Справа № 810/2394/18
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2018-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 липня 2018 року № 810/2394/18
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панченко Н.Д., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) з позовом до Міністерства оборони України (03168, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6), третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України від 30.03.2018 №34 про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи з 13 лютого 2018 року внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних виплат;

- зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, як інваліду ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого Законом для працездатних осіб, на дату встановлення інвалідності 13 лютого 2018 року, з урахуванням проведених виплат.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що отримав ІІІ групу інвалідності у зв`язку з захворюванням, пов`язаним з проходженням військової служби з 16.02.2016 на строк до 01.03.2018. У подальшому, за результатами повторного огляду, позивачу було встановлено ІІ групу інвалідності з 13.02.2018 довічно. Відтак, позивач вважає, що має право на призначення і виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого Законом для працездатних осіб, на дату встановлення інвалідності 13 лютого 2018 року, з урахуванням проведених виплат.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній позовні вимоги не визнав, та просив у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю, оскільки вища група інвалідності позивачеві була встановлена понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.05.2018 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

У судовому засіданні, за згодою сторін, судом було замінено третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а саме, ІНФОРМАЦІЯ_2 на Київський обласний військовий комісаріат.

20 липня 2018 року від позивача та відповідача через канцелярію суду надійшли клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Третя особа, повідомлена своєчасно та належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання до суду не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила (а.с. 47). Жодних заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи чи її вирішення за відсутності представника третьої особи матеріали справи не містять.

Відповідно до частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є громадянином України, ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований та проживає у с. Ольшаниця, Київської області, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 .

Майора ОСОБА_1 , заступника командира батальйону з тилу-начальника тилу, звільнено наказом Першого заступника начальника Генерального штабу ЗС України (по особовому складу) від 31.08.2015 №289 у запас відповідно до ч.6 та ч.8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за станом здоров`я.

Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 30.09.2015 №260 позивача було виключено зі списків особового складу частини та знято зі всіх видів забезпечення.

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №018287, за результатами первинного огляду ОСОБА_1 з 29.12.2015 встановлено третю групу інвалідності внаслідок захворювання, що пов`язане з проходженням військової служби до 01 січня 2017 року.

Однак, 03.02.2016 Центральною військово-лікарською комісією по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, за результатами повторного огляду, ОСОБА_1 видано довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0518441 про встановлення третьої групи інвалідності , у якій змінено з 16.02.2016 причину інвалідності та встановлено, що захворювання майора у запасі ОСОБА_1 пов`язане із захистом Батьківщини.
Як вбачається із матеріалів справи, позивачеві виплачена одноразова грошова допомога у розмірі, встановленому підпунктом б) пункту 1 статті 162 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» для військовослужбовців з ІІІ групою інвалідності, а саме, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

У подальшому, за результатами повторного огляду, згідно з довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0778833, ОСОБА_1 з 13.02.2018 довічно встановлено другу групу інвалідності внаслідок захворювання, що пов`язане з захистом Батьківщини.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходив з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями статті 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII).

Підпунктом четвертим пункту другого статті 16 Закону №2011-XII встановлено перелік підстав, за наявності яких призначається і виплачується одноразова грошова допомога, зокрема, у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Відповідно до підпункту б) пункту 1 статті 162 Закону №2011-XIІ, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі: 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Разом з цим, відповідно до частини четвертої статті 163 цього Закону (в редакції Закону на час виникнення спірних правовідносин та встановлення позивачеві інвалідності вперше), якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У разі зміни групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.

Аналогічні правила передбачені і пунктом 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 (далі - Порядок №975).

Таким чином, умовою виникнення права військовослужбовця на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі є встановлення, під час повторного огляду, вищої групи інвалідності, за умови, якщо таке встановлення відбудеться протягом двох років від дати первинного встановлення його інвалідності.

При цьому, законодавець пов`язує початок перебігу такого строку саме з дати первинного встановлення інвалідності та не ставить його відлік у залежність від дати зміни причини такої інвалідності.

Судом встановлено, що вперше ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності з 29.12.2015 на строк до 01.01.2017 (а.с.16).

У зв`язку із повторним оглядом, відповідно до акта огляду МСЕК № 263, позивачеві з 16.02.2016 було залишено без змін групу інвалідності, проте змінено її причину. (а.с.18).

Згідно з довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0778833 від 19.02.2018, ОСОБА_1 з 13.02.2018 довічно встановлено другу групу інвалідності внаслідок захворювання, що пов`язане з захистом Батьківщини.

Таким чином, первинне встановлення інвалідності позивачеві відбулося 29.12.2015, з 16.02.2016 було лише змінено причину її виникнення, що жодним чином не впливає на дату та факт первинного встановлення його інвалідності та 13.02.2018 - змінено групу інвалідності.

Оскільки ІІ групу інвалідності позивачеві було встановлено після спливу двох років від первинного встановлення інвалідності (2 роки, 1 місяць та 15 днів), вимоги позивача про визнання протиправним та скасування рішення Міністерства оборони України від 30.03.2018 №34 про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи з 13 лютого 2018 року внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних виплат, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про зобов`язання Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, як інваліду ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого Законом для працездатних осіб, на дату встановлення інвалідності 13 лютого 2018 року, з урахуванням проведених виплат, суд зазначає, що дана позовна вимога є похідною від основної вимоги.

Відмова у задоволенні основної позовної вимоги є підставою для відмови у задоволенні і похідної від неї вимоги.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На виконання цих вимог відповідачем доведено належними та допустимими доказами правомірність прийнятого рішення.

Водночас докази, подані позивачем, не підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог, та були спростовані доводами відповідача.

З огляду на зазначене та беручи до уваги достатній і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що викладені у позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а його вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Оскільки спір вирішено на користь суб`єкта владних повноважень, а доказів понесення ним витрат, пов`язаних з розглядом справи суду не надано, питання розподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Київський окружний адміністративний суд.

Дата складання повного рішення суду 20.07.2018

Суддя Панченко Н.Д.