Справа № 813/1371/18
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2018-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №813/1371/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 серпня 2018 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Хоми О.П.,

з участю секретаря судового засідання Павлішевського М.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представників: позивача Ковцун Х.М., відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним і скасування протоколу, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :
ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України (далі - відповідач, МОУ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі третя осба, ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в якому просить:

- визнати протиправним і скасувати пункт 59 Протоколу засідання комісії МОУ з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги від 13.10.2017 про відмову ОСОБА_4 у виплаті одноразової грошової допомоги.

- зобов`язати МОУ повторно розглянути та прийняти рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_3 про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням III групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.

Позивач в обґрунтування позовних вимог вказує, що 31.08.2014 під час виконання бойового завдання в зоні АТО позивач отримав травму, за наслідками якої ОСОБА_4 встановлено III групи інвалідності. Позивачем подано до МОУ документи на виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності, однак відповідач, керуючись нормами частини 4 статті 16-3 Закону України «Про соціально правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та пункту 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, відмовив у виплаті такої допомоги у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 групу інвалідності встановлено понад дворічний термін після первинного встановлення ступеня втрати працездатності. Позивач вказує, в даному випадку заборона виплати одноразової грошової допомоги понад дворічний термін стосується лише випадків встановлення більшого ступеня втрати працездатності чи встановлення вищої групи інвалідності, тоді як ОСОБА_5 інвалідність встановлено вперше.

Відповідач щодо задоволення позовної заяви заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зазначив, що ОСОБА_5 13.07.2015 встановлено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках - 20%, інвалідність позивач отримав 20.12.2017, тобто більше , ніж через 2 роки з часу встановлення ступеня втрати працездатності. Вказав, що в даному випадку відсутній нещасний випадок під час виконання обов`язків військової служби. Окрім того, позовна вимога про зобов`язання МОУ повторно розглянути та прийняти рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_3 про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням III групи інвалідності, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби є втручанням у дискреційні повноваження органу, відповідно, не може бути задоволеною судом

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ЛОВК, надала пояснення щодо позову, зміст яких полягає в наступному. Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною комісією Серії 12АА №383285 ОСОБА_3 03.08.2017 первинно встановлено III групу інвалідності по травмі пов`язаній з виконанням обов`язків військової служби. 29.08.2017 ОСОБА_3 звернувся до Львівського обласного військового комісаріату із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із інвалідністю, травма пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. ІНФОРМАЦІЯ_3 , як уповноваженим органом 08.09.2017 пакет документів був направлений до головного розпорядника коштів для прийняття рішення.

Ухвалою від 16.04.2018 відкрито загальне позовне провадження у справі з проведенням підготовчого засідання.

02.05.2018 (вх. №1723ел.) МОУ подано відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 15.05.2018 з занесенням до протоколу судового засідання до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, залучено ЛОВК.

29.05.2018 представником позивача подано відповідь на відзив.

Ухвалою від 29.05.2018 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 19.07.2018.

Суд, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_3 в період з 29.07.2014 по 31.08.2014 брав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, що підтверджується довідкою про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 13.10.2017.

Відповідно до довідки частини НОМЕР_1 від 31.10.2014 №619, довідки про обставини травм (поранення, контузії, каліцтва) від 18.11.2014№724 позивач 31.08.2018 отримав поранення під час виконання бойового завдання.

Згідно з свідоцтва про хворобу №721/1 отримана ОСОБА_3 травма, ТАК, пов`язана з проходженням військової служби.

Відповідно до довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати працездатності у відсотках від 13.07.2015 Серія 12 ААА №001712 позивачу визначено ступінь втрати працездатності у відсотках 20%.

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 10.08.2017 під час чергового переогляду 03.08.2018 позивачу встановлена III група інвалідності, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

29.08.2017 ОСОБА_3 звернувся до ЛОВК з заявою про призначення і виплату одноразової грошової допомоги, до якої долучив підтверджуючі документи.

08.09.2017 вказаний пакет документів ЛОВК направлено до МОУ як основного розпорядника коштів.

Комісією МОУ з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги на засідання 13.10.2017 відмовлено ОСОБА_4 у виплаті одноразової грошової допомоги. Підставою для відмови у виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності стало те, що ОСОБА_3 групу інвалідності встановлено понад дворічний термін після первинного встановлення ступеня втрати працездатності. Рішення оформлено Протоколом засідання комісії від 13.10.2017, пункт 59.

При вирішенні спору суд керувався наступним.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей врегульовано Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі-Закон №2011-XII).

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - є гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Згідно із пунктом 4 частини другої статті 16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі Порядок № 975).

Даний Порядок визначає механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст).

Відповідно до пункту 3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є, у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

При цьому, зазначена норма не містить посилань на встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин під час первинного чи повторного огляду медико-соціальною експертною комісією.

Довідкою до акта огляду медикосоціальною експертною комісією Серія 12 ААА 383285 від 10.08.2017 підтверджено, що ОСОБА_3 встановлена III група інвалідності, що настала внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.

Інвалідність позивачу встановлено вперше.

Виходячи із наведених вище вимог чинного законодавства, з 10.08.2017 у ОСОБА_3 виникло право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому інвалідності ІІІ групи, що настала по причині травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.

Таке право позивача відповідачем було порушено відмовою у призначенні та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності ІІІ групи.

Суд вважає необґрунтованими доводи МОУ, що позивач не набув права на отримання вказаної допомоги, оскільки групу інвалідності ОСОБА_3 встановленого більше , ніж через 2 роки з часу встановлення ступеня втрати працездатності, а посилання на частину 4 статті 16-3 Закону №2011-XII та пункт 8 Порядку № 975, безпідставними, тому не бере їх до уваги з огляду на таке.

Відповідно до частини 4 статті 16-3 Закону №2011-XII якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Таким чином, Законом №2011-XII обмежено виплату одноразової грошової допомоги особі у разі встановлення вищої групи інвалідності або більшого відсотку втрати працездатності.

Вказану норму не може бути застосовано до позивача, оскільки право на таку виплату у ОСОБА_3 виникло у зв`язку з первинним встановленням інвалідності.

Пункт 8 Порядку № 975 містить аналогічну норму, яка викладена так:

Якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У разі повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.

При цьому ні частина 4 статті 16-3 Закону №2011-XII, ні пункт 8 Порядку № 975 не містять положень щодо наявності нещасного випадку під час виконання обов`язків військової служби як передумови призначення і виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцю у зв`язку з встановленням йому інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.

Тому посилання відповідача на відсутність у позивача акта розслідування, який би підтверджував нещасний випадок та право на отримання одноразової грошової допомоги, є безпідставними та судом до уваги не беруться.

Водночас, суд звертає увагу на те, що довідку про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 18.11.2014 №724 ОСОБА_3 складено на підставі акта розслідування від 03.11.2014, проведеного згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.09.2014 №414.

Суд також враховує, що Європейський суд з прав людини у пункті 70 рішення у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

При цьому, відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному праві: певні інші права та інтереси, які становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». Таким чином, за Конвенцією майном визнається й право грошової вимоги до держави про виплату коштів соціального забезпечення.

У практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства2 від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Серков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес" АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) визначено три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» - «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Таким чином, особа не повинна нести індивідуальний і надмірний тягар за ситуацію, що склалася внаслідок суперечності норм національного законодавства.

Отже, втручання держави, в даному випадку, у право власності позивача на отримання соціальної виплати не свідчить про наявність «справедливої рівноваги» між інтересами держави, пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

Відповідно до вимог частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач вказаного обов`язку не виконав, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази відмови у призначенні та виплаті ОСОБА_3 одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок вказаних причин.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Даючи оцінку рішенню відповідача про відмову ОСОБА_4 у виплаті одноразової грошової допомоги, оформленому пунктом 59 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги від 13.10.2017, суд дійшов висновку що воно не відповідає критеріям, встановленим частиною другою статті 2 КАС України та Закону №2011-XII, тому його слід визнати протиправним та скасувати, задовольнивши першу з позовних вимог.

Друга позовна вимога є похідною від першої, тому з метою належного та ефективного захисту прав позивача, керуючись пунктом 10 частини 2 статті 245 КАС України, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання МОУ повторно розглянути та прийняти рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_3 про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням III групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.

Ураховуючи викладене в сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в цілому, тому позов слід задовольнити повністю.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, такий фактично не сплачувався, доказів понесення позивачем витрат на правничу допомогу не надано, відсутні підстави для вирішення судом питання розподілу судових витрат відповідно до вимог статті 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 6-10, 14, 72-77, 90, 139, 159, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :
Позов ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Міністерства оборони України (місцезнаходження: Повітрофлотський проспект, 6, м. Київ-168, 03168, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Львівський обласний військовий комісаріат (місцезнаходження: вул. І.Франка, 25, м. Львів, 79005, ) про визнання протиправним і скасування протоколу, зобов`язання вчинити, - задовольнити повністю.

Визнати протиправним і скасувати пункт 59 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги від 13.10.2017 про відмову ОСОБА_4 у виплаті одноразової грошової допомоги.

Зобов`язати Міністерство оборони України (місцезнаходження: Повітрофлотський проспект, 6, м. Київ-168, 03168, ) повторно розглянути та прийняти рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням III групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 21 серпня 2018 року.

Суддя О.П. Хома