Справа № 804/8748/17
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2018-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 серпня 2018 рокусправа № 804/8748/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: суддя-доповідач: Шальєва В.А.

судді: Білак С.В., Юрко І.В.,

секретар судового засідання: Лащенко Р.В.

за участі представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Донцова Є.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судовому засідання Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.02.2018 р. (суддя Кальник В.В.) в справі № 804/8748/17 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (далі - ГУ ДФС) про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення № від 01.11.2017 р. про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в загальному розмірі 1664442,83 грн., в тому числі за основним платежем - 1109628,56 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 554814,27 грн.; № від 01.11.2017 р. про збільшення суми грошового зобов'язання з військового збору в загальному розмірі 109486,82 грн., в тому числі за основним платежем - 87589,46 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 21897,36 грн.; вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 01.11.2017 р. № Ф- на загальну суму 48168,86 грн.; рішення № від 01.11.2017 р. про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 5955,79 грн.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.02.2018 р. позов задоволено, визнано протиправними та скасовані податкове повідомлення-рішення № від 01.11.2017 р., яким збільшено податкове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у загальному розмірі 1664442,83 грн., з яких за основним зобов'язанням - 1109628,56 грн., штрафні (фінансові) санкції - 554814,27 грн.; податкове повідомлення-рішення № від 01.11.2017 р., яким збільшено податкове зобов'язання з військового збору у загальному розмірі 109486,82 грн., з яких за основним зобов'язанням - 87589,46 грн., штрафні (фінансові) санкції - 21897,36 грн.; вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 01.11.2017 р. № Ф- на загальну суму 48168,86 грн.; рішення № від 01.11.2017 р. про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 5955,79 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати судове рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Апелянтом зазначено, що відповідно до наказів «Про облікову політику» на 2015 та 2016 роки та відомостей витрат на експлуатацію майна позивач суму розрахованої амортизації визначив як витрати на експлуатацію майна, які складаються з частини вартості майна, понесеної у зв'язку з придбанням для використання в господарській діяльності з ціллю отримання доходу, яка прирівнюється до розміру амортизації, розрахованої за правилами бухгалтерського обліку. Зазначені витрати є амортизацією основних засобів та нематеріальних активів. Враховуючи приписи п. 177.2 ст. 177, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, вважає, що фізична особа-підприємець, яка знаходиться на загальній системі оподаткування, не включає до складу витрат суму амортизації основних засобів та нематеріальних активів, відповідно, вказує на завищення позивачем витрат в сумі 5787380,31 грн. Крім того, вказує про неправомірність віднесення до складу витрат витрат на відрядження, оскільки за результатами відряджень не укладено контрактів, не відбулось постачання товару, тобто, ці витрати не пов'язані з господарською діяльністю, тому вказує на завищення витрат на суму 51916,94 грн. При цьому зазначає про безпідставне прийняття судом в якості доказів документів в обґрунтування правомірності формування витрат на відрядження, оскільки такі документи не надавались платником податків в ході перевірки, а також до заперечень на акт перевірки. Внаслідок заниження податку на доходи фізичних осіб позивачем також занижено показники військового збору, а також єдиного внеску.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ГУ ДФС проведено виїзну планову документальну перевірку з питань дотримання вимог податкового та валютного законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування позивача за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2016 р., за результатами якої складено акт перевірки від 06.10.2017 р. №14925/04-36-13-05/НОМЕР_4. Перевіркою встановлено порушення позивачем п. 163.1 ст. 163, ст. 176, з урахуванням п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, у результаті чого занижено військовий збір на загальну суму 87589,46 грн., у тому числі за 2015 рік - 43916,30 грн., за 2016 рік - 43673,16 грн.; п. 177.2, п. 177.4 ст.177, з урахуванням вимог п. 167.1 ст.167 Податкового кодексу України, у результаті чого занижено податок на доходи фізичних осіб від провадження господарської діяльності на загальну суму 1109628,56 грн., у тому числі за 2015 рік - 585550,61 грн., за 2016 рік - 524077,95 грн.; п. 2 ч. 1 ст. 7, п. 5, п. 11 ст. 8, п. 2 ст. 9, з урахуванням ч. 3 ст. 7, розділу III Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого занижено єдиний внесок на загальну суму 48168,86 грн., у тому числі за 2015 рік - 11389,11 грн., за 2016 рік - 36779,75 грн.; п. 287.3 ст. 287 Податкового кодексу України в частині несвоєчасної сплати узгодженої суми податкового зобов'язання з орендної плати.

На підставі акту перевірки відповідачем прийняті податкове повідомлення-рішення № від 01.11.2017 р., яким збільшено податкове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у загальному розмірі 1664442,83 грн., з яких за основним зобов'язанням - 1109628,56 грн., штрафні (фінансові) санкції - 554814,27 грн.; податкове повідомлення-рішення № від 01.11.2017 р., яким збільшено податкове зобов'язання з військового збору у загальному розмірі 109486,82 грн., з яких за основним зобов'язанням - 87589,46 грн., штрафні (фінансові) санкції - 21897,36 грн.; вимога про сплату боргу (недоїмки) від 01.11.2017 р. № Ф- на загальну суму 48168,86 грн.; рішення № від 01.11.2017 р. про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 5955,79 грн.; № від 01.11.2017 р., яким застосовано штрафні санкції у розмірі 10% від суми узгодженого податкового зобов'язання зі сплати орендної плати за землю у сумі 761,03 грн.

Підставою збільшення позивачу суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб та, як наслідок, інших обов'язкових платежів, є включення позивачем до складу витратної частини за 2015-2016 роки суму амортизації у розмірі 5787 380,31 грн., з них за 2015 рік - 2 927 753,06 грн, за 2016 рік- 2 859 627,25 грн., а також витрат на відрядження.

Встановивши, що позивач веде бухгалтерський облік операцій придбання та вибуття основних засобів та нематеріальних активів, суд першої інстанції зазначив, що нарахування амортизації здійснюється за загальними правилами, встановленими для підприємств, з урахуванням деяких особливостей.

Відповідно до наказів «Про облікову політику» на 2015 та 2016 роки та Відомостей витрат на експлуатацію майна позивачем сума розрахованої амортизації визначена як витрати на експлуатацію майна, які складаються з частини вартості майна, понесеної в зв'язку з придбанням для використання в господарській діяльності з ціллю отримання доходу, яка прирівнюється до розміру амортизації, розрахованої за правилами бухгалтерського обліку.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем віднесено до складу витрат суму витрат на відновлення первісної вартості основних засобів протягом строку їх корисного використання (експлуатації) за 2015-2016 роки.

Встановивши, що позивач веде бухгалтерський облік основних засобів, він має право включати до складу витрат суми, які відносяться на відновлення первісної вартості основних засобів (майна) у зв'язку з їх експлуатацією. При цьому суд першої інстанції зазначив про необхідність ретроактивного застосування закону, а саме п. 177.4 ст.177 Податкового кодексу України в редакції Закону №1797-VІІ від 21.12.2016 р., до правових ситуацій, які виникли раніше, що на думку суду першої інстанції, відповідає статті 58 Конституції України та статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо безпідставного включення до складу витрат суми витрат на відрядження, які безпосередньо не пов'язані з отриманням доходів та з його господарською діяльністю, суд першої інстанції вказав, що зазначені витрати безпосередньо пов'язані з господарською діяльністю, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями наказу про відрядження, проїзними документами, відмітками у закордонному паспорті, намірами сторін, зафіксованими у відповідних протоколах, підписаними з «ІСНЕМАD Profarb» z о.о. від 28.07.2016 р. у м. Варшава (Польща), від 30.07.2016 р. у м. Стокгольмі (Швеція), а також тим фактом, що результатом здійснених відряджень є укладені договори поставки та отриманий досвід у вигляді схем, планів виробництва, що, на думку суду, безумовно має зв'язок з господарською діяльністю платника податків та відповідає економічній (розумній) причині здійснення відповідних витрат.

Суд вважає такий висновок необґрунтованим, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ГУ ДФС проведена документальна планова виїзна перевірка фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2016 р., за наслідками якої складено акт № 14925/04-36-13-05/НОМЕР_4 від 06.10.2017 р. Перевіркою встановлено, зокрема, порушення позивачем п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, з урахуванням вимог п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на доходи фізичних осіб від провадження господарської діяльності на загальну суму 1109628,56 грн., в тому числі за 2015 р. - на 585550,61 грн., за 2016 р. - на 524077,95 грн.; п. 163.1 ст. 163 Податкового кодексу України, з урахуванням п. 16№ підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, в результаті чого занижено військовий збір на загальну суму 87589,46 грн., в тому числі за 2015 р. - на 43916,30 грн., за 2016 р. - на 43673,16 грн.; п. 2 ч. 1 ст. 7, п. п. 5, 11 ст. 8, п. 2 ст. 9, з урахуванням ч. 3 ст. 7, розділу ІІІ Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого занижено єдиний внесок на загальну суму 48168,86 грн., в тому числі за 2015 р. - на 11389,11 грн., за 2016 р. - на 36779,75 грн.

Позивачем до акту перевірки подані заперечення, в задоволенні яких контролюючим органом відмовлено.

На підставі зазначеного акту перевірки ГУ ДФС 01.11.2017 р. прийняті податкові повідомлення-рішення: № про збільшення фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 1664442,83 грн., в тому числі за основним платежем - 1109628,56 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 554814,27 грн.; № про збільшення фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 суми грошового зобов'язання з військового збору в загальному розмірі 109486,82 грн., в тому числі за основним платежем - 87589,46 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 21897,36 грн.; рішення від 01.11.2017 р. № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 5955,79 грн.; вимогу від 01.11.2017 р. № Ф- про сплату недоїмки з єдиного внеску в сумі 48168,86 грн.

Позивачем оскаржено рішення контролюючого органу в адміністративному порядку, скарга позивача залишена без розгляду.

Підставою збільшення позивачу суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб є неправомірність формування позивачем витрат в частині включення позивачем до складу витрат за 2015-2016 роки суму амортизації у розмірі 5 787 380,31 грн., а також витрат на відрядження як таких, що не пов'язані з господарською діяльністю позивача.

Судом встановлено, що позивач веде бухгалтерський облік операцій з придбання та вибуття основних засобів та нематеріальних активів, нарахування амортизації за загальними правилами, встановленими для підприємств з урахуванням деяких особливостей.

Наказами про облікову політику № 1 від 01.01.2015 р. та № 1 від 01.01.2016 р. фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 встановлено забезпечити ведення бухгалтерського обліку операцій придбання та вибуття основних засобів та нематеріальних активів, нарахування амортизації за загальними правилами, встановленими для підприємств з урахуванням деяких особливостей.

Пунктом 4.2 наказів визначено, що витрати на експлуатацію майна - це частина вартості майна, понесена у зв'язку з придбанням для використання в господарській діяльності з ціллю отримання доходу, яка прирівнюється до розміру амортизації, розрахованої за правилами бухгалтерського обліку.

Відповідно до наказів «Про облікову політику» № 1 від 01.01.2015 р. та № 1 від 01.01.2016 р. (а.с. 5-12 т. 2) на 2015 та 2016 роки та відомостей витрат на експлуатацію майна (а.с. 22-181 т. 2) позивачем суму розрахованої амортизації визначена як витрати на експлуатацію майна, які складаються з частини вартості майна, понесеної в зв'язку з придбанням для використання в господарській діяльності з ціллю отримання доходу, яка прирівнюється до розміру амортизації, розрахованої за правилами бухгалтерського обліку.

Нарахування амортизації позивачем проводиться щомісячно по кожному об'єкту основних засобів прямолінійним методом.

Розрахунки амортизації основних засобів та інших необоротних активів проводяться позивачем по наступним групам: група 3 - будівлі, споруди; група 4 - машини та обладнання; група 5 - транспортні засоби; група 6 - інструменти, прилади, інвентар, меблі.

Мінімально допустимі строки корисного використання основних засобів та інших необоротних активів затверджені фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 наказом, відповідно до якого по основним засобам, іншим необоротним активам та нематеріальним активам введеним в експлуатацію до 01.01.2011 року: будівлі та споруди - 20 років, інші основні засоби, нематеріальні активи - 10 років; по основним засобам іншим необоротним активам та нематеріальним активам введеним в експлуатацію після 01.01.2011 року - мінімально допустимі строки корисного використання визначеними в ст. 138 Податкового кодексу України.

Судом досліджені відомості витрат на експлуатацію майна за спірні періоди та встановлено, що сума витрат, яка зазначена у відомостях витрат на експлуатацію майна, дорівнює сумам розрахованої амортизації, вказаної у відомостях по амортизації основних засобів, що не заперечується позивачем.

В періоді, що перевірявся, позивач перебував на загальній системі оподаткування, був платником податку на доходи фізичних осіб, податку на доходи найманих працівників, військового збору, податку на додану вартість, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - ЄСВ).

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, регулюється статтею 177 Податкового кодексу України.

За приписами п. 177.1 ст. 177 кодексу доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування відповідно до п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (2015-2016 роки), є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Перелік витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, визначений п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу, до якого належать:

пп. 177.4.1. витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат;

пп. 177.4.2. витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обов'язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов'язкове страхування життя або здоров'я працівників у випадках, передбачених законодавством;

пп. 177.4.3. суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;

пп. 177.4.4. інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Тобто, Податковий кодекс України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, (2015-2016 роки) на передбачав віднесення до складу витрат, пов'язаних з провадженням господарською діяльністю, фізичною особою-підприємцем амортизаційних відрахувань.

Посилання суду першої інстанції, який підтримав позицію позивача, на те, що витрати на експлуатацію майна в контексті спірних правовідносин прирівнюється до розміру амортизації, розрахованої за правилами бухгалтерського обліку, суд вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до пунктом 15 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 р. № 318, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 р. за № 27/4248, до складу загальновиробничих витрат включаються:

15.1. Витрати на управління виробництвом (оплата праці апарату управління цехами, дільницями тощо; відрахування на соціальні заходи й медичне страхування апарату управління цехами, дільницями; витрати на оплату службових відряджень персоналу цехів, дільниць тощо).

15.2. Амортизація основних засобів загальновиробничого (цехового, дільничого, лінійного) призначення.

15.3. Амортизація нематеріальних активів загальновиробничого (цехового, дільничого, лінійного) призначення.

15.4. Витрати на утримання, експлуатацію та ремонт, страхування, операційну оренду основних засобів, інших необоротних активів загальновиробничого призначення.

За правилами пп. 14.1.3 п.14.1 ст. 14 Податкового кодексу України амортизація - систематичний розподіл вартості основних засобів, інших необоротних та нематеріальних активів, що амортизується, протягом строку їх корисного використання (експлуатації).

Щодо витрат на експлуатацію майна, то під такими витрати у податковому законодавстві розуміються витрати з технічного обслуговування (підтримання їх в робочому стані), утриманню, ремонту, модернізації, страхуванню.

Тобто, у будь-якому разі витрати на експлуатацію майна не є тотожними амортизації, відповідно, віднесення фізичною особою-підприємцем до складу інших витрат суми витрат на експлуатацію майна, яка дорівнює розрахованої амортизації, з урахуванням того, що законодавцем в 2015-2016 р.р. не дозволялось таким особам, які знаходились на загальній системі оподаткування, відносити до складу витрат амортизаційні відрахування, є порушенням вимог статті 177 Податкового кодексу, що призвело до завищення витрат, що в свою чергу, потягло за собою заниження розміру податку на доходу фізичних осіб.

Доводи позивача, підтримані судом першої інстанції, про необхідність ретроактивного застосування законодавства суд вважає необґрунтованими.

Дійсно, Законом № 1797-VIII від 21.12.2016 р. пункт 177.4 статті 177 Податкового кодексу України доповнено підпунктом 177.4.6, відповідно до якого зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов'язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів.

Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості).

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об'єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Разом з тим, такі зміни набрали чинності з 01.01.2017 р. та саме з цієї дати можуть застосовуватися підприємцями при формуванні складу витрат.

Позивач, формуючи склад витрат протягом 2015-2016 років, не мав будь-яких правових підстав для віднесення до складу витрат амортизаційних відрахувань, та не мав можливості бути обізнаним у зміні в податковому законодавстві, яке відбулось з 01.01.2017 р.

Відповідно, жодним чином зміни у законодавстві, які набрали чинності з 1 січня 2017 р., не можуть вплинути на формування витрат у 2015-2016 р.р.

Стосовно віднесення позивачем до складу інших витрат в спірних періодах витрат на відрядження суд зазначає наступне.

Позивачем віднесено до складу витрат суму в розмірі 47781,94 грн. без податку на додану вартість як витрати на відрядження (авіаквитки Київ-Варшава на 2 осіб в сумі 10922 грн., авіаквитки Київ-Стокгольм на 2 осіб в сумі 20841 грн., проживання в готелі в Варшаві в сумі 11312,08 грн., проживання в готелі в Стокгольмі в сумі 4797,86 грн., добові в загальній сумі 4134 грн.).

Позивачем до перевірки в обґрунтування правомірності віднесення до складу інших витрат зазначених сум надано протокол намірів від 30.07.2016 р., складений між позивачем та компанією Ichemad Profarb.

Податковою перевіркою встановлено, що результатами відряджень позивачем не укладено контрактів на постачання, до кінця 2016 р. не відбулось постачання товарів (робіт) як від компанії Ichemad Profarb, так й від інших контрагентів.

Відповідно до п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

За приписами пп. 177.4.4 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, відносяться інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, в тому числі витрати на відрядження найманих працівників.

Тобто, віднесення витрат на відрядження до складу можливо, якщо такі витрати безпосередньо пов'язані з веденням господарської діяльності.

В розглядуваному випадку позивачем під час перевірки не надано контролюючому органу доказів, які б давали змогу дійти висновку про те, що витрати на відрядження безпосередньо пов'язані з веденням господарської діяльності, зокрема, господарських договорів, укладених за наслідками відрядження, документів, які б підтверджували придбання будь-яких товарів (робіт).

Такі документи не надано позивачем до заперечень на акт податкової перевірки.

Позивачем до суду першої інстанції надано укладені ще у 2014 році договори з ТОВ «Профарб-Группа Химична» (Польща) та компанією Ichemad Profarb (Польща), додаткові угоди до цих договорів, а також інші документи, якими позивач підтверджує пов'язаність витрат на відрядження з отриманням доходу.

Пунктом 85.2 статті 85 Податкового кодексу України встановлено, що платник податків зобов'язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов'язані з предметом перевірки. Такий обов'язок виникає у платника податків після початку перевірки.

За приписами п. 44.6 ст. 44 Податкового кодексу України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.

Згідно з п. 44.7 ст. 44 Податкового кодексу у разі якщо посадова особа контролюючого органу, яка здійснює перевірку, відмовляється з будь-яких причин від врахування документів, наданих платником податків під час проведення перевірки, платник податків має право до закінчення перевірки надіслати листом з повідомленням про вручення та з описом вкладеного або надати безпосередньо до контролюючого органу, який призначив проведення перевірки, копії таких документів (засвідчені печаткою платника податків (за наявності печатки) та підписом платника податків - фізичної особи або посадової особи платника податків - юридичної особи).

Протягом п'яти робочих днів з дня отримання акта перевірки платник податків має право надати до контролюючого органу, що призначив перевірку, документи, які підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності.

У разі якщо під час проведення перевірки платник податків надає документи менше ніж за три дні до дня її завершення або коли надіслані у передбаченому абзацом першим цього пункту порядку документи надійшли до контролюючого органу менше ніж за три дні до дня завершення перевірки, проведення перевірки продовжується на строк, визначений статтею 82 цього Кодексу.

У разі якщо надіслані у передбаченому абзацом першим цього пункту порядку документи надійшли до контролюючого органу після завершення перевірки або у разі надання таких документів відповідно до абзацу другого цього пункту, контролюючий орган має право не приймати рішення за результатами проведеної перевірки та призначити позапланову документальну перевірку такого платника податків.

Відповідно до п. 86.7 ст. 86 Податкового кодексу у разі незгоди платника податків або його представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки, вони мають право подати свої заперечення та/або додаткові документи в порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, до контролюючого органу, який проводив перевірку платника податків, протягом п'яти робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта (довідки). Такі заперечення та/або додаткові документи розглядаються контролюючим органом протягом семи робочих днів, що настають за днем їх отримання (днем завершення перевірки, проведеної у зв'язку з необхідністю з'ясування обставин, що не були досліджені під час перевірки та зазначені у зауваженнях), та платнику податків надсилається відповідь у порядку, визначеному статтею 58цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень. Платник податків (його уповноважена особа та/або представник) має право брати участь у розгляді заперечень та/або додаткових документів, про що такий платник податків зазначає у запереченнях та/або листі про надання додаткових документів в порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу.

Позивачем в запереченнях на акт перевірки не зазначено про неврахування в процесі перевірки документів, які підтверджують пов'язаність витрат на відрядження з господарською діяльністю, не зазначено про укладання будь-яких договорів та постачання товарів.

Відтак, оскільки такі документи не надано до перевірки, до заперечень на акт перевірки, вважається, що такі документи бути відсутні у платника податків на час проведення перевірки, у зв'язку з чим посилання на такі документи суду першої інстанції як на належні докази підтвердження пов'язаності витрат на відрядження з господарською діяльністю є безпідставними та такими, що не узгоджуються з приписами Податкового кодексу.

Таким чином, суд вважає обґрунтованими висновки акту перевірки про безпідставність формування позивачем витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 1109628,56 грн., відповідно, є необґрунтованим висновок суду першої інстанції, який підтримав доводи позивача, про протиправність податкового повідомлення-рішення № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 01.11.2017 р. № Ф-, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 01.11.2017 р. № , податкового повідомлення-рішення від 01.11.2017 р. № про збільшення позивачу суми грошового зобов'язання з військового збору суд зазначає наступне.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

З урахуванням встановлення в ході розгляду справи заниження позивачем оподаткованого доходу та податку на доходи фізичних осіб, суд вважає доведеним наявність у позивача недоїмки зі сплати єдиного внеску, що обумовлює висновок про правомірність вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Також безпідставність формування позивачем витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, вказує на правомірність податкового повідомлення-рішення від 01.11.2017 р. № про збільшення суми грошового зобов'язання з військового збору.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.02.2018 р. в справі № 804/8748/17 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.02.2018 р. в справі № 804/8748/17 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень скасувати.

Ухвалити в справі № 804/8748/17 нове судове рішення.

В задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття 14.08.2018 р. та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21.08.2018 р.

Суддя-доповідач: В.А. Шальєва

Суддя: С.В. Білак

Суддя: І.В. Юрко