Справа № 686/22202/17
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2018-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 686/22202/17

Головуючий у 1-й інстанції: Приступа Д.І.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

15 серпня 2018 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Білої Л.М. Гонтарука В. М. ,

за участю: секретаря судового засідання: Черняк А.В.,

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного Фонду України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 січня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до управління Пенсійного фонду в м. Хмельницькому (правонаступник Головне управління Пенсійного Фонду України в Хмельницькій області), за участю третьої особи, Управління праці та соціального захисту населення Хмельницької міської ради про зобов'язання суб'єкта владних повноважень здійснити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до управління Пенсійного фонду в м. Хмельницькому (правонаступник Головне управління Пенсійного Фонду України в Хмельницькій області), в якому просила зобов'язати відповідача здійснити їй виплату заборгованості з пенсії за період з 01.03.2016 року по 31.05.2017 року.

Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 січня 2018 року позов задоволено: зобов'язано управління Пенсійного фонду України у м.Хмельницькому здійснити виплату заборгованості з пенсії ОСОБА_3 за період з 01.03.2016 по 21.05.2017.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з'ясування обставин справи і, як наслідок- невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованої постанови.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що механізм призначення внутрішньо переміщеним особам пенсій врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», відповідно до якої розгляд питань щодо призначення внутрішньо переміщеним особам соціальних виплат покладено на комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворених виконавчими органами міських рад за поданням структурного підрозділу з питань соціального захисту населення.

Так, Комісією прийнято рішення про відновлення пенсії позивачу, як внутрішньо переміщеній особі з 01.06.2017 року, а тому з цього місяця позивачу відновлено пенсію.

11.06.2018 від ОСОБА_3 на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, мотивований тим, що позивач є громадянкою України, яка набула право на пенсію довічно. Підстави для припинення пенсії, визначені законодавством відсутні, а тому вважає, що їй безпідставно припинено виплату пенсії з березня 2016 року, а відновлено лише з червня 2017 року.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Позивач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася.

У відповідності до вимог ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 з 01.04.2006 є пенсіонером за віком.

На підставі довідки Управління праці та соціального захисту населення Хмельницької міськради від 16.06.2017, остання взята на облік як особа, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції.

Згідно заяви позивача про зміну місця проживання від 16.06.2017, останню взято на облік УПФУ в м. Хмельницькому і з 01.06.2017 їй відновлено пенсію за віком.

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до органу пенсійного фонду з заявою про виплату їй пенсії за період 01.03.2016 по 31.05.2017.

Листом від 11.10.2017 №410/В-12 позивача повідомлено, що розгляд питань щодо призначення внутрішньо переміщеним особам соціальних виплат покладено на комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворених виконавчими органами міських рад за поданням структурного підрозділу з питань соціального захисту населення. Комісією прийнято рішення про відновлення пенсії заявнику з 01.06.2017 року.

Вказане слугувало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та надаючи правову оцінку обставинам справи, вказує на наступне.

Відповідно ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у рішенні Верховного Суду від 03.05.2018 у зразковій справі № 802/402/18 зазначено, що статус внутрішньо переміщеної особи не визначений у жодному міжнародному договорі, за яким Україна мала б зобов'язання. Поняття внутрішньо переміщеної особи міститься в рекомендаційному акті Організації Об'єднаних Націй «Керівні принципи з питання переміщення осіб всередині країни» (документ ООН E/CN.4/1998/53/Add.2 (1998)).

У передмові до «Керівних принципів з питання переміщення осіб всередині країни» (документ ООН E/CN.4/1998/53/Add.2 (1998)) визначено: "Для цілей цих Принципів внутрішньо переміщеними особами вважаються особи або групи осіб, яких змусили покинути свої будинки або звичні місця проживання, зокрема в результаті або щоб уникнути негативних наслідків збройного конфлікту, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини, надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру, і які не перетинали міжнародно визнаних державних кордонів".

Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи за національним правом міститься у ст. 1 Закону України від 20.10.2014 року № 1706-VІІ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», який набрав чинності 22 листопада 2014 року.

Статтею 1 Закону № 1706-VІІ передбачено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Це визначення має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка:

- перебуває на території України на законних підставах;

- має право на постійне проживання в Україні;

- була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Проте реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо. Очевидно, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Згідно зі статтею 7 Закону № 1706-VІІ для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (в редакції на час призупинення пенсії позивачу) встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509.

За правила частини ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні «Пічкур проти України» від 07 листопада 2013 року Європейський суд з прав людини зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. За наведених вище міркувань Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст. 14 Конвенції у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу.

У рішенні «Суханов та Ільченко проти України» від 26 червня 2014 року Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.

Також у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) від 14 жовтня 2010 року, вказано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

Європейська соціальна хартія (переглянута), 1996 року, згода на обов'язковість якої надано Верховною Радою України та яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист. За цим Україна має міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами «досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися» права та принципи, що закріплені у Хартії.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України № 1058-IV«Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частиною 3 ст. 4 Закону № 1058-IV визначено складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Ураховуючи те, що відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону № 1058-IV умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення, питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3, відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення Хмельницької міськради від 16.06.2017 є внутрішньо перміщеною особою, яка на підставі поданої заяви, постановлена на облік в УПФУ у м.Хмельницькому, де їй було відновлено виплату пенсії з 01.06.2017 року.

Водночас, як слідує з довідки, наданої відповідачем на виконання ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 21.06.2018 року та пояснень представника відповідача під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до Центральної бази даних одержувачів пенсії, позивач з 04.07.2014 року по 04.02.2016 року перебувала на обліку в органі пенсійного фонду в м.Ізюм та останнє нарахування пенсії проводились 04.02.2016 року.

Представник відповідача зазначив, що в будь-яких інших територіальних органах Пенсійного фонду пенсійні виплати ОСОБА_3 в період з 01.03.2016 по 01.06.2017 року не проводились.

Так, відповідно до ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (визнано неконституційним);

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Жодних з перелічених у вказаній вище статті обставин та інших обставин наявність яких давала б право позбавити позивача її конституційного права на пенсійне забезпечення в період з 01.03.2016 по 01.06.2017 року, судом під час розгляду справи не встановлено.

Частиною другою вказаної статті визначено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

У статті 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Як вбачається з матеріалів апеляційної скарги відповідача, рішення про поновлення виплати пенсії позивачу з 01.06.2017 приймалося комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, відповідно до Постанови КМУ № 365 від 08.06.2016 року №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Таким чином, період з якого ОСОБА_3 відновлено порушене право на отримання пенсії, пов'язаний з датою видачі довідки про постановлення позивача на облік як внутрішньо переміщену особу.

Згідно з поясненнями представника відповідача, позивач, змінивши фактичне місце проживання, тривалий час не могла отримати вказану вище довідку, оскільки відповідними органами здійснювалась перевірка її документів.

Разом з тим як зазначив Верховний Суд в рішенні у зразковій справі № 805/402/18, конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами. Непідтвердження фактичного місця проживання не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, а Постанова КМУ № 365 є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем. У цьому випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи потребує від пенсіонера на відміну від інших громадян України здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без законних на те підстав.

Крім того, колегія суддів звертає окремо увагу на те, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, є документом який дає можливість постановлення пенсіонера на облік відповідним територіальним органом Пенсійного фонду, однак жодним нормативно-правовим актом не передбачено, що право внутрішньо переміщеної особи на отримання пенсії, має бути відновлено виключного з дати видачі довідки.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідач, взявши на облік ОСОБА_3, маючи достовірні відомості про те, що нею не отримувалась пенсія за період з 01.03.2016 по 01.06.2017 в жодному із територіальних органів Пенсійного фонду України, а також, що законних підстав для припинення пенсії позивачу не було, мав би здійснити їй виплату пенсії за вищевказаний період.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог Ворнцової В.О., а доводи, які містяться в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції та обставин справи не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статей 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно встановив обставини справи, надав їм належну юридичну оцінку, правильно застосував норми матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для скасування або зміни прийнятого ним рішення.

Керуючись ст.ст. 33, 205, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного Фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 січня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 20 серпня 2018 року.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Біла Л.М. Гонтарук В. М.