статті 6 Закону.

Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені ним обставини, дослідив інформацію по країні походження та правомірно відмовив у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких такий статус не надається.

Крім того, необхідно зазначити, що ситуація у країні походження не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що ані позивач особисто, ані члени його сімї за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувались, побоювання переслідування достовірними доказами не підтверджуються.

З аналізу особової справи, суд дійшов висновку, що позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З урахуванням вказаного, суд вважає правомірним рішення Державної міграційної служби України від 21 липня 2017 року № 325-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 1 ст. 73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Приймаючи до увагивикладене, оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані, документально не підтверджені, отже не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись ст.ст. 6, 72-73, 77, 139, 143, 241-246, 250-251 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до суду першої інстанції в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 22.08.2018 року.

Суддя Бутенко А.В.

Суддя Балан Я.В.

Суддя Єфіменко К.С.

.