Справа № 755/9591/18
Суддя: Ключкович В.Ю.
Дата ухвалення: 2018-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2018 року м. Київ №755/9591/18

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Бабенка К.А.,

Шурка О.І.,

за участю

секретаря судового засідання Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 липня 2018 року (суддя Чех Н.А.) у справі за адміністративним позовом громадянина Афганістану ОСОБА_3 до заступника начальника Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві Пономаренка Віктора Васильовича, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В:

26 червня 2018 року адвокат Красник Станіслав Михайлович в інтересах громадянина Афганістану ОСОБА_3 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з адміністративним позовом до заступника начальника Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві Пономаренка Віктора Васильовича, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, в якому просив скасувати постанову заступника начальника Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 13 червня 2018 року серії ПН МКМ №002798 про накладення адміністративного стягнення на громадянина Афганістану ОСОБА_3 і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 липня 2018 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві подало апеляційну скаргу, з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та неповного дослідження всіх обставин справи, в якій просить рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач, відповідно до п.14 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» є нелегальним мігрантом, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до органу та у строки, визначені ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не звертався; прибув в Україну 10.11.2017 та до моменту затримання (13.06.2018) 205 днів нелегально перебував в Україні, чим порушив ч.1 ст. 203 КУпАП.

13.08.2018 до Київського апеляційного адміністративного суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому такий просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши думку представника відповідача та представника третьої особи, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що 13.06.2018 року щодо громадянина Афганістану ОСОБА_3 головним спеціалістом ГУДМС України в м. Києві Ященком Михайлом Сергійовичем складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МКМ 002798 про те, що 13.06.2018 о 14:00 год. По вул. Полярна 5 було виявлено гр. Афганістану ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме - проживання без документів на право проживання в Україні, за що передбачена відповідальність відповідно до ч. 1 ст. 203 КУпАП.

13.06.2018 уповноваженою посадовою особою Державної міграційної служби України - заступником начальника ГУ ДМС України в м. Києві Пономаренком Віктором Васильовичем відносно громадянина Афганістану ОСОБА_3 винесено постанову про накладення адміністративного стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1 700,00 грн. в дохід держави.

Вважаючи притягнення громадянина Афганістану ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності незаконним, в його інтересах адвокат Красник С.М. звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем відповідачу надавався документ УВКБ ООН Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (представництво в Україні) від 24.04.2018 року, про те, що позивач звернувся до УВКБ ООН з проханням про допомогу в проходженні державної процедури про надання статусу біженця у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 22.07.2011 року, а також за правовим захистом для осіб без громадянства і тих хто ризикує такими стати, та даним документом закликано надавати будь-яку допомогу даній особі, і такий дійсний протягом трьох місяців від дня його видачі (до 24.07.2018 року), то 13.06.2018 протиправно винесено постанову про накладення адміністративного стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП відносно позивача.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України від 22.09.2011 №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон №3773-VI).

Згідно п. 7 ч.1 ст. 1 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в'їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України

Частиною 3 статті 9 Закону №3773-VI передбачено, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до ч.2 ст. 5 Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI) особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч. 4 ст. 5 Закону № 3671-VI особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 23 Закону №3773-VI встановлено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в'їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, - тягнуть за собою накладення штрафу від тридцяти до п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Разом з тим, ч. 3 даної статті передбачено, що дія цієї статті не поширюється на випадки, коли іноземці чи особи без громадянства з наміром отримати притулок чи бути визнаними в Україні біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнули державний кордон України і перебувають на території України протягом часу, необхідного для звернення із заявою про надання притулку чи заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як зазначає відповідач, та не заперечує позивач, ОСОБА_3 в Україну приїхав 10.11.2017, кордон України перетнув нелегально поза пунктами пропуску. В Україну прибув з особистою метою, а саме:залишитися тут жити. Проживає за рахунок коштів, отриманих від підробітку. Приймаючої сторони, близьких родичів на території України та власного житла не має.

Так, 13.06.2018 року на громадянина Афганістану ОСОБА_3 складено протокол ПР МКМ 002798 за ч. 1 ст. 203 КУпАП - порушення правил перебування в Україні та уповноваженою особою Державної міграційної служби України - заступником начальника Пономаренком В.В. відносно громадянина Афганістану ОСОБА_3 13.06.2018 року винесено постанову про накладення адміністративного стягнення за вчинення вказаного правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1 700,00 грн. в дохід держави.

Однак, з матеріалів справи, а саме з листа Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (представництво в Україні) від 24.04.2018, колегією суддів встановлено, що особа, власник цього листа (ОСОБА_8, ОСОБА_3, гр. Афнагістану, УВКБ ООН справа №788-17-00664, ІНФОРМАЦІЯ_1.) звернулася до УВКБ ООН з проханням про допомогу в проходженні державної процедури про надання статусу біженця у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 22.07.2011, а також за правовим захистом для осіб без громадянства і тих, хто ризикує такими стати. Ця особа підпадає під захист Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців і повинна, зокрема, бути захищеною від примусового повернення до країни де існуватиме загроза її життю чи свободі. Даним листом також закликано надавати будь-яку допомогу вищезгаданій особі. Також, зазначено, що даний документ дійсний протягом трьох місяців від дня видачі (отже, до 24.07.2018).

Із засобів масової інформації відомо, що в Афганістані тривалий час відбувається військове протистояння, у зв'язку з чим, позивач стверджує, що має побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що починаючи з 24.04.2018 позивачу УВКБ ООН мала надаватися допомога в проходженні державної процедури про надання статусу біженця, а тому, 13.06.2018 (до закінчення терміну дії документу/листа УВКБ ООН від 24.04.2018) ОСОБА_3 перебував під захистом мандату УВКБ ООН.

Щодо доводів третьої особи, викладених в апеляційній скарзі, що час нелегального перебування позивача в Україні до моменту затримання складає 205 днів, що суперечить приписам ч. 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», колегія суддів зазначає, що такі дані не знайшли свого відображення ні в протоколі про адміністративне правопорушення, ні в про накладення адміністративного стягнення, оскільки в таких вказано лише те, що «громадянин Афганістану ОСОБА_3 порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме: проживання без документів на право проживання в Україні», та з даного протоколу неможливо встановити, як саме було встановлено дані обставини.

Окрім того, у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник позивача зазначив, що ОСОБА_3 неодноразово звертався до уповноважених органів - Управління Державної міграційної служби у Київській області за захистом, проте йому повідомляли звернутися пізніше, зокрема, через відсутність перекладача, а також, через відсутність бланків.

Доказів спростування даних обставин відповідачем матеріали справи не містять, не спростовано такі доводи позивача і представником третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві під час судового засідання у суді апеляційної інстанції.

Щодо доводів представника третьої особи, що під час з'ясування всіх обставин під час складення протоколу про адміністративне правопорушення представниками Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві було проведено перевірку стосовно того, чи звертався позивач з заявою про надання йому відповідного статусу, а такі дані були відсутні, що стало підставою вважати що з відповідною заявою громадянин Афганістану ОСОБА_3 не звертався, колегія суддів зазначає, що такі заяви приймає Управління Державної міграційної служби у Київській області, а оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази звернення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві до Управління Державної міграційної служби у Київській області щодо отримання інформації про звернення ОСОБА_3 саме до Управління Державної міграційної служби у Київській області, а також відсутні докази надання такої інформації відповідачу/третій особі, а відтак, такі доводи не спростовують твердження представника позивача про те, що ОСОБА_3 неодноразово звертався до компетентного органу та з об'єктивних причин не міг подати відповідну заяву.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, який в даному випадку ним не виконаний.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про протиправність постанови від 13 червня 2018 року серії ПН МКМ №002798 про накладення адміністративного стягнення на громадянина Афганістану ОСОБА_3.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки станом на час винесення рішення судом першої інстанції (17.07.2018) документ/лист УВКБ ООН від 24.04.2018 був дійсним, а відтак, суд враховує можливість на той час вчинення позивачем/ уповноваженою особою УВКБ ООН необхідних дій для проходження державної процедури надання статусу біженця ОСОБА_3, то рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, що на думку колегії апеляційного адміністративного суду, дотримано судом першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Відповідно до п.7 ч. 3 ст. 2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є, зокрема, забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом.

Згідно ч. 1 ст. 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 272 КАС України, яка передбачає особливості апеляційного та касаційного оскарження судових рішень в окремих категоріях адміністративних справ, судові рішення суду апеляційної інстанції у справах, визначених статтями 280, 281, 287 та 288 цього Кодексу, можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції.

Керуючись статтями 272, 289, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ст. 272, 328 КАС України.

Головуючий суддя: В.Ю.Ключкович

Судді: К.А. Бабенко

О.І. Шурко