Справа № 2а-5837/10/1370
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2018-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

15 серпня 2018 року

Київ

справа №2а-5837/10/1370

адміністративне провадження №К/9901/457/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Юрченко В.П., суддів - Васильєвої І.А., Пасічник С.С., розглянувши в попередньому судовому засіданні
касаційну скаргуДержавної податкової інспекції у Сихівському районі м. Львова
на постановуЛьвівського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2013 року (колегія суддя: Т.В. Онишкевич, В.В. Клюба, Я.С. Попко)
у справі№2а-5837/10/1370 (3487/11/9104)
за позовомСпоживчого товариства «Народна торгівля»
доДержавної податкової інспекції у Сихівському районі м. Львова
проскасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Споживче товариство «Народна торгівля» (далі - Товариство) звернулося до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Державної податкової інспекції у Сихівському районі м. Львова (далі - ДПІ) про скасування податкових повідомлень-рішень №/0 та №/0 від 27 травня 2010 року.

Позов обґрунтовано тим, що приміщення згідно договору ВЕО №380294 від 08 червня 2007 року продано за ціною значно вищою ніж придбано, його балансова вартість станом на день продажу була нижчою ніж договірна та має істотно відмінні характерні ознаки, тому не може вважатися ідентичними чи однорідними в порівнянні з нежитловими приміщеннями, що знаходяться за тією ж адресою, реалізованими Товариством за договором ВЕО №380205 від 08 червня 2007 року.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2010 року у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Суд першої інстанції. відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що товари згідно договорів ВЕО № 380294 від 08 червня 2007 року і ВЕО №380205 від 08 червня 2007 року є однорідними та реалізованими одночасно, а відтак, відповідач правомірно дійшов до висновку про невідповідність ціни товару згідно договору ВЕО №380294 від 08 червня 2007 року рівню звичайних цін та визначив її з урахуванням інформації про укладені на момент продажу такого товару договори з однорідними товарами у співставних умовах.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2013 року постанову Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2010 року скасовано та прийнято нову, якою позов задоволено у повному обсязі. Визнано протиправними і скасовано податкові повідомлення-рішення від 27 травня 2010 року № /0 та № /0.

Апеляційний суд, задовольняючи позовні, вимоги виходив з того, що реалізовані згідно із договорами ВЕО № 380294 від 08 червня 2007 року та ВЕО № 380205 від 08 червня 2007 року нежитлові приміщення не можна вважати ідентичними чи тотожними, а податковим органом не обґрунтовано звичайну ціну нежитлового приміщення загальною площею 141,9 м2 за адресою м. Львів, вул. Пекарська, 95 на підставі статистичної оцінки рівня цін реалізації таких товарів на внутрішньому ринку України у визначеному порядку, тому висновки ДПІ про реалізацію цього приміщення за ціною, яка не відповідає рівню звичайних цін на вказаний товар, є необґрунтованими.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Скарга мотивована тим, що при розгляді справи апеляційним судом не враховано, що з метою встановлення статистичних даних про рівень цін відповідач звертався до Головного управління статистики у Львівській області листом від 04 жовтня 2010 року №13220/10-006 з проханням надати інформацію про середньостатистичну вартість нежитлових приміщень на першому поверсі у м. Львові у 2007 році при укладанні договорів відчуження майна.

Від позивача на адресу Суду надійшли письмові заперечення на касаційну скаргу, за змістом яких Товариство просить останню відхилити, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін. Заперечення мотивоване тим, що посилання ДПІ на правову позицію Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 08 грудня 2009 року, є необґрунтованими, оскільки остання викладена за результатами несумісної справи, не є аналогічною та має інші обставини.

Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, у період з 19 по 30 квітня 2010 року посадовими особами ДПІ проведено виїзну планову перевірку Товариства з питань дотримання останнім вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період його господарської діяльності з 01 січня 2007 року по 21 грудня 2009 року, за результатами якої встановлено порушення вимог п.1.20 ст.1, п.4.1 ст.4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», чим занижено податок на прибуток за 2 квартал 2007 року в сумі 28778 грн.; вимог п.4.1 ст.4 Закону України «Про податок на додану вартість», чим занижено податок на додану вартість за червень 2007 року на 23022 грн., про що складено Акт №1338/23-209/20852932 від 19 травня 2010 року.

Контролюючий орган дійшов висновку про допущення позивачем вказаних в Акті перевірки порушень на підставі того, що останнім реалізовано нежитлове приміщення загальною площею 141,9 квадратних метрів за адресою: м. Львів, вул. Пекарська, 95 за ціною 20000 грн. згідно договору купівлі-продажу ВЕО №380294 від 08 червня 2007 року, однак така ціна не відповідає рівню звичайних цін на вказаний товар, які діяли на дату укладання договору купівлі - продажу, а саме звичайна ціна перевищує на 20% договірну, а відтак вважає, що база оподаткування з такої операції повинна визначатися за звичайними цінами. На підтвердження вказаної позиції посилається на те, що позивачем одночасно реалізовано нежитлові приміщення загальною площею 134,6 квадратних метрів за адресою м. Львів, вул. Пекарська, 95 за ціною 150 000 грн., згідно договору купівлі-продаж ВЕО №380205 від 08 червня 2007 року, тому з урахуванням вказаного договору відповідачем визначено звичайну ціну реалізованого товару.

На підставі вищенаведеного акта перевірки відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення від 27 травня 2010 року №/0, яким визначено позивачу суму податкового зобов'язання з податку на прибуток в розмірі 43 167 грн., в тому числі 28778 грн. за основним платежем та 14389 грн. - сума штрафних (фінансових) санкцій, №/0, яким визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 34533 грн., в тому числі 23022 грн. за основним платежем та 11511 грн. сума штрафних (фінансових) санкцій.

За результатами апеляційного узгодження вказаних податкових повідомлень-рішень, суми визначені у них залишені без змін.

За загальним правилом, установленим п. 4.1 ст. 4 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), база оподаткування операції з поставки товарів (послуг) визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, визначеної за вільними цінами, але не нижче за звичайні ціни, з урахуванням акцизного збору, ввізного мита, інших загальнодержавних податків та зборів (обов'язкових платежів), згідно із законами України з питань оподаткування (за винятком податку на додану вартість, а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на послуги стільникового рухомого зв'язку, що включається до ціни товарів (послуг). До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податку безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв'язку з компенсацією вартості товарів (послуг).

У разі якщо звичайна ціна на товари (послуги) перевищує договірну ціну на такі товари (послуги) більше ніж на 20 відсотків, база оподаткування операції з поставки таких товарів (послуг) визначається за звичайними цінами.

Відповідно до пп. 1.20.1 п. 1.20 ст.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) якщо цим пунктом не встановлено інше, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг).

Для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними товарами) (роботами, послугами) у співставних умовах. У разі, коли на відповідному ринку товарів (робіт, послуг) не здійснюються операції з ідентичними (у разі їх відсутності - однорідними) товарами (роботами, послугами), або якщо неможливо визначити їх ціну через відсутність або недоступність відповідної інформації, звичайною ціною вважається ціна договору (абзац перший пп. 1.20.2, п. 1.2.6 п. 1.20 цієї статті).

Поняття ідентичних та однорідних товарів (робіт, послуг) закріплено в абзацах четвертому та п'ятому п.п.1.20.1 п. 1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» та визначається як однаковість характерних основних ознак (ідентичність) або як подібність характеристик та схожість компонентів, що дозволяє виконувати однакові функції та (або) бути взаємозамінними (однорідність).

При визначенні звичайної ціни на об'єкт нерухомості слід враховувати такі умови, як його місце розташування, фізичний стан, а також те, чи здійснювалось поліпшення такого об'єкта. Звичайна ціна об'єкта нерухомості не може бути визначена без належної оцінки зазначених економічних факторів.

З'ясування рівня звичайних цін має відбуватися відповідно до визначеної процедури, а необхідна інформація - надаватися уповноваженим державним органом. Таким чином, будь-які дані, надані приватними структурами чи не уповноваженими на це державними органами (висновки, результати досліджень, витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно тощо), не є статистичними документами стосовно звичайних цін на товари (роботи, послуги) та не можуть бути підставою для визначення звичайної ціни.

Відповідно до пп. 1.20.8 п. 1.20 ст.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених цим Законом, покладається на податковий орган у порядку, встановленому законом.

Судами встановлено, що для визначення звичайної ціни реалізованих нежитлових приміщень, за договором купівлі продажу ВЕО №380294 від 08 червня 2007 року, в ході перевірки було проведено співставлення з ціною нежитлових приміщень, визначеною у договорі купівлі-продажу ВЕО №380205 від 08 червня 2007 року. Разом з тим, апеляційним судом встановлено, що нежитлові приміщення, реалізовані позивачем відповідно до договорів ВЕО № 380294 від 08 червня 2007 року та ВЕО № 380205 від 08 червня 2007 року, не можна вважати ідентичними чи тотожними з огляду на наявні відмінності у технічних характеристиках та технічному стані.

Отже, при встановленні факту невідповідності рівня звичайних цін, за якими здійснювались спірна операція, податковим органом не використано інформацію про укладені на момент продажу товару договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах, із врахуванням звичайних при укладанні угод між непов'язаними особами надбавок чи знижок до ціни тощо.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про недотримання податковим органом при реалізації своїх повноважень щодо нарахування податкових зобов'язань позивачу внаслідок визначення звичайних цін у невстановлений законом спосіб, у зв'язку з чим спірні податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню.

Наведені в касаційній скарги доводи щодо помилковості висновків апеляційного суду у цій справі фактично зводяться до правової переоцінки обставин у справі та дослідження доказів, які були предметом оцінки судом у ході розгляду справи. Таким чином, враховуючи встановлені обставини з дослідженням в судовому процесі доказів на їх підтвердження, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про протиправність спірних податкового повідомлення-рішення.

Щодо доводів ДПІ про неврахування апеляційним судом звернення до Головного управління статистики у Львівській області листом від 04 жовтня 2010 року №13220/10-006 з метою встановлення статистичних даних про рівень цін колегія суддів Верховного Суду вважає їх необґрунтованими, оскільки вказані докази не були надані під час розгляду справи в судах попередньої інстанції.

Суд касаційної інстанції визнає, що суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суд повно встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надав їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Сихівському районі м. Львова залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2013 року - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

………………….

………………….

………………….

В.П.Юрченко
І.А.Васильєва
С.С.Пасічник
Судді Верховного Суду