Справа № 820/4629/18
Суддя: Горшкова О.О.
Дата ухвалення: 2018-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2018 р. справа № 820/4629/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горшкової О.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (АДРЕСА_1,61143) до Голови комітету Верховної ОСОБА_2 України у справах ветеранів, учасників бойових дій, АТО та людей з інвалідністю ОСОБА_3 (вул. Грушевського, буд. 3,м. Київ,01008) про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду, в якому просить суд:

- визнати факт направлення звернення ветерана війни - інваліда війни ОСОБА_1 зі скаргою на дії КМУ на розгляд в Кабінет Міністрів України незаконним, який порушує права громадянина, ветерана війни;

- зобов'язати відповідача вжити повноваження голови Комітета Верховної ОСОБА_2 України зі справ ветеранів, учасників бойових дій, АТО та людей з інвалідністю на поновлення прав та пільг, наданих Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

- зобов'язати відповідача відшкодувати моральний ущерб у розмірі на розсуд суду в межах заявлених сум.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначив, що під враженням від інтерв'ю відповідача під назвою «Ветеранами займаються 20 відомств, а користі нема», позивач 14.04.2018 року направив до Голови комітету Верховної ОСОБА_2 України у справах ветеранів, учасників бойових дій, АТО та людей з інвалідністю ОСОБА_3 лист з проханням захистити права і пільги ветеранів, відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Відповідь, яка надана позивачу на його звернення, вказує на безвідповідальність високого чиновника, яка нанесла позивачу глибоку моральну травму і вимагає сатифікації: відшкодування моральної шкоди з особистих коштів народного депутата в межах 50-100 тисяч гривень, що достатньо б задовольнило Поета і Публіциста на видання (публікації) чергових книг.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 257 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов, а позивачу - відповідь на відзив.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачу, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Представник відповідача через канцелярію суду (вх. № 01-26/38989/18) надав відзив на позов, в якому зазначив, що відповідачем розглянуто звернення ОСОБА_1 в порядку Закону України «Про звернення громадян», в межах строку та з дотриманням порядку повідомлення заявника про відповідь. При цьому, представник відповідача зазначив, що порушені позивачем питання не відносяться до безпосередньої компетенції відповідача, а звернення ОСОБА_1 потребує інформаційної відповіді в порядку Закону України «Про звернення громадян», що було вчинено відповідачем у відповідності до вимог чинного законодавства.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на повному, всебічному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.04.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Голови комітету Верховної ОСОБА_2 України у справах ветеранів, учасників бойових дій, АТО та людей з інвалідністю ОСОБА_3 (зареєстровано у ОСОБА_2 України 19.04.2018 року за № 0085.20.05/28).

У зверненні позивач вказав на порушення прав ветеранів війни, у звязку з запровадженням процедури надання пільг у готівковій формі, фінансування таких пільг за рахунок коштів місцевих бюджетів та просив "вжити заходи, щоб зберегти "Статус Ветеранів війни" в його повному державному значенні дотримання гарантій їх соціального захисту".

До звернення було додано: буклет книги позивача "ПАРАДОКС НЕ ЗЕНОНА", особисті вірші, копія листа Головного управління Пенсійного фонду України в Харківський області про пенсійне забезпечення заявника.

17.05.2018 року Голова комітету Верховної ОСОБА_2 України у справах ветеранів, учасників бойових дій, АТО та людей з інвалідністю ОСОБА_3 надав ОСОБА_1 відповідь на звернення, в якому повідомив про направлення його звернення до Кабінету Міністрів України з проханням уважно розглянути та надати мотивовану відповідь з порушених питань (вих. № 04-35/17-479)

31.05.2018р. за результатами розгляду листа Комітету та звернення ОСОБА_1, Міністерство соціальної політики України, на виконання доручення Віце- премєр-міністра України ОСОБА_4, надало заявникові та Комітету відповідь по суті порушених ним питань (лист № 2064/0/5-18/20 від 31.05.2018 року).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов висновку, що на них поширюється законодавство України про звернення громадян.

Так, ч. 1 ст. 1 Закону України Про звернення громадян № 393/96-ВР (надалі Закон № 393/96-ВР ) встановлено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

У відповідності до ст. 3 Закону України Про звернення громадян, під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Таким чином, кожен вид звернення громадян наділений особливими рисами викладення, однак всі форми такого звернення спрямовані на вирішення конкретних питань, проблем, які зачіпають інтереси заявника, його прав, свобод або містять пропозиції щодо поліпшення діяльності субєктів владних повноважень, у разі виявлення громадянами певних недоліків, на усунення яких і формуються такі звернення.

Дослідивши зміст заяви ОСОБА_1 від 14.04.2018 року, суд зазначає, що позивачем не порушено питання щодо відновлення його прав, законних інтересів внаслідок протиправним дій, бездіяльності чи рішень субєкта владних повноважень, натомість міститься лише прохання зберегти статус ветеранів війни згідно з чинним законодавством.

Отже, оскільки вказана заява позивача позбавлена посилань/скарг на конкретні дії, бездіяльність суб'єкта владних повноважень, з якими не згоден позивач та які, на думку позивача, порушують його права та законні інтереси, то суд вважає, що відповідачем правомірно надано інформаційну відповідь на запит ОСОБА_1 від 14.04.2018 року, що узгоджується з приписами Закону України «Про звернення громадян».

Частиною 3 статті 7 Закону № 393/96-ВР передбачено, якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз'ясненнями.

Згідно статті 15 зазначеного Закону України № 393/96-ВР, органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України № 393/96-ВР, скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об'єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Частиною 1 ст. 20 Закону України № 393/96-ВР, передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

При цьому, позивачем в рамках даного позову не порушується питання щодо недотримання суб'єктом владних повноважень термінів/порядку розгляду його заяви від 14.04.2018 року.

Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заява позивача була розглянута суб'єктом владних повноважень у межах строку та з дотриманням процедури, визначеної Законом України № 393/96-ВР, з урахуванням характеру проханням, який у ній висловлено заявником.

Так, ОСОБА_2 Судом у науковому висновку щодо меж дискреційного повноваження суб'єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією вказано, що дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи без діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким.

Дискреційне повноваження надається у спосіб його закріплення в оціночному понятті, відносно-визначеній нормі, альтернативній нормі, нормі із невизначеною гіпотезою. Для позначення дискреційного повноваження законодавець використовує, зокрема, терміни "може", "має право", "за власної ініціативи", "дбає", "забезпечує", "веде діяльність", "встановлює", "визначає", "на свій розсуд". Однак наявність такого терміну у законі не свідчить автоматично про наявність у суб'єкта владних повноважень дискреційного повноваження; подібний термін є приводом для докладного аналізу закону на предмет того, що відповідне повноваження є дійсно дискреційним.

При реалізації дискреційного повноваження суб'єкт владних повноважень зобов'язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог.

Суд звертає увагу, що принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Так, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Проаналізувавши вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про зобов'язання відповідача вжити повноваження голови Комітета Верховної ОСОБА_2 України зі справ ветеранів, учасників бойових дій, АТО та людей з інвалідністю на поновлення прав та пільг, наданих Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" відноситься до виключних, дискреційних повноважень субєкта владних повноважень та розцінюється судом саме як вимога про втручання в дискреційні повноваження відповідача, що виходить за межі завдань адміністративного судочинства та, відповідно не може бути задоволена.

Стосовно вимоги позивача щодо визнання факту направлення звернення ветерана війни - інваліда війни ОСОБА_1 зі скаргою на дії КМУ на розгляд в Кабінет Міністрів України незаконним, який порушує права громадянина, ветерана війни, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Зазначена стаття КАСУ кореспондує приписам ст. 245 КАСУ згідно якої у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю; 7) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 8) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 9) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів; 11) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України або про продовження строку такого затримання; 12) затримання іноземця або особи без громадянства до вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні; 13) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 14) звільнення іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;15) зобов'язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Отже, вимоги про визнання певного факту у зазначених переліках відсутні, а тому суд дійшов висновку про невірне обрання позивачем захисту порушеного права в цій частині, а тому у суду відсутні повноваження щодо задоволення вказаної позовної вимоги.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, то суд зазначає, що аналіз ст. 23 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що моральна шкода має полягати саме у: фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди від 31.03.1995р. №4, при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають обов'язковому зясуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації.

Однак, позивач не надав жодних доказів на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди та її ступеню, за яких обставин вони заподіяні, чому позивач оцінив моральну шкоду на конкретну суму, яка ним в прохальній частині не конкретизована, та з чого він при цьому виходив, а також інші обставини, що мають значення для вирішення цієї вимоги, а відтак вказана вимога задоволенню не підлягає.

Частино 1 ст. 77 КАС України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Голови комітету Верховної ОСОБА_2 України у справах ветеранів, учасників бойових дій, АТО та людей з інвалідністю ОСОБА_3 про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Горшкова О.О.