Справа № 826/3561/18
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2018-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

14 серпня 2018 року м. Київ№ 826/3561/18
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу:

за позовом Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі м. Києва
до третя особа Уповноважененої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "ВБР" Міхна Сергія Семеновича Фонд гарантування вкладів фізичних осіб
про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі м. Києва (далі - позивач, Управління) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" Міхна Сергія Семеновича (далі - відповідач, Уповноважена особа Фонду), третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), в якому просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо перенесення позивача з 7-ої до 8-ої черги Реєстру акцептованих вимог та включити позивача до 7-ої черги Реєстру акцептованих вимог.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до вимог ст.52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Управління, як кредитор банку, повинно бути віднесене до 7-ої черги Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ "ВБР" (далі - Реєстр), а саме: вимоги інших вкладників, які не є пов'язаними особами банку, юридичних осіб - клієнтів банку, які не є пов'язаними особами банку. Однак, відповідачем неправомірно було перенесено вимоги позивача з 7-ої до 8-ої черги Реєстру як інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом.

На думку позивача, такі дії відповідача є протиправними, тож позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.03.2018 відкрито провадження в адміністративній справі, ухвалено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позову заперечив у повному обсязі, посилаючись на те, що вимоги позивача віднесено відповідачем до 8-ї черги Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ "ВБР" правомірно, зокрема з дотриманням положень ст.52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та розділу ІІІ частини 2 Положення №3711 від 21.08.2017, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що доводи відповідача є хибними та необґрунтованими. Водночас зауважив, що зміни до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" були внесені пізніше віднесення позивача до 7-ї черги Реєстру, тож не підлягають до застосування у даному випадку з огляду на принцип незворотної дії нормативно-правових актів у часі, а тому перенесення вимог позивача до 8-ої черги Реєстру є протиправним.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

15.02.2013 між позивачем, Публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський банк розвитку" (далі - ПАТ "ВБР") та Державною податковою інспекцією у Дарницькому районі м. Києва було укладено договір №58 (далі - договір №58) про повернення готівкових коштів фізичним особам помилково або надміру зарахованих до бюджету, безспірно стягнутих коштів з бюджетів та судових витрат. На виконання умов цього Договору позивачем у відповідача було відкрито рахунок №3002, на який надходили відповідні кошти від позивача, які в подальшому підлягали поверненню на рахунки позивача для виплати фізичним особам.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 27.11.2014 №743 "Про віднесення ПАТ "ВБР" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 27.11.2014 №132 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "ВБР", згідно з яким з 28.11.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "ВБР" Міхна С.С.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 21.12.2015 №914 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "ВБР"" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 22.12.2015 №234 «Про початок процедури ліквідації ПАТ "ВБР" та делегування повноважень ліквідатора банку», яким розпочато процедуру ліквідації Банку, призначено уповноважену особу - Міхна С.С, якому делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «ВБР» строком на 2 роки з 23.12.2015 по 22.12.2017 включно.

22.01.2016 позивач листом від №21-03-05/74, у зв'язку із відкликанням ліцензії та ліквідацією ПАТ "ВБР", відповідно до умов Договору, надав відповідачу перелік рахунків для перерахування коштів, які підлягають поверненню фізичним особам та подав заяву про задоволення вимог кредитора.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 07.04.2016 №489 затверджено перелік (реєстр) вимог кредиторів ПАТ "ВБР", акцептованих уповноваженою особою Фонду, згідно з яким акцептована вимога позивача на суму 232 571,09 грн. була включена до сьомої черги Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ "ВБР" як інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом, про що було повідомлено позивача листом-довідкою від 03.06.2016 №11718.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 03.11.2016 №2343 продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ "ВБР" та делегування повноважень ліквідатора до 24.12.2019 включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 07.11.2016 №2376 затверджено зміни №4 до переліку (реєстру) вимог кредиторів ПАТ "ВБР", згідно з якими вимоги позивача було перенесено з 7-ої до 8-ої черги Реєстру акцептованих вимог як інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом, про що було повідомлено позивача листом-довідкою від 25.10.2017 №4616. Також в цьому листі зазначено, що станом на 25.10.2017 залишок коштів на позабалансовому рахунку позивача становить 232 571,09 грн.

29.11.2017 позивач листом №21-01-44/925 звернувся до відповідача з проханням обґрунтувати перенесення позивача з 7-ої до 8-ої черги, оскільки зазначене не відповідає ст.52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та переглянути питання черговості.

Відповідач у відповідь листом від 24.01.2018 №203 повідомив позивача про включення його вимог до 8-ої черги як інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом.

Не погоджуючись із діями відповідача щодо перенесення кредиторських вимог позивача з 7-ої до 8-ої черги Реєстру акцептованих вимог ПАТ "ВБР" та вважаючи їх протиправними, а також враховуючи, що кошти у сумі 232 571,09 грн. залишились не повернутими, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Дослідивши спірні правовідносини та надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до положень ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до положень ч.1 ст. 4 КАС України публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (п.2 ч.1 ст.4).

Суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст.4).

Відповідно до положень ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом даного спору є перевірка законності дій Уповноваженої особи Фонду щодо внесення змін до Реєстру акцептованих вимог кредиторів банку, якими кредиторські вимоги позивача було перенесено з 7-ої до 8-ої черги Реєстру.

Спір виник у зв'язку з виконанням Уповноваженою особою Фонду під час ліквідаційної процедури банку дій щодо зміни черговості погашення кредиторських вимог позивача, заявлених у зв'язку з виникненням у банку заборгованості перед позивачем за укладеним з ним договором №58.

Відповідно до положень Закону України від 7 грудня 2000 року N 2121-III «Про банки і банківську діяльність» (далі - Закон №2121-ІІІ) ліквідація банку - процедура припинення функціонування банку як юридичної особи відповідно до положень цього Закону та Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (ст.2). Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (ч.6 ст.77 Закону).

Законом України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (надалі - Закон № 4452-VI) встановлено правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами. Також цим Законом регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до положень ч.1 ст.2 Закону N 4452-VI неплатоспроможний банк - банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України "Про банки і банківську діяльність" (п.8). Тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом (п.16). Виведення неплатоспроможного банку з ринку - заходи, які здійснює Фонд стосовно банку, віднесеного до категорії неплатоспроможних, щодо виведення його з ринку одним із способів, визначених статтею 39 цього Закону (п.2).

Уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку (п.17 ч.1 ст.2).

За змістом статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно з частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

На виконання свого основного завдання Фонд наділено відповідними функціями, передбаченими частиною другою статті 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема, здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організація відчуження активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку (п.8 ч.2 ст.4).

На підставі частини п'ятої статті 34 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Відповідно до ч.1 ст.35 Закону №4452-VI тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Фонд може делегувати рішенням виконавчої дирекції Фонду частину або всі свої повноваження як тимчасового адміністратора або ліквідатора уповноваженій особі (уповноваженим особам) Фонду.

За приписами частини першої статті 54 Закону № 4452-VI рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

З аналізу наведених норм вбачається, що Фонд, який є юридичною особою публічного права, здійснює функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Зі свого боку, уповноважена особа Фонду виконує від його імені делеговані Фондом повноваження щодо забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Відповідно до ч.2 ст. 46 Закону №4452-VI з дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється (п.1 ч.2).

Відповідно до ч.1 ст. 48 Закону №4452-VI Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює, зокрема, такі повноваження: органів управління банку (п.1); приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку (п.2); складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів (п.3);

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основні функції Фонду мають як владний характер, зокрема щодо врегулювання правовідносин у сфері банківської діяльності, так і такі, що не містять владної складової, а спрямовані на здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом тимчасової адміністрації та ліквідації.

Як встановлено судом, 27.11.2014 Національним банком України було прийнято рішення (постанова Правління НБУ №743) про віднесення ПАТ "ВБР" до категорії неплатоспроможних. На підставі цієї постанови виконавчою дирекцією Фонду згідно з рішенням від 27.11.2014 №743 у ПАТ "ВБР" з 28.11.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "ВБР" Міхна С.С.

21.12.2015 Національним банком України було прийнято рішення (постанова Правління НБУ №914) про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "ВБР", на підставі якого виконавчою дирекцією Фонду згідно з рішенням від 22.12.2015 №234 розпочато процедуру ліквідації Банку, призначено уповноважену особу - Міхна С.С, якому делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «ВБР» строком на 2 роки з 23.12.2015 по 22.12.2017 включно. 03.11.2016 рішенням виконавчої дирекції Фонду №2343 продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ "ВБР" та делегування повноважень ліквідатора до 24.12.2019 включно.

Отже, з дня запровадження тимчасової адміністрації та під час ліквідаційної процедури уповноважена особа Фонду діє як виконавчий орган управління ПАТ "ВБР" та виконує функції щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням виконавчої дирекції Фонду від 07.04.2016 №489 було затверджено перелік (реєстр) вимог кредиторів ПАТ "ВБР", акцептованих уповноваженою особою Фонду, згідно з яким вимогу позивача на суму 232 571,09 грн. було включена до сьомої черги Реєстру, а згодом рішенням виконавчої дирекції Фонду від 07.11.2016 №2376 було затверджено зміни №4 до Реєстру, згідно з яким вимоги позивача було перенесено з 7-ої до 8-ої черги Реєстру акцептованих вимог як інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом.

Відповідно до положень ст.49 Закону №4452-VI на Фонд покладено повноваження щодо здійснення заходів з підготовки задоволення вимог кредиторів, які включають в себе зокрема: визначення суми заборгованості кожному кредитору та віднесення вимог до певної черги погашення; складення реєстру акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду (ч.2 ст.49). Згідно з ч.4 цієї статті будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів підлягають вирішенню у судовому порядку.

Черговість та порядок задоволення вимог кредиторів до банку визначені ст. 52 Закону №4452-VI . Частиною першою цієї статті передбачено, що кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у визначеній цією статтею черговості.

З наведеного вбачається, що дії Уповноваженої особи Фонду, які є предметом спору у даній справі, полягають у здійсненні заходів з підготовки задоволення вимог кредиторів в межах ліквідаційної процедури банку та спрямовані на забезпечення виведення неплатоспроможного банку з ринку, а отже не містять владної складової, тому в даному випадку відповідачем не здійснюються владні управлінські функції.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в межах спірних правовідносин Уповноважена особа Фонду, якій делеговано повноваження ліквідатора, діє як виконавчий орган ПАТ "ВБР", а не як суб'єкт владних повноважень, що здійснює владні управлінські функції по відношенню до банку як підконтрольної установи.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суд повинен виходити не тільки із суб'єктного складу спірних правовідносин, а і з суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Оскільки у спірних правовідносинах владні управлінські функції відповідачем не здійснюються, то даний спір не має всіх необхідних ознак публічно-правового спору.

Протилежний за змістом (характером) публічно-правовому спору є приватноправовий спір. В основі розмежування спорів лежить поділ права на публічне та приватне.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини у даній справі обумовлені наявністю договірних відносин між позивачем та ПАТ "ВБР", які виникли на підставі договору №58, предметом якого є забезпечення банком касового обслуговування казначейства по виплаті помилково або надміру зарахованих до бюджету, безспірно стягнутих коштів з бюджетів та судових витрат готівкою фізичним особам.

На день запровадження ліквідаційної процедури у ПАТ "ВБР" існувала заборгованість перед позивачем за цим договором у сумі 232 571,09 грн. (залишок коштів на рахунку позивача), кредиторська вимога на яку була акцептована Уповноваженою особою Фонду і включена до 7-ї, а згодом перенесена до 8-ї черги Реєстру вимог кредиторів ПАТ "ВБР".

Таким чином, спірні правовідносини у даній справі зумовлені наявністю кредиторських вимог (майнових вимог юридичної особи до суб'єкта господарювання - Банку, що ліквідується), які задовольняються у порядку черговості, визначеної статтею 52 Закону № 4452-VI, за рахунок коштів, одержаних унаслідок ліквідації та продажу майна банку.

Зважаючи на те, що лише Фонд, відповідно до положень закону, вправі забезпечувати відновлення платоспроможності банку або здійснювати його ліквідацію, а заявлені позивачем вимоги випливають із зобов'язань банку за укладеним між ними договором, то Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "ВБР" Міхно С.С. та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб діють у цьому випадку як уповноважені законом представники сторони договірних відносин, а саме ПАТ "ВБР", який перебуває на стадії ліквідації.

Такі ознаки притаманні приватноправовим відносинам.

Враховуючи вищевикладене та суть спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що природа цих правовідносин не є публічно-правовою, оскільки у даному випадку Уповноважена особа Фонду діє як ліквідатор банку в межах ліквідаційної процедури і відповідно не здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, що згідно з п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України є необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень. Тому даний спір не є публічно-правовим і не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Виходячи із суті та суб'єктного складу спірних правовідносин, суд вважає, що цей спір має вирішуватись в порядку господарського судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини виникли між юридичними особами, зокрема між Управлінням Державної казначейської служби України у Дарницькому районі м. Києва як юридичною особою публічного права, та ПАТ "ВБР" в особі уповноваженої особи Фонду.

Відповідно до ч.1 ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 20 ГПК України до юрисдикції господарських судів відносяться справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці (п.1 ч.1 ст.20); справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб'єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб'єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем (п.10 ч.1 ст.20).

Аналіз зазначених вище обставин справи дає підстави вважати, що спір у цій справі не пов'язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єкта владних повноважень, а стосується захисту майнових прав позивача, які виникли з договірних відносин з банком, щодо якого розпочато процедуру ліквідації, тож порушені права підлягають захисту в порядку господарського судочинства відповідно до ст. 20 ГПК України.

Аналогічні правові позиції викладені в постановах Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №826/5668/16, від 26.07.2018 у справі №826/7854/15, від 23.05.2018 у справі № 811/568/16 та від 18.04.2018 у справі № 826/7532/16.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що «фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Відповідно до ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.239 КАС України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

За результатом розгляду справи суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у адміністративній справі, оскільки спір у цій справі не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів. Водночас, рішення суду про закриття справи не обмежує сторони у реалізації свого права на захист в порядку господарського судочинства, за правилами якого слід розглядати дану справу, виходячи з характеру та суб'єктного складу спірних правовідносин.

Підстави для розподілу чи присудження судових витрати за правилами статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 19, 77, 90, 139, 238-239, 241-244, 248, 256, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

Провадження в адміністративній справі №826/3561/18 за позовом Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі м. Києва до Уповноважененої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "ВБР" Міхна Сергія Семеновича про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.С. Мазур