Справа № 826/10264/17
Суддя: Василенко Я.М.
Дата ухвалення: 2018-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
судді - Каракашьян С.К., Смолій І.В.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Баглай О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.05.2018 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України, заступника міністра юстиції з питань виконавчої служби Шкляра Сергія Володимировича про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- надати позивачу копію висновку Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України від 21.02.2017 за результатами розгляду скарги позивача від 30.12.2017;

- надати позивачу копію витягу з протоколу засідання Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України від 21.02.2017 за результатами розгляду скарги позивача від 30.12.2017;

- подати суду у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.05.2018 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить оскаржуване рішення скасувати як таке, що постановлене із порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з'явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 30.12.2016 звернувся зі скаргою (вх. № С-357 від 05.01.2017 ) до Міністерства юстиції України у якій просив перевірити законність державної реєстрації права приватної власності на квартири № 108-А та № 168-А у будинку по АДРЕСА_1

Міністерство юстиції України рішенням № с-357/19К від 13.03.2017 повідомлено, що за результатами розгляду скарги прийнято наказ № 697/7 від 07.03.2017, згідно якого у задоволенні скарги відмолено без розгляду її по суті у зв'язку із тим, що скарга оформлена без дотримання вимог, визначених частиною 5 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме: скарга не містить реквізитів рішення державного реєстратора, що оскаржується, а також у зв'язку зі збігом строку встановленого для подачі скарги. Підстава: висновок комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації від 21.02.2017.

ОСОБА_2 28.03.2017 звернувся до Міністерства юстиції України із запитом на отримання публічної інформації, а саме: копій висновку комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації від 21.02.2017, витягу з протоколу засідання комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України від 21.02.2017 за результатами розгляду скарги від 30.12.2017.

Міністерство юстиції України у листі № 13149/ПІ-С-1121/19 від 06.04.2017, посилаючись на положення ст.ст. 1, 6, 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI, Порядок розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1128 від 25.12.2015, вказано, що до групи відомостей, які становлять службову інформацію, належить, зокрема, внутрівідомча службова кореспонденція, доповідні записки, рекомендації, пов'язані з процесом прийняття рішень Міністерством, і передують публічному обговоренню та/або її прийняттю. Міністерством юстиції України звернуто увагу, що запитувана інформація належить до службової інформації.

Вважаючи такі дії Міністерства юстиції України протиправними, ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що витребувана позивачем інформація віднесена до категорії службової, оскільки пов'язана з процесом прийняття рішень і передує публічному обговоренню та/або прийняттю, а тому доступ до неї є обмеженим, що зумовило прийняття рішення про відмову у наданні документів, у зв'язку із чим у задоволенні позову слід відмовити.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що обмеження у доступі підлягає інформація, а не документ. Отже, оскільки запитувана інформація напряму стосується прав та інтересів позивача Міністерство юстиції України було зобов'язано надати запитувану інформацію, у зв'язку із чим позов підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та інформації, що становить суспільний інтерес, визначений у Законі України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 5 цього Закону доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Статтею 12 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що суб'єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:

1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень;

2) розпорядники інформації - суб'єкти, визначені у статті 13 цього Закону;

3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання.

Постановою Кабінету Міністрів України № 228 від 02.07.2014 затверджено Положення про Міністерство юстиції України, відповідно до якого Міністерство юстиції України (Мін'юст) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Мін'юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує, зокрема, формування та реалізує державну правову політику, державну політику з питань банкрутства та використання електронного цифрового підпису, у сфері нотаріату, організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - виконання рішень), державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Зважаючи на викладене та відповідно до ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» є розпорядником інформації, пов'язаної з виконанням цих повноважень.

Пунктом 6 частини першої статті 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що розпорядники зобов'язані надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації.

У відповідності до ст. 6 вказаного Закону інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Аналіз терміну «публічна інформація», положень Закону щодо переліку розпорядників публічної інформації свідчить, що визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях і знаходиться у володінні розпорядників публічної інформації. Така інформація є відкритою і розкривається необмеженому колу осіб. При цьому, до видів публічної інформації: конфіденційної, таємної та службової, може бути обмежено доступ у разі сукупності обов'язкових умов, визначених у законі.

Так, Міністерство юстиції України виходило з того, що запитувана позивачем інформація є службовою інформацією, що входить до переліку, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 1537/5 від 08.11.2011, та на підставі частини другої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» обмежено доступ до цієї інформації.

Щодо того чи належить запитувана позивачем інформація до категорії службової інформації, колегія суддів зазначає наступне.

У п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону до службової може належати така інформація, що міститься в документах суб'єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов'язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень.

Згідно з ч.ч. 2 та 3 ст. 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф «для службового користування». Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону. Перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб'єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень, не може бути обмеженим у доступі.

Статтею 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону до службової може належати така інформація:

1) що міститься в документах суб'єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов'язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень;

2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.

Згідно наказу Міністерства юстиції України від 08.06.2011 № 1537/5, яким затверджено «Перелік відомостей, що становлять службову інформацію» витребувана позивачем інформація не є відкритою для загального доступу як публічна інформація відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» та інших нормативно-правових актів (крім конфіденційної та таємної інформації).

Вказана інформація належить до службової інформації за такими ознаками: міститься у документах, пов'язаних з процесом прийняття рішень Міністерством і передує публічному обговоренню та/або прийняттю рішень. Відповідно, доступ до такої інформації може бути обмежено на підставі частини другої статті 6 цього Закону.

Доводи апелянта про обмеження Міністерством юстиції України доступу до інформації, що міститься у витребуваних ним документах, колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту, якщо інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Таким чином, до службової інформації допускається обмеження виключно за умови застосовування сукупності вимог пунктів 1-3 частини другої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Колегія суддів звертає увагу на те, що положення частини другої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачають вимоги до обмеження доступу до інформації, а не підстави для надання такого доступу.

Отже, тягар доведення того, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації.

Міністерство юстиції України у відповіді за запит позивача про надання копії висновку комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України від 21.02.2017 і копії витягу з протоколу засідання комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України від 21.02.2017 за результатами розгляду скарги позивача від 30.12.2017 визначив, що обмеження застосовується для запобігання розголошенню інформації, отриманої в результаті здійснення своїх повноважень.

Отже, висновки Міністерства юстиції України щодо наявності визначених у пунктах 1-3 частини другої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» сукупних підстав для обмеження доступу до інформації колегія суддів вважає обґрунтованими.

Більше того, як вірно встановлено судом першої інстанції, обмеження доступу до службової інформації, що міститься у висновку та витягу з протоколу засідання Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України від 21.02.2017, здійснено Міністерством юстиції України з метою захисту репутації членів комісії. Інформація, що міститься у вказаних документах члена комісії, відображає внутрішнє переконання останнього про наявність конфлікту інтересів або обставин, що викликають сумнів у його безсторонності, і підлягає подальшій оцінці комісією щодо наявності чи відсутності фактів для прийняття рішення за результатами відповідного звернення. Шкода від оприлюднення інформації перевищує суспільний інтерес в її отриманні, оскільки Міністерство юстиції України на постійній основі, зокрема, забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації обтяжень рухомого майна, відтак, його діяльність повинна сприяти укріпленню авторитету держави, шляхом безстороннього, незалежного та ефективного виконання покладених на неї функцій. Оприлюднення службової інформації, що міститься у висновку та витягу протоколу засідання яка не є кінцевим самостійним рішенням, а передувала процесу прийняття рішення, а відповідно і оцінювалась в подальшому при ухваленні рішення, може завдати шкоди, яка значно переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Посилання апелянта на те, що він запитував у Міністерства юстиції України документи, що приймаються на публічному засіданні, не свідчить про незаконність відмови останнього з огляду на те, що ці документи містять службову інформацію, доступ до якої цей розпорядник обмежив на законних підставах.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.05.2018 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.,

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 16.08.2018.