Справа № 821/333/18
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2018-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2018 р.м.ОдесаСправа № 821/333/18

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Кисильова О.Й.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурії О.В.,

- Кравченко К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправним рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

20 лютого 2018 року ОСОБА_2 звернулась до Херсонського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просила визнати протиправним рішення Херсонського об'єднаного управління ПФУ Херсонської області, оформлене протоколом від 23.10.2017 року № 52 про відмову ОСОБА_2 у призначенні пенсії за віком; зобов'язати відповідача призначити та виплачувати ОСОБА_2 пенсію за віком з врахуванням заробітної плати для обчислення пенсії, всього стажу роботи, зазначеного у трудовій книжці, періоду навчання, як не працюючому пенсіонеру, з підвищенням розміру пенсії відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", починаючи з дати звернення - 24.07.2017 року.

Позовні вимоги обґрунтовані безпідставністю відмови Херсонського об'єднаного управління ПФУ Херсонської області щодо призначення позивачу пенсії за віком.

Відповідач, який в подальшому внаслідок реорганізації замінений на правонаступника - Головне управління ПФУ в Херсонській області, заперечував проти позову, зазначаючи, що підстави для призначення позивачу пенсії відсутні.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Зокрема апелянт зазначає, що згідно з приписами ст.92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, зокрема до країни Ізраїль, пенсії не призначаються, в зв'язку із відсутністю двосторонньої угоди щодо соціального забезпечення громадян.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, у зв'язку із поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного (письмового) провадження, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи, в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

У червні 1999 року ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживала за адресою: АДРЕСА_1, виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю.

Відповідно до паспорту громадянина України для виїзду за кордон позивач 10.02.2006 року прийнята на консульський облік в Посольстві України в Державі Ізраїль (м. Хайфа).

24.07.2017 року довірена особа позивача ОСОБА_3 подала до Херсонського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області заяву про призначення пенсії, у графі "місце реєстрації" зазначено - АДРЕСА_1 (знята з реєстрації у 1999 році), у графі "місце проживання" - Ізраїль, АДРЕСА_2.

До заяви позивачем додано наступні документи: довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру від 29.06.2017 року, НОМЕР_1, трудова книжка або документ про стаж від 10.07.1974 року, довіреність від 05.05.2017 року №315/17, паспорт довіреної особи НОМЕР_2, пам'ятка пенсіонеру від 24.07.2017 року.

23.10.2017 року на засіданні комісії для розгляду питань, пов'язаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсій відповідно до чинного законодавства України про пенсійне забезпечення, розглянуто заяву позивача та прийнято рішення про відмову ОСОБА_2 у призначенні пенсії за віком за відсутності встановленого документу, що засвідчує місце проживання (реєстрації) особи на території України. Дане рішення оформлене протоколом № 52, яким встановлено, що страховий стаж ОСОБА_2 складає 24 роки 08 місяців 8 днів, період навчання з 01.09.1971 року до 26.06.1974 року - не зараховано у зв'язку з відсутністю документу про зміну прізвища з "Баум" на "Кравець".

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що місце проживання особи не визначає обсяг її конституційних прав та свобод, відтак право громадянина на одержання пенсії не може бути обмеженим такою умовою, як постійне проживання в Україні. Враховуючи, що позивач на день звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії (24.07.2017 року) досягла віку 60 років та 8 місяців, мала стаж роботи більше 15 років, та звернулася із заявою до 31.12.2017 року, дотримавшись таким чином вимог абзацу першого частини 1 статті 26 Закону № 1058-IV, яка визначає умови для призначення пенсії за віком, рішення про відмову в призначенні пенсії є протиправним та підлягає скасуванню.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Частиною третьою статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Дійсно, ч.1 ст.92 Закону України "Про пенсійне забезпечення" визначено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Разом з тим, статтею 1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов'язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Частиною 1 ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Статтею 44 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Пунктом 2 частини 1 статті 49 Закону № 1058-IV передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється, зокрема, на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 51 Закону № 1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України у рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Отже, зазначені положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України зазначеного Рішення.

У рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що оспорюваними нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Враховуючи викладене, хибними є доводи апелянта про відсутність законодавчих підстав для призначення пенсії позивачу.

Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем, проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Як вбачається з матеріалів справи, останнім місцем реєстрації позивача в Україні було АДРЕСА_1.

У пп.4 п 2.1 Розділу 2 Порядку встановлено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи про місце проживання (реєстрації) заявника.

Згідно з пунктом 2.9 Розділу 3 Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсі), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу), місце її проживання (реєстрації) та вік.

За приписами п.2.22 Розділу 3 Порядку за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.5 Закону України "Про громадянство України" документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що позивач, у розумінні Закону України "Про громадянство України" є громадянкою України, що підтверджується її паспортом громадянина України для виїзду за кордон, і у відповідності до ч.1 ст.26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" за наявності відповідного страхового стажу набула право на отримання пенсії за віком.

Згідно з ч.2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами для їх обмеження.

Зважаючи на вищу юридичну силу Конституції України поряд із Законом України "Про пенсійне забезпечення" і більш пізнє прийняття Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", відповідно до положень якого позивач має право на призначення пенсії на підставі положень статті 26 цього Закону не залежно від місця проживання, судова колегія вважає вірним висновок суду першої інстанції про неправомірність відмови управління ПФУ у призначення пенсії через постійне місце проживання в країні Ізраїль.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014р. (заява № 10441/06), зазначив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. В зв'язку з цим ЄСПЧ прийшов до висновку, що заявника частково або повністю позбавили певної матеріальної допомоги на дискримінаційній підставі та мало місце порушення ст.14 Конвенції у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу.

Враховуючи, що позивач в порядку, визначеному Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та в спосіб, передбачений Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, звернулася за призначенням пенсії, судова колегія вважає вірним висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_2 пенсія за віком повинна бути призначена з дня звернення до управління ПФУ з відповідною заявою, а саме з 24 липня 2017 року.

Враховуючи достатність та належність доказів, які підтверджують право позивача на призначення йому пенсії за віком, судова колегія вважає позовні вимоги законними та обґрунтованими.

Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає, а доводи апеляційної скарги вважає такими, що висновків суду не спростовують.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 14 березня 2018 року, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст.328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягають.

Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, судова колегія -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області - залишити без задоволення.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений та підписаний колегією суддів 17 серпня 2018 року.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К В.Кравченко