Справа № 826/964/17
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2018-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

15 серпня 2018 року № 826/964/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Мазур А.С. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу:
за позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1
до Державної міграційної служби України
про скасування рішення від 02.12.2016 р.,

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просить суд :

- скасувати рішення Державної міграційної служби України № ДМСУ № 609-16 від 02.12.2016 р.;

- зобов`язати Державну міграційну службу України вирішити питання про надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 .

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на обставини, викладені в адміністративному позові, зокрема, зазначив про порушення, допущені Державною міграційною службою України під час винесення спірного рішення, щодо положень Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а також не прийняття до уваги факту побоювання позивача стати жертвою переслідування в країні походження.

Представник відповідача в письмових запереченнях на позов вказала, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вивчено матеріали особової справи шукача притулку, дано оцінку та досліджено інформацію в країні його походження. На підставі вказаного та з урахуванням імперативних приписів ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" суб`єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні громадянина РФ ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки не встановлено умови, за яких такий статус надається.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача заперечувала проти позовних вимог та просила відмовити у їх задоволенні в повному обсязі з підстав, викладених у письмових запереченнях.

У судовому засіданні, призначеному на 17.05.2018 р., судом на підставі положень частини 3 статті 194 КАС України ухвалено про продовження розгляду справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши надані суду документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в Росії (РФ), в м. Москва, за національністю - росіянин, за віросповіданням атеїст, одружений, має одну дитину віком до 18-ти років, освіта вища, за професією-інженер. Російську Федерацію залишив 28.03.2015 р., легально.

05.05.2016 р. звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою - анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У заяві-анкеті від 05.05.2016 р. позивач повідомив, що не може повернутися у країну походження, у зв`язку з великою вірогідністю бути підданим фізичному тиску, кримінальному та політичному переслідуванню через його участь у бойових діях проти російської агресії у складі українського добровольчого батальйону «Свята Марія».

На момент звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту перебував на території України, легально.

За результатами розгляду даної заяви та вивченням матеріалів особової справи, 26.08.2016 р. управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абзацу п`ятого частини першої ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За результатами доопрацювання особової справи №2016 KYIV 0033 громадянина РФ ОСОБА_1 , 17.10.2016 р. складено додаток до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абзацу п`ятого частини першої ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За результатами повторного доопрацювання особової справи позивача, 28.11.2016 р. складено додаток до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абзацу п`ятого частини першої ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

02.12.2016 р. Державною міграційною службою України прийнято рішення № 609-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 .

Позивач не погоджується зі спірним рішенням, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на що звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного позивачем рішення, суд звертає увагу на наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 зазначеного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В силу вимог ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 1 ст. 7 вищезазначеного Закону визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно із ч. 4 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Разом з тим, відповідно до ч.6 ст.8 вказаного Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням про відмову від 02.12.2016 р. № 609-16 Державною міграційною службою України відмовлено громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відсутні умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, Женева, 1992 рік, Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців, (далі Керівництво), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, -за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара Організації Об`єднаних Націй передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти, в підтвердження заяв біженців, визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Крім того, порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначено ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з ч. 1 цієї статті оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

З матеріалів особової справи позивача вбачається, зокрема з заяви - анкети від 05.05.2016 р. № 33, що причиною залишення країни походження є те, що він був членом добровольчого батальйону «Свята Марія» та приймав участь в АТО на стороні Україні, в війні з Російською Федерацією, а тому існувала загроза його життю та здоров`ю.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.09.2015 р. у справі №750/7847/15-а, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.10.2015 р. визнано протиправним та скасовано рішення № 4 від 17.07.2015 р. про примусове повернення з України громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , винесене завідувачем Козелецького РС УДМС України в Чернігівській області Закревською В.В.

Крім того, зазначеним рішенням суду встановлені наступні обставини.

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 в`їхав на територію України разом з дружиною ОСОБА_2 та її малолітнім сином ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який навчається у Вовчківській ЗОШ І-ІІ ступенів Козелецького району Чернігівської області.

ОСОБА_4 був зарахований до особового складу батальйону патрульної служби міліції особливого призначення МВС України «Свята Марія» та з 06 по 26 листопада 2014 року брав участь в Антитерористичній операції на території Донецької області. Станом на 12.05.2015 р. був бійцем даного батальйону, що підтверджується довідками від 11.12.2014 № 039-12/124 та № 003-05/15, виданими командиром батальйону.

31.03.2015 р. дружина позивача, ОСОБА_2 , придбала житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу будинку, посвідченим приватним нотаріусом Козелецького районного нотаріального округу Афанасьєвою О.Ф.

Відповідно Законом України "Про боротьбу з тероризмом" 14 квiтня 2014 року на сході України була розпочата антитерористична операція - "комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності". Початок проведення антитерористичної операції - дата набрання чинності Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Район проведення антитерористичної операції був визначений Кабінетом Міністрів України у затвердженому переліку (розпорядження №1053 від 30 жовтня 2014 року). Для оперативного керівництва антитерористичною операцією був створений Штаб АТО, який очолив керівник Антитерористичного центру при СБУ України. До антитерористичної операції були залучені сили СБУ, МВС, пiдроздiли Мінiстерства оборони та Прикордонної служби, а також центральні та мiсцевi органи влади.

Враховуючи військову перевагу Російської Федерації, позицію її керівництва щодо класифікації зовнішньої військової агресії Росії як внутрішньої загрози України, з метою недопущення подальшого введення регулярних російських військ на територію України, прикритих "миротворчою місією" та реалізації "абхазько-осетинського сценарію", 14 квітня 2014 року в Україні була розпочата антитерористична операція без введення воєнного стану. Зоною проведення антитерористичної операції було охоплено Донецьку і Луганську області, а також Ізюмський район та м. Ізюм Харківської області, що є загальновідомим фактом.

Таким чином, у разі примусового повернення позивача, в країну походження, його свободі загрожуватиме небезпека за політичні переконання, оскільки він приймав участь в антитерористичній операції на території України.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 31.03.2015 дружина позивача, ОСОБА_2 , придбала житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу будинку, посвідченим приватним нотаріусом Козелецького районного нотаріального округу Афанасьєвою О.Ф.

Позивач має неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який навчається у Вовчківській ЗОШ І-ІІІ ступенів Козелецького району Чернігівської області.

Крім того, суд звертає увагу, що рішення суду у справі № 750/7847/15-а, яке набрало законної сили, встановлено, що враховуючи участь позивача у антитерористичній операції на території Донецької області, наявну політичну ситуацію та відносини, що склались між Україною та країною походження позивача, беручи до уваги прихильність ОСОБА_1 та його сім`ї до країни, на території якої перебувають, тому при передачі позивача до країни походження його свободі загрожуватиме небезпека, передбачена ч.1 ст.31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Також, суд звертає увагу на те, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватися, зокрема із публікацій у засобах масової інформації.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до ч. 3 статті 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Разом з тим, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Крім того, мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, наявні документи і матеріали повинні бути всебічно вивчені та оцінені як щодо вирішення питання про надання статусу біженця, так і питання про визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, у матеріалах справи також наявні копії публікацій з Інтернет-видань щодо політичного переслідування осіб, які перебували у зоні АТО у складі військових та добровільних формувань на стороні держави України у зв`язку їх громадською діяльністю.

Проте, відповідачем не було в повній мірі досліджено такі обставини та не надано їм правової оцінки з урахуванням позиції УВК ООН у справах біженців.

Також, відповідачем не здійснено жодного висновку щодо ситуації у країні походження позивача, дотримання такою країною міжнародних стандартів з кримінального правосуддя, конституційних прав громадян, а також щодо можливих утисків громадян через їх політичні погляди.

Таким чином, суд вважає, що рішення № 609-16 від 02.12.2016 р. прийняте ДМС України з порушенням вимог національного законодавства та актів міжнародного права у справах захисту прав та свобод людини, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Що стосується способу захисту, який обирає суд у даній справі, а саме зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення стосовно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, суд зазначає наступне.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2, прийнятої Комітетом Міністрів від 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Натомість, відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відповідач має право прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або ж відмовити у задоволенні заяви.

Отже, у даному випадку для повного захисту інтересів особи, що звернулась до суду, суд вважає за необхідне прийняти рішення про зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення стосовно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Таке судове рішення не порушує дискреційні повноваження відповідача у розумінні Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року.

За наведених обставин вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню судом.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл судових витрат відсутні, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №ДМСУ № 609-16 від 02.12.2016 р. про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту стосовно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .

Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення стосовно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.С. Мазур