Справа № 554/10357/17
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2018-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2018 р. м. ХарківСправа № 554/10357/17
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Любчич Л.В.

суддів: Макаренко Я.М. , Сіренко О.І.

за участю секретаря судового засідання Моісеєвої К.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 23.04.2018, суддя Січиокно Т.О., вул. Навроцького, 5, м. Полтава, Полтавська, 36002,2, повний текст складено 28.04.18 по справі № 554/10357/17

за позовом ОСОБА_1

до Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у Полтавській області , Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області третя особа Полтавське об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області

про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження,

ВСТАНОВИВ:

29 грудня 2017 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) звернувся до суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області ( далі - відповідач 1, ВПВР УДВС у Полтавській обл.) , Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області ( далі - відповідач 2, УДВС ГТУЮ у Полтавській обл.), третя особа - Полтавське об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області (далі - тетя особа, Полтавське ОУПФУ Полтавської обл.), в якому просив визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця ВПВР УДВС у Полтавській обл про закінчення виконавчого провадження № 53080631 від 13.12.2017 року.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтава від 23.04.2018 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з даним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи та свідчать про неповне з'ясування обставин справи, зокрема щодо того, що державний виконавець вчинив всі залежні від нього дії з метою примусового виконання судового рішення. На думку позивача державний виконавець не вчинив всіх залежних від нього дій та не надав належних і допустимих доказів неможливості виконання виконавчого листа. В обгрунтування своєї позиції апелянт посилається на те, що перелік заходів примусового виконання не є вичерпним. Зокрема, немає інформації щодо звернення державного виконавця до суду з заявою про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення. Водночас, закінчення виконавчого провадження передбачає наслідком те, що воно не може бути розпочато знову.

Також, позивач посилається на практику Європейського Суду з прав людини, де простежується чітка позиція стосовно того, що державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів, як на виправдання невиконання зобов'язань за боргом.

Відповідачі відзив на апеляційну скаргу не подали.

Від Полтавського ОУПФУ Полтавської обл. на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника у зв'язку зі службовою зайнятістю.

Сторони в судове засідання не з'явився про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується письмовими доказами у справі.

Відповідно до положень ч.2 ст.313 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) справа розглянута без участі сторін.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції були встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.

13 грудня 2017 року постановою старшого державного виконавця ВПВР УДВС у Полтавській обл. Лукмасла М.М. закінчено виконавче провадження № 53080631 з примусового виконання виконавчого листа № 2а/554/217/2014 року, виданого 10.02.2015 Октябрським районним судом м. Полтава про зобов'язання Управління Пенсійного фонду України Октябрського району в м. Полтава здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату, відповідно до ч. 4 ст. 54, ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» державної допомоги у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю у розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком, з урахуванням ч. 1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виходячи з розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної на рівні прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого законами України про Державний бюджет України на відповідний рік, починаючи з 01 січня 2014 року, з урахуванням проведених виплат.

Підставою для прийняття даного рішення державним виконавцем стало те, що виконати судове рішення без участі боржника неможливо. У зв'язку із його невиконанням, ВПВР УДВС у Полтавській обл. відповідно до вимог статтей 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», постановами від 22.11.2017 та від 13.12.2017 двічі накладався штраф на боржника в сумі 5100, 00 грн. та 10200, 00 грн. відповідно. До Головного управління Національної поліції у Полтавській області направлено подання про притягнення посадових осіб боржника до відповідальності за невиконання рішення суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з правомірності дій державного виконавця. Також, суд прийшов до висновку про те, що державний виконавець вчинив всі залежні від нього дії з метою примусового виконання судового рішення.

Суд апеляційної інстанції з даним висновком суду не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно ст. 14 КАС України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Так, Закон України «Про виконавче провадження» (тут і надалі в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом,іншими нормативно-правовими актами,прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягаютьт примусовому виконанню(далі - рішення).

В силу ч.1 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 2 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» зокрема передбачено, що державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Слід зазначити, що правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов'язок. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

Отже, з дня набрання законної сили рішенням суду у відповідача виникає обов'язок щодо його виконання.

Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 31.01.2018 №К/9901/1192/18 (К/9901/1194/18, 813/7998/13-а).

Як вбачається з матеріалів справи державним виконавцем 08.12.2016 було відкрито виконавче провадження № 53080631.

13 січня 2017 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтава замінено сторону у виконавчому провадженні № 53080631 в адміністративній справі № 2а/554/217/2014 за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України Октябрського району у м.Полтава про визнання дій протиправними та зобов'язання здійснити перерахунок пенсії, з боржника Управління Пенсійного фонду України Октябрського району у м.Полтава на боржника Полтавське ОУПФУ Полтавської обл.

20 липня 2017 року державним виконавцем направлено до Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області вимогу щодо виконання судового рішення в п'ятиденний термін з моменту її отримання.

22 листопада 2017 року державним виконавцем винесено постанову, якою за невиконання судового рішення накладено на боржника Полтавське об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області штраф на користь держави у розмірі 5100, 00 грн.

13 грудня 2017 року державним виконавцем винесено постанову, якою за невиконання судового рішення накладено на боржника Полтавське ОУПФУ Полтавської обл. штраф на користь держави у розмірі 10200, 00 грн.

14 грудня 2017 року до ГУ НП в Полтавській обл. державним виконавцем направлено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення службовими особами Полтавського ОУПФУ Полтавської обл. внаслідок невиконання судового рішення.

Як слідує з письмових доказів у справі, державний виконавець закриваючи виконавче провадження № 53080631 керувався п. 11 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

Згідно ч. 3 ст. 63 вищезазначеного закону у разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Разом з тим, відповідно до ст.10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Таким чином, перелік заходів примусового виконання рішень, зазнчений у ст. 10 вказаного Закону не є вичерпним.

Положеннями ч.1 ст.13 Закону №1404 передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

При цьому, приписами ч.1 ст.18 Закону № 1404 встановлено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Зокрема, ст. 263 КАС України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваної постанови) передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), особа, яка бере участь у справі, та сторона виконавчого провадження можуть звернутися до адміністративного суду першої інстанції (незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий лист) із заявою про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення.

За наявності обставин та в порядку, передбачених абзацом першим цієї частини, сторона виконавчого провадження, а також державний виконавець за заявою сторони виконавчого провадження або з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду із заявою про зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

Так, ст. 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено, що виконання рішень суду про зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

У разі якщо рішення суду, зазначені в частині першій цієї статті, не виконано протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, державний виконавець зобов'язаний звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення.

З письмових доказів не вбачається, а ВПВР УДВС у Полтавській обл. не надано доказів здійснення державним виконавцем достатніх заходів, необхідних для повного та своєчасного виконання судового рішення у справі № 2-а/554/217/2014, зокрема, чи здійснено боржником заходи на виконання судового рішення у даній справі, чи було нараховано пенсійні виплати відповідно до судового рішення у справі № 2-а/554/217/2014, а також звернення до суду з відповідною заявою в порядку, встановленому чинним законодавством.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях по справах "Іммобільяре Саффі" проти Італії" (Case of Immobiliare Saffi v. Italy, Заява N 22774/93, п.п.63, 66), Горнсбі проти Греції від 19.09.1997 (п.п.40, 41), "Жовнер проти України", "Бурдов проти Росії", "Ясіун'єне проти Литви" (Jasiuniene c. Lituanie), "Руйану проти Румунії" (Ruianu c. Roumanie) наголошує на тому, що "право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. … виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід'ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6.

При цьому, Європейський суд з прав людини відмічає, що адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються з необхідністю належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду, чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 стороні на судовому етапі, втрачають свою мету.

У контексті статті 6 Конвенції виконання судового рішення, прийнятого будь-яким судом, має розглядатися як складова "судового розгляду".

Конституційний Суд України, в свою чергу, у Рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого та прокурора зауважив, що "правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах" (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини).

Отже, механізм ефективного судового захисту обумовлює у необхідних випадках застосування процедури примусового виконання рішень суду.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів прийшла до висновку про скасування рішення суду першої інстанції, на підставі ст.317 КАС України, як така, що ухвалена з порушенням норм матеріального права та ухвалення нового судового рішення про задоволення адміністративного позову.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів прийшла до висновку про скасування постанови суду першої інстанції, на підставі ст.317 КАС України, як така, що ухвалена з порушенням норм матеріального права та ухвалення нової постанови про задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 23.04.2018 по справі № 554/10357/17 за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області третя особа Полтавське об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про закінчення виконавчого провадження ВПN53080631 від 13.12.2017.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді Я.М. Макаренко О.І. Сіренко

Повний текст постанови складено 20.08.18