Справа № 826/11899/18
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

08 серпня 2018 року № 826/11899/18

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Кузьменко А.І., ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї матеріалами

ОСОБА_1
до третя особаУправління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві в особі державного реєстратора Сипчу Крістіни Миколаївни ОСОБА_3
про визнання протиправним та скасування рішення
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві в особі державного реєстратора Сипчу Крістіни Миколаївни (далі по тексту - відповідач), третя особа - ОСОБА_3 (далі по тексту - третя особа, ОСОБА_3.), в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві Сипчу Крістіни Миколаївни від 17 березня 2014 року за №11675704 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 49/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1, що становлять: 1-1/8,7 кв.м, веранда, 1-1/10,7кв.м житлова, 1-2/7,2 кв.м житлова, 3-1/9,6 коридор, 3-2/7,6 кв.м кухня, 3-3/9,1 кв.м житлова, 3-4/23,2 житлова, 3-5/4,6 кв.м коридор, 3-6/3,6 кв.м санвузол, льох літ. під А», сарай літ. «И», 1/2 споруд №-№5,№1.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 11 липня 2018 року під час підготовки документів, необхідних для розгляду справи у Святошинському районному суді міста Києва, позивач отримав Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого вбачається порушення прав та інтересів останнього державним реєстратором, яке полягає у внесенні відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, які не відповідають дійсності.

Крім того, позивач у своїй позовній заяві послався й на те, що він та третя особа є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_2 та між ними склався певний порядок користування житловими приміщеннями будинку. Раніше будинок належав матері позивача та третьої особи, однак після смерті їх матері залишилися приміщення, якими остання користувалась за життя та які були внесені відповідачем до Державного реєстру із зазначенням права власності на них за ОСОБА_3

При цьому, позивач також зазначає, що на даний момент між ним та ОСОБА_3 виник спір стосовно вказаних приміщень, який вирішується у Святошинському районному суді міста Києва, тому, на думку позивача, відомості внесені державним реєстратором щодо права власності ОСОБА_3 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є неправдивими, що стало підставою для звернення позивача до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 та додані до неї матеріали, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Так, у відповідності до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Абзацом 2 пункту 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у цьому Кодексі термін публічно - правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Під суб'єктом владних повноважень розуміється орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно - правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Крім того, частиною 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Так, позивачем оскаржується рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві Сипчу К.М. про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 49/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1, що становлять: 1-1/8,7 кв.м, веранда, 1-1/10,7кв.м житлова, 1-2/7,2 кв.м житлова, 3-1/9,6 коридор, 3-2/7,6 кв.м кухня, 3-3/9,1 кв.м житлова, 3-4/23,2 житлова, 3-5/4,6 кв.м коридор, 3-6/3,6 кв.м санвузол, льох літ. під А», сарай літ. «И», 1/2 споруд №-№5,№1, в обґрунтування чого позивач посилається виключно на наявність спору між ним та ОСОБА_3 щодо права власності на вказані приміщення, який перебуває на розгляді у Святошинському районному суді міста Києва, а також на положення цивільного законодавства України.

У зв'язку із зазначеним суд звертає увагу на те, що оскаржуючи рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вказану вище частку нерухомого майна, позивач посилається виключно на порушення його прав щодо порядку володіння та користування приміщеннями житлового будинку.

Отже, правовідносини, які виникли між сторонами, випливають виключно з правовідносин, пов'язаних з правом власності на об'єкт нерухомого майна, тобто спір між ними виник не у зв'язку із виконанням або невиконанням суб'єктом владних повноважень публічно - владних управлінських функцій, в тому числі, делегованих.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що оскільки ОСОБА_1 вбачає у наслідках, які спричинені прийняттям рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на частку нерухомого майна, порушення, пов'язані саме з реалізацією своїх майнових інтересів щодо володіння, користування та розпорядження (права власності), визнання такого рішення протиправним та його скасування є способом захисту саме цивільних прав та інтересів позивача.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного суду від 21 лютого 2018 року у справі №823/3501/13-а.

Таким чином, з урахуванням положень діючого законодавства України, суд дійшов висновку, що спір у справі між сторонами виник поза межами публічно-правових правовідносин, а отже віднесений до юрисдикції загального місцевого суду.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у справі «Занд проти Австрії» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

З аналізу наведених вище норм слідує, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від основного принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, а суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини 1 статті 6 вищезгаданої Конвенції.

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною 6 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

З урахуванням встановлених вище обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, а отже наявні підстави для відмови у відкритті провадження у справі.

Крім того, суд вважає за необхідне роз'яснити позивачеві, що такі позовні вимоги мають вирішуватися в порядку цивільного судочинства та віднесені до юрисдикції відповідного місцевого загального суду.

Керуючись статтями 160-162, частинами 1, 6 статті 170, статтею 241-243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя -

У Х В А Л И В:

1. У відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві в особі державного реєстратора Сипчу Крістіни Миколаївни, третя особа - ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити.

2. Роз'яснити ОСОБА_1, що повторне звернення до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

3. Роз'яснити ОСОБА_1 його право на звернення з вказаними позовними вимогами до відповідного місцевого загального суду.

4. Копію ухвали надіслати особі, що звернулась із позовною заявою.

Ухвала набирає законної сили згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко