Справа № 805/975/18-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2018-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2018 року справа №805/975/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Міронової Г.М., Казначеєва Е.Г., за участю секретаря судового засідання - Токаревої А.Г., представника відповідача - Цирі С.М., діючого за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 805/975/18-а (головуючий суддя І інстанції Голуб В.А.), складене в повному обсязі 23 квітня 2018 року в м. Слов'янськ Донецької області за позовом ОСОБА_3 до Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

13 лютого 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом Міністерства юстиції України про:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України щодо не проведення перевірки та не повідомлення про результат перевірки і суть прийнятого рішення за зверненням ОСОБА_3 від 19 грудня 2017 року;

- зобов'язання Міністерства юстиції України провести перевірку за зверненням ОСОБА_3 від 19 грудня 2017 року та письмово повідомити про результати перевірки і суть прийнятого рішення (а.с. 4-7).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2018 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України щодо непроведення перевірки та неповідомлення про результат перевірки і суть прийнятого рішення за скаргою ОСОБА_3 від 19 грудня 2017 року. Зобов'язано Міністерство юстиції України провести перевірку за скаргою ОСОБА_3 від 19 грудня 2017 року та письмово повідомити його про результати перевірки і суть прийнятого рішення (а.с. 82-85).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Міністерство юстиції України подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що Міністерство юстиції України надало позивачу повну та обґрунтовану відповідь на скаргу, що вказує на відсутність бездіяльності відповідача.

Також представником відповідача зазначено, що вирішення питання щодо проведення перевірки є дискреційним повноваженням органу, а тому вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, при цьому, в рішенні Донецького окружного адміністративного суду по справі № 805/2885/17-а не зазначено про порушення прав позивача (а.с. 89-92).

Позивач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.

27 червня 2018 року надав до канцелярії суду клопотання про розгляд справи за його відсутністю.

Представник відповідача в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарги, просив суд її задовольнити та відмовити у задоволені позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційних скаргах залишити без задоволення, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1, паспорт серії НОМЕР_2 (а.с. 7).

08 липня 2017 року позивач звернувся на адресу Тимчасової кваліфікаційної комісії приватних виконавців Міністерства юстиції України із запитом на отримання публічної інформації, зокрема, переліку осіб із зазначенням ПІБ, посади, які розробляли тестові питання теоретичної частини для проведення кваліфікаційного іспиту осіб, які мають намір здійснювати діяльність приватного виконавця, із зазначенням розділу та номеру питання. Однак, позивач не отримав від Тимчасової кваліфікаційної комісії приватних виконавців Міністерства юстиції України відповідь на запит від 08.07.2017 року, що стало підставою для звернення позивача до суду з вимогами про визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов'язання його розглянути запит та надати відповідь (а.с.59 зворотній бік).

Постановою Донецького окружного адміністративного від 02 жовтня 2017 року по справі № 805/2885/17-а, яка залишена без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_3 до Тимчасової кваліфікаційної комісії приватних виконавців Міністерства юстиції України, Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності Тимчасової кваліфікаційної комісії приватних виконавців Міністерства юстиції України щодо ненадання відповіді на запит від 08 липня 2017 року про надання публічної інформації в передбачений законодавством строк - задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України щодо ненадання відповіді на запит ОСОБА_3 від 08 липня 2017 року про надання публічної інформації в передбачений законодавством строк (а.с.59-66).

19 грудня 2017 року на адресу Міністра юстиції України Петренка П.Д. (АДРЕСА_2, м. Київ, 01001) позивачем направлено скаргу на дії посадових осіб Міністерства юстиції України, в якій позивач виклав вищевказані обставини та просив на підставі статей 23, 24 Закону України "Про доступ до публічної інформації" притягнути до дисциплінарної відповідальності заступника Міністра юстиції з питань виконавчої служби, голову Кваліфікаційної комісії приватних виконавців Міністерства юстиції України ОСОБА_6, а саме звільнити від здійснення повноважень голови Кваліфікаційної комісії приватних виконавців Міністерства юстиції України та заступника Міністра юстиції. На підтвердження викладених обставин позивач додав до скарги копії судових рішень у справі № 805/2885/17-а (а.с.33-34).

Листом Міністерства юстиції України від 25 січня 2018 року № 2778/М-32138/14.1.1 "Щодо розгляду скарги" заявнику надано інформацію стосовно окремих положень Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Також, відповідачем зазначено, що згідно з наказом Мінюсту від 08 листопада 2016 року № 1492/14 сформовано Тимчасову кваліфікаційну комісію, головою якої призначено заступника Міністра юстиції України з питань виконавчої служби ОСОБА_6

Окрім того, заявника поінформовано, що у зв'язку з проведенням І з'їзду приватних виконавців України повноваження Тимчасової кваліфікаційної комісії припинено, наказ Мінюсту від 08 листопада 2016 року № 1492/14 визнано таким, що втратив чинність згідно з наказом Мінюсту від 04 грудня 2017 року № 4533/7. Підсумовуючи свою відповідь за результатами розгляду справи, відповідач зазначив, що постанову Донецького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2017 року по справі № 805/2885/17-а взято до уваги та врахування в роботі (а.с.36).

Спірним питанням у справі є правомірність розпорядника публічної інформації надання відповіді у належному обсязі та у належні строки.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки відповідь, надана позивачу на його звернення, не містить повних відповідей на питання, порушені позивачем у скарзі, а саме: не повідомлено про суть прийнятого рішення щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності заступника Міністра юстиції з питань виконавчої служби, голову Кваліфікаційної комісії приватних виконавців Міністерства юстиції України ОСОБА_6

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР "Про звернення громадян" регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення (надалі - Закон № 393).

Згідно з нормами статті 1 Закону № 393 громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Під зверненнями громадян, відповідно до вимог статті 3 Закону № 393 слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Нормами статті 18 Закону № 393 передбачено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право, зокрема, одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

Згідно з положеннями статті 19 Закону № 393 органи державної влади, їх працівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечити поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомити громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення.

Пунктом 1 Указу Президента України "Про першочергові заходи щодо забезпечення реалізації та гарантування конституційного права на звернення до органів державної влади та органів місцевого самоврядування" від 07 лютого 2008 року № 109/2008 постановлено Кабінету Міністрів України, міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, обласним, Київській та Севастопольській міським, районним державним адміністраціям та органам місцевого самоврядування вжити невідкладних заходів щодо забезпечення реалізації конституційних прав громадян на письмове звернення та особистий прийом, обов'язкове одержання обґрунтованої відповіді, неухильного виконання норм Закону України "Про звернення громадян", упорядкування роботи зі зверненнями громадян, зокрема, щодо: недопущення надання неоднозначних, необґрунтованих або неповних відповідей за зверненнями громадян, із порушенням строків, установлених законодавством, безпідставної передачі розгляду звернень іншим органам; викоренення практики визнання заяв чи скарг необґрунтованими без роз'яснення заявникам порядку оскарження прийнятих за ними рішень; створення умов для участі заявників у перевірці поданих ними заяв чи скарг, надання можливості знайомитися з матеріалами перевірок відповідних звернень; з'ясування причин, що породжують повторні звернення громадян, систематичного аналізу випадків безпідставної відмови в задоволенні законних вимог заявників, проявів упередженості, халатності та формалізму при розгляді звернень; вжиття заходів для поновлення прав і свобод громадян, порушених унаслідок недодержання вимог законодавства про звернення громадян, притягнення винних осіб у встановленому порядку до відповідальності, в тому числі до дисциплінарної відповідальності за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків щодо розгляду звернень громадян.

Рішення, які приймаються за зверненнями, повинні бути мотивованими та ґрунтуватися на нормах чинного законодавства. Посадова особа, визнавши заяву такою, що підлягає задоволенню, зобов'язана забезпечити своєчасне і правильне виконання прийнятого рішення, а в разі визнання скарги обґрунтованою - негайно вжити заходів до поновлення порушених прав громадян.

Звернення вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі поставлені в них питання, вжиті необхідні заходи і заявникам дані вичерпні відповіді.

З аналізу наявної в матеріалах справи відповіді Міністерства юстиції України, оформленої листом від 25 січня 2018 року № 2778/М-32138/14.1.1, суд доходить висновку, що надана відповідачем відповідь за результатами розгляду скарги не містить повних відповідей на питання, порушені позивачем у скарзі, а саме: не повідомлено про суть прийнятого рішення щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності заступника Міністра юстиції з питань виконавчої служби, голову Кваліфікаційної комісії приватних виконавців Міністерства юстиції України ОСОБА_6

Разом з тим, як вбачається зі змісту скарги позивача на дії посадових осіб Міністерства юстиції України від 19 грудня 2017 року, питання притягнення до дисциплінарної відповідальності заступника Міністра юстиції з питань виконавчої служби, голови Кваліфікаційної комісії приватних виконавців Міністерства юстиції України ОСОБА_6, а саме звільнення його від здійснення повноважень голови Кваліфікаційної комісії приватних виконавців Міністерства юстиції України та заступника Міністра юстиції, було єдиною її вимогою.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що в порушення норм чинного законодавства відповідачем не були вжиті заходи щодо належного розгляду його звернення - скарги від 19 грудня 2017 року та повідомлення позивача про результати перевірки його звернення, чим, допущено протиправну бездіяльність щодо неналежного розгляду відповідної скарги позивача.

Щодо посилання представника відповідача, що вирішення питання щодо проведення перевірки є дискреційним повноваженням органу, а тому вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, суд зазначає наступне.

У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

На думку суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону держорган може приймати різні рішення.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб'єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб'єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо необхідності визнання протиправною бездіяльності Міністерства юстиції України щодо неналежного розгляду скарги позивача від 19 грудня 2017 року та зобов'язання відповідача провести перевірку за скаргою ОСОБА_3 від 19 грудня 2017 року та письмово повідомити його про результати перевірки і суть прийнятого рішення, як того вимагають приписи законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 272, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 805/975/18-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2018 у справі № 805/975/18-а - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 16 серпня 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 серпня 2018 року.

Судді Т.Г.Арабей

Г.М. Міронова

Е.Г. Казначеєв