Справа № 817/1644/18
Суддя: Борискін С.А.
Дата ухвалення: 2018-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

20 серпня 2018 року м. Рівне №817/1644/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Борискіна С.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВолодимирецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області
про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1Ф.) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Володимирецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (далі відповідач) про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати йому пенсії з 01.03.2018 з урахуванням перерахунку, проведеного 03.04.2017 відповідно до ч.2 ст.56 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", зобов'язання відповідача виплачувати йому пенсію з 01.03.2018 з урахуванням перерахунку, проведеного 03.04.2017 відповідно до ч.2 ст.56 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Також просила звернути до негайного виконання постанову суду в частині виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що відповідач всупереч вимогам Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" із 01.03.2018 фактично припинив виконання чинної постанови Кузнецовського міського суду від 29.05.2017 у справі №565/866/17, якою зобов'язано Володимирецьке обєднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 з 03.04.2017 пенсії за віком із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад 15 років, але не вище 75 процентів заробітку, на підставі норми ч.2 ст.56 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Зазначає, що Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсії" від 03.10.2017 №2148, на який як на підставу припинення виплат посилається відповідач, не може застосовуватися до спірних правовідносин, з огляду на те, що закони не мають зворотної дії в часі. З огляду на наведене, позивач просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 11.07.2018 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, у відповідності до якого він заперечує проти задоволення позовних вимог. Зазначає, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 №2148 внесені зміни до ч.2 ст.56 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", які набрали чинності з 11.10.2017. Вказує, що відповідно до внесених змін позивачу з 01.03.2018 визначено розмір пенсійної виплати на умовах Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування". За таких обставин, просить відмовити у задоволенні позову повністю.

Відповідно до п.2 ч.1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд розглядає за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно з вимогами частини четвертої статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю, з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, що підтверджено посвідченням серії А №429337, виданим Рівненською обласною державною адміністрацією 13.11.2006, перебуває на обліку у Володимирецькому ОУПФУ та отримує пенсію по інвалідності у відповідності до вимог Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон №1058) (а.с.5,18,19).

Постановою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 29.05.2017, що набрала законної сили 20.07.2017, позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Зобов'язано Володимирецьке обєднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 з урахуванням частини 2 статті 56 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" із збільшенням пенсії на 1% заробітку за кожний рік роботи понад стаж 15 років, але не вище 75% заробітку, починаючи з 03 квітня 2017 року, та виплачувати пенсію за віком з урахуванням проведеного перерахунку пенсії.

На виконання даного судового рішення відповідачем проведено перерахунок пенсії позивача з урахуванням ч.2 ст.56 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-XII далі Закон №796), що не заперечується сторонами.

Листом від 23.03.2018 за №815/Х-67, у відповідь на заяву позивача від 03.03.2018, відповідач повідомив, що виплати за рішеннями судів, якими зобов'язано органи Пенсійного фонду здійснити перерахунок та виплату пенсій без обмеження строком, продовжуються до внесення змін до законодавства, яким керувався суд при винесенні рішення або до змін умов пенсійного забезпечення одержувача. Так, 11.10.2017 у відповідній частині набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсії" від 03.12.2017 №2148-VIII, яким норму ч.2 ст.56 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи було доповнено словами і цифрами "у разі призначення пенсії на умовах частини другої ст.27 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". З огляду на вказане, з 01.03.2018 розмір пенсії позивача визначено на умовах Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". До вказаного листа надав копії розпоряджень про перерахунок пенсії позивача у відповідних розмірах (а.с.6-8).

Не погоджуючись з припиненням виплати їй пенсії з 01.03.2018, з урахуванням перерахунку, проведеного з 03.04.2017 відповідно до ч.2 ст.56 Закону №796, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обовязковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до приписів ч. 2, 4, 7 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII, судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України. Обовязковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Згідно з ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки.

Відповідно до вимог ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Таким чином, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Крім того, суд враховує, що зі змісту рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти України", "ПМП "Фея" та інші проти України"), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, випливає однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

Отже, після набрання рішенням законної сили його виконання є обовязковим як стадія судового провадження, без здійснення якої права особи не можуть вважатися відновленими.

Відповідно, з врахуванням вимог ст. 129-1 Конституції України, ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", ч. 2 ст. 14 та ч. 1 ст. 370 КАС України, які встановлюють обовязковість судових рішень, які набрали законної сили, постанова Кузнецовського міського суду Рівненської області від 29.05.2017 з моменту набрання законної сили 20.07.2017, є обовязковою, в тому числі і для відповідача.

Водночас, як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, з 01.03.2018 відповідач виплачує пенсію позивачу без урахування положень п.2 ст.56 Закону №796.

Тобто, з 01.03.2018 відповідач фактично припинив виконувати рішення суду.

Суд не погоджується з твердженням відповідача про неможливість виконання постанови Кузнецовського міського суду Рівненської області від 13.07.2017, у звязку з тим, що продовження виплати пенсії позивачу на підставі такого рішення суду неможливе через внесені зміни у п. 2 ст. 56 Закону №796, з огляду на наступне.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсії" від 03.12.2017 №2148-VIII (далі Закон №2148) до п.2 ст.56 Закону №796 внесено зміни, зокрема доповнено словами і цифрами "у разі призначення пенсії на умовах частини другої статті 27 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування".

Даний закон набрав чинності з 11.10.2017.

Тобто, з 11.10.2017 відповідно до п. 2 ст. 56 Закону №796 право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку, а громадянам, які відпрацювали за списком № 1, чоловіки - 10 років і більше, жінки - 7 років 6 місяців і більше - не вище 85 процентів заробітку, у разі призначення пенсії на умовах частини другої статті 27 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування".

Водночас, як встановлено судом, постанова Кузнецовського міського суду Рівненської області у справі №565/866/17 прийнята і набрала законної сили до внесення відповідних змін у п.2 ст.56 Закону №796.

Статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 09.02.1999 №21-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце, положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Суд надає оцінку тим правовідносинам, які виникли до звернення особи з позовом, відхиляючи ті, що виникли в процесі розгляду справи.

Отже, на переконання суду, Закон №2148 та внесені ним зміни до п.2 ст.56 Закону №796, не можуть застосуватися до спірних правовідносин, на вирішення яких була прийнята постанова Кузнецовського міського суду Рівненської області від 29.05.2017 по справі №565/866/17.

Тому висновки відповідача про необхідність перерахунку пенсії позивачу у новому розмірі, у звязку із зміною законодавства, при тому, що постанова Кузнецовського міського суду Рівненської області від 29.05.2017, якою врегульоване питання перерахунку пенсії позивачу, є чинною, в даному випадку є хибними.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідач протиправно здійснює виплату пенсії позивачу з 01.03.2018 без урахування вимог ч.2 ст.56 Закону №796.

Крім того, суд вважає помилковими посилання відповідача на постанову Верховного Суду України від 05.11.2013 по справі №21-293а13 та на постанову Пленуму Вищого адміністративного суду України від 19.12.2001 №8, оскільки висновки викладені у них стосуються інших правовідносин.

За змістом постанови Верховного Суду України від 05.11.2013 по справі №21-293а13 слідує, що при її прийнятті вирішувалося питання про усунення розбіжностей у застосуванні касаційним судом одних і тих самих норм матеріального права щодо обмеження виплати пенсії будь-яким кінцевим терміном або строком. В постанові від 19.12.2001 №8 Пленумом Вищого адміністративного суду України було узагальнено судову практику вирішення адміністративними судами спорів, що виникають у зв'язку із застосуванням статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" щодо підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому в силу положень ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать до задоволення в повному обсязі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Тому позовні вимоги позивача щодо звернення до негайного виконання рішення суду в частині виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць слід задовольнити.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до закону, підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат у відповідності до ст.139 КАС України відсутні.

Керуючись ст. 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 34400, ідентифікаційний №) до Володимирецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (вул.Соборна,28,смт.Володимирець,Рівненська область,34300, ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинення певних дій, - задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії з 01.03.2018, з урахуванням перерахунку, проведеного з 03.04.2017 відповідно до ч.2 ст.56 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Зобов'язати Володимирецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області виплачувати ОСОБА_1 пенсію з 01.03.2018, з урахуванням перерахунку, проведеного з 03.04.2017 відповідно до ч.2 ст.56 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Звернути до негайного виконання рішення суду в частині присудження виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 20 серпня 2018 року.

Суддя Борискін С.А.