Справа № 804/2465/18
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2018-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 червня 2018 року Справа № 804/2465/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіТулянцевої І.В.
за участі секретаря судового засіданняЛитвин Ю.Ю.
представника позивача представника відповідача Кузьменка В.С. Нагорного Б.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарська фірма «АГРОСТАР» до Головного управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
Відповідач - Головне управління ДФС у Дніпропетровській області проти задоволення позову заперечував, подав до суду відзив на адміністративний позов, який залучений до матеріалів справи та в якому відповідач пояснив, що під час камеральної перевірки було встановлено, що позивачем не подано податкову звітність з податку на прибуток за 1 півріччя та три квартали 2017 року, чим порушено п.п.16.1.3 п.16.1ст.16, п.п.49.18.2 п.49.18 ст.49 Податкового кодексу України, в результаті чого,спірне податкове повідомлення-рішенняпро застосування штрафних (фінансових) санкцій у відповідності до п. 120.1 ст. 120 Податкового кодексу України, винесено на підставі та у межах повноважень і спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Ухвалою суду від 0.04.2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено до розгляду на 07.05.2018 року на 13:30 год.
У судовому засіданні 04 червня 2018 року представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі із викладених у позові підстав.
Представник відповідача підтримав доводи, викладені у відзиві на позов, та просив залишити позов без задоволення.
Вступна та резолютивна частини рішення проголошено в судовому засіданні 04.06.2018 року.
Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані документи і матеріали, вивчивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.
Не погоджуючись з висновками, викладеними в акті, позивач подав до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області заперечення за вих. № б/н від 20.12.2017 року.
Листом відповідача від 04.01.2018 року №434/10/04-36-12-32-20 повідомлено, що висновки, викладені в акті, є законодавчо обґрунтованими та такими, що відповідають фактичним обставинам.
Заперечуючи проти результатів камеральної перевірки та нарахованих штрафних санкцій позивач подав до Державної фіскальної служби України скаргу від 19.01.2018 року на податкове повідомлення-рішення.
Рішенням Державної фіскальної служби України від 12.02.2018 року № 4817/6/99-99-11-03-01-25 продовжено строк розгляду скарги до 23.03.2018 року.

Згідно Рішення Державної фіскальної служби України від 22.03.2018 року №10254/6/99-99-11-03-01-25 податкове повідомлення-рішення № від 10.01.2018 року залишено без змін, а скаргу - без задоволення.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість вказаних висновків відповідача і винесених на підставі висновку спірних актів індивідуальної дії на відповідність вимогам частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши положення законодавчих актів, якими врегульовані спірні правовідносини, суд зауважує на наступному.

Підпунктом 16.1.3 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755 - VI(далі - ПК України) закріплено, що платник податків зобов'язаний подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Відповідно до пункту 46.1 статті 46 ПК України, податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Згідно з пунктом 46.2 статті 46.2 ПК України, платник податку на прибуток подає разом з відповідною податковою декларацією квартальну або річну фінансову звітність у порядку, передбаченому для подання податкової декларації з урахуванням вимог статті 137 цього Кодексу.

Податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків (п.49.1. ст.49 ПК України).

В силу пункту 49.2. статті 49 ПК України, платник податків зобов'язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період, в якому виникають об'єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є.

За приписами підпункту 49.18.2 пункту 49.18 статті 49 ПК України, податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному кварталу або календарному півріччю (у тому числі в разі сплати квартальних або піврічних авансових внесків) - протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу (півріччя).

Пунктом 49.19 статті 49 ПК України визначено, якщо податкова декларація за квартал, півріччя, три квартали або рік розраховується наростаючим підсумком на підставі показників базових податкових періодів, з яких складаються такі квартал, півріччя, три квартали або рік (без урахування авансових внесків), згідно з відповідним розділом цього Кодексу, зазначена податкова декларація подається у строки, визначені пунктом 49.18 цієї статті для такого базового звітного (податкового) періоду. Для цілей цього Кодексу під терміном «базовий звітний (податковий) період» слід розуміти перший звітний (податковий) період року, визначений відповідним розділом цього Кодексу.

За змістом пункту 137.4 статті 137 ПК України (в редакції від 20.09.2015 року) податковим (звітним) періодом є календарний рік з урахуванням положень, визначених пунктом 57.1 статті 57 цього Кодексу. Податковий (звітний) рік для платників податків починається з першого календарного дня податкового (звітного) року і закінчується останнім календарним днем податкового (звітного) року, крім виробників сільськогосподарської продукції, визначеної статтею 209 цього Кодексу, які можуть обрати річний податковий (звітний) період, який починається з 1 липня поточного звітного року і закінчується 30 червня наступного звітного року (п.п.137.4.1 п.137.4 статті 137 ПК України).

Для цілей оподаткування податком на прибуток до підприємств, основною діяльністю яких є виробництво сільськогосподарської продукції, належать підприємства, дохід яких від продажу сільськогосподарської продукції власного виробництва за попередній податковий (звітний) рік перевищує 50 відсотків загальної суми доходу.

Законом України від 24.12.2015 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» внесено зміни до Податкового кодексу України, а саме: податковими (звітними) періодами для податку на прибуток підприємств, крім випадків, передбачених пунктом 137.5 цієї статті, є календарні: квартал, півріччя, три квартали, рік. При цьому, податкова декларація розраховується наростаючим підсумком. Податковий (звітний) період починається з першого календарного дня податкового (звітного) періоду і закінчується останнім календарним днем податкового (звітного) періоду, крім: виробників сільськогосподарської продукції, визначеної статтею 209 цього Кодексу, які можуть обрати річний податковий (звітний) період, який починається з 1 липня поточного звітного року і закінчується 30 червня наступного звітного року (п.п.137.4.1 п.137.4 статті 137 ПК України).

Для цілей оподаткування податком на прибуток до підприємств, основною діяльністю яких є виробництво сільськогосподарської продукції, належать підприємства, дохід яких від продажу сільськогосподарської продукції власного виробництва за попередній податковий (звітний) рік перевищує 50 відсотків загальної суми доходу.

У підпункті «б» пункту 137.5 статті 137 ПК України закріплено, що річний податковий (звітний) період встановлюється для таких платників податку, зокрема, виробників сільськогосподарської продукції.

Аналіз положень пункту 137.5 статті 137 ПК України свідчить, що внесені до вказаної норми зміни здійснено на виконання підпункту 137.4.1 пункту 137.4 статті 137 ПК України, які закріплюють право виробників сільськогосподарської продукції, визначеної статтею 209 ПК України, обрати річний (звітний період).

З огляду на приписи підпункту 137.4.1 пункту 137.4 статті 137.4, підпункту «б» пункту 137.5 ПК України суд доходить висновку, що законодавець передбачив наступні варіанти податкового (звітного) періоду для таких платників: квартал, півріччя, три квартали, рік; річний: з 01 липня минулого звітного року по 01 липня поточного звітного року.

При цьому головним критерієм для встановлення податкового (звітного) періоду для виробників сільськогосподарської продукції є визначення такого виробника сільськогосподарської продукції відповідно до статті 209 Податкового кодексу України.

У статті 209 ПК України (в редакції, станом на 01.01.2016 року) встановлено спеціальний режим оподаткування діяльності у сфері сільського та лісового господарства, а також рибальства.

Відповідно до пункту 209.1. статті 209 ПК України резидент, який провадить підприємницьку діяльність у сфері сільського і лісового господарства та рибальства та відповідає критеріям, встановленим у пункті 209.6 цієї статті (далі - сільськогосподарське підприємство), може обрати спеціальний режим оподаткування.

Проте, згідно з підпунктом 4 пункту 2 розділу ХІХ «Прикінцеві положення» ПК України, з 01.01.2017 року втратила чинність стаття 209 ПК України, яка регламентувала умови застосування спеціального режиму сільськогосподарським товаровиробникам.

Таким чином, спеціальний режим оподаткування сільськогосподарського товаровиробника мав місце у період з 01.01.2016 по 01.01.2017 року.

За таких обставин, починаючи з 01 січня 2017 року, у зв'язку із скасуванням спеціального режиму оподаткування усі сільськогосподарські товаровиробники, які зареєстровані як суб'єкти спеціального режиму оподаткування, підлягають переведенню на загальну систему оподаткування, а ті, які не перебувають на спеціальному режимі, оподатковуються на загальній системі.

Суд зазначає, що на час винесення оскаржуваного повідомлення-рішення ПК України зобов'язував надавати платника податку на прибуток звітність на загальних умовах та своєчасно сплачувати вказаний податок.

При цьому, положення пункту 137.5 статті 137 ПК України розглядаються в сукупності з положеннями п.п.137.4.1 п.137.4 статті 137 ПК України, а не є окремою нормою, що дає право на річний податковий (звітний) період.

З огляду на положення чинного законодавства виробники сільськогосподарської продукції, які обрали річний податковий (звітний) період, що починається з 01.07.2016 року, продовжують застосовувати такий звітний період до 30.06.2017 року та обчислювати податок на прибуток у порядку, встановленому для таких сільськогосподарських виробників.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у 2016 році подавав звітність у загальному порядку, про свій намір обрати річний податковий період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року, позивач повідомляв Головне управління ДФС у Дніпропетровській області листами від 31.03.2017 року №77 та від 03.04.2017 року №78, тобто на час, коли положення законодавства про застосування спеціального режиму для виробників сільськогосподарської продукції втратили чинність.

У відповідності до пункту 47.1 статті 47 ПК України, відповідальність за неподання, порушення порядку заповнення документів податкової звітності, порушення строків їх подання контролюючим органам, недостовірність інформації, наведеної у зазначених документах, несуть: юридичні особи, постійні представництва нерезидентів, які відповідно до цього Кодексу визначені платниками податків, а також їх посадові особи.

Пунктом 120.1 статті 120 ПК України закріплено, що неподання (крім випадків, якщо податкова декларація не подається відповідно до пункту 49.2 статті 49 цього Кодексу) або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов'язаними нараховувати і сплачувати податки та збори, податкових декларацій (розрахунків), а також іншої звітності, обов'язок подання якої до контролюючих органів передбачено цим Кодексом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 170 гривень, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання. Ті самі дії, вчинені платником податків, до якого протягом року було застосовано штраф за таке порушення, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 1020 гривень за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.

Оскільки, позивачем не було подано податкову декларацію з податку на прибуток підприємств за 1 півріччя та три квартали 2017 року, граничний строк подання яких 09.08.2017 року та 09.11.2017 року відповідно, Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області правомірно застосовано штраф в розмірі 1020,00 грн. за неподання кожної декларації, всього у сумі 2040,00 грн., тобто в межах та у розмірі, визначеному статтею 120 ПК України.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 9, 73-78, 90, 139, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарська фірма «АГРОСТАР» (, м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького б. 12 кімната 14) до Головного управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області (, м. Дніпро, вул. Сімферопольська будинок 17) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 14 червня 2018 року.

Суддя І.В. Тулянцева