Справа № 182/5148/17(2-а/0182/396/2017)
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2018-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 лютого 2018 рокусправа № 182/5148/17(2-а/0182/396/2017)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючий суддя: Сафронова С.В.

судді: Чепурнов Д.В. Мельник В.В.

за участю секретаря судового засідання: Царьової Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2017 року

у адміністративній справі № 182/5148/17(2-а/0182/396/2017) за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області та Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Дніпропетровській області в особі Нікопольського відділення про визнання протиправними дії щодо припинення страхових виплат та зобов'язання поновити виплати зі сплатою заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

Постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2017 року відмовлено у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 щодо визнання протиправними дії Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області стосовно припинення йому страхових виплат, пов'язаних з професійним захворюванням, і про визнання протиправною бездіяльності Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Дніпропетровській області в особі Нікопольського відділення щодо припинення йому страхових виплат, пов'язаних з професійним захворюванням, а також у зобов'язанні відповідачів поновити йому страхові виплати із сплатою заборгованості з 01.06.2017 року.

Зазначена постанова суду першої інстанції оскаржена позивачем по справі з підстав її необґрунтованості та незаконності, і невідповідності висновків суду нормам матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим просить скасувати постанову Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2017 року, та ухвалити у справі інше рішення про задоволення його вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що при розгляді даної справи суд першої інстанції безпідставно керувався лише положеннями Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 р., який за своєю правовою природою є підзаконним актом і має нижчу юридичну силу від Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 р. № 1706, яким у ч.1 ст.7 чітко зазначено, що реалізація прав на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності здійснюється для внутрішньо переміщених осіб відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" № 1105-ХІV, в ст.46 якого наведено перелік підстав припинення страхових виплат, серед яких відсутня така підстава припинення щомісячної виплати страхових коштів за наслідками скасуванням довідки, відповідно до Порядку № 365 що судом першої інстанції безпідставно не було взято до уваги при вирішенні спору у цій справі, і тим самим було порушено принцип верховенства права і принципу рівності перед законом, а також положення ст.8 Конституції України і ч.1 ст.7, ч.4 ст.9 КАСУ, також як і проігноровано практику Європейського Суду з прав людини, на яку він посилався в адміністративному позові та у судовому засіданні, що у сукупності призвело до відмови у захисті його порушених прав на отримання належних йому соціальних виплат.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення позивача по справі та представників відповідачів по справі, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає за необхідне задовольнити викладені в апеляційній скарзі вимоги, а постанову суду першої інстанції - скасувати, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 маючи зареєстрований страховий випадок профзахворювання, отриманий ним 07.09.2000 року та підтверджений висновком МСЕК від 03.10.2000 р. і довідкою МСЕ серії ДОН № 156617 (а.с.13) за змістом яких позивачу встановлена стійка втрата професійної працездатності 50% та довічно встановлено 3 групу інвалідності, про що видано посвідчення НОМЕР_1 (а.с.6) - позивач перебуває з 01.04.2001 року на обліку в Фонді соціального страхування України.

У зв'язку з проведення проведенням антитерористичної операції та уникнення негативних наслідків конфлікту, позивач покинувши своє постійне місце проживання у м.Донецьку, перемістився для проживання до м.Запоріжжя, де зареєструвався як внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території України за адресою: АДРЕСА_1, про що йому було видано відповідну довідку № від 20.11.2014 р. (а.с.38) та за його заявою було поставлено на облік до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Запоріжжі Запорізької області, яким ОСОБА_1 у період з 01.11.2014 року по 31.05.2017 року включно проводилися щомісячні страхові виплати як внутрішньо переміщеній особі (а.с.43).

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для припинення постановою Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Запоріжжі Запорізької області виплати ОСОБА_1 щомісячних страхових виплат як внутрішньо переміщеній особі стало скасування 25.05.2017 року УПСЗН Заводського району м.Запоріжжя на підставі статті 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" дії Довідки на ім'я позивача № від 20.11.2014 р. про взяття його на облік, що позивачем у встановленому порядку позивачем не оскаржувалося.

Вирішуючи спір у цій справі по суті, суд першої інстанції виходив з того, що Рішення Управління праці та соціального захисту населення по Заводському району Запорізької міської ради про скасування довідки на ім'я ОСОБА_1 повністю відповідає положенням ч.2 п.9 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, що затверджений Постановою КМУ від 08.06.2016 № 365, і вимогам п.6 ч.1 ст.46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування", оскільки довідка про реєстрацію позивача, як внутрішньо переміщеної особи була скасована і відповідно був відсутній факт реєстрації позивача як внутрішньо переміщеної особи, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність припинення відповідачем - Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області виплату позивачеві щомісячної грошової суми.

З зазначеними висновками суду першої інстанції судова колегія не погоджується та вважає їх такими, що суперечать положенням ст.ст.24, 46 Конституції України, ст.ст.2,7 Загальної декларація прав людини, ст.2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ст.14 Конвенція про захист прав і основоположних свобод і ст.1 Протоколу №12, якими закріплюється принцип рівності осіб і визначається, що права особи, в тому числі, і право на соціальний захист, має здійснюватись без дискримінації за будь-якою ознакою.

Суд першої інстанції правильно визначив, що основними нормативно-правовими актами у сфері суспільних відносин, пов'язаних з конфліктом на Донбасі, є Закон України від 20.10.2014 № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо перемішених осіб" (далі - Закон № 1706-VII), постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 505 "Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг", від 01.10.2014 № 509 "Про облік внутрішньо переміщених осіб", від 05.11.2014 № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", та від 08.06.2016 № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам".

Разом з тим, суд першої інстанції вирішуючи спір у цій справі помилково керувався лише наведеними в попередньому абзаці нормативними актами, без урахування предмету спору у цій справі, яким є захист права позивача, що втратив 50%працездатність внаслідок професійного захворювання, у зв'язку з чим йому довічно було встановлено інвалідність та як застрахованій особі державою гарантовано забезпечення безстрокової виплати щомісячної страхової грошової суми.

Частиною 1 статті 64 Конституції визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України, а положеннями ст.14 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" чітко визначено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами, як і інші громадяни України.

Тобто, з огляду на предмет спору та характер спірних правовідносин у цій справі, адміністративний суд розглядаючи ініційований у цій справі спір, зобов'язаний надавати перевагу спеціальним нормативним актам: Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 23.09.1999 р № 1105-XIV зі змінами (далі - Закон № 1105-XIV), прийнятим відповідно до Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14.01.1998 р №16/98-ВР (далі - Основи), які за місцем в ієрархічній структурі мають більшу юридичну силу у сфері загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян в Україні, оскільки саме у вказаних нормативних актах визначені принципи та загальні правові, фінансові і організаційні засади, а також відповідно до вимог Конституції України прописані права, обов'язки і гарантії надання соціального захисту, матеріального забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом, громадянами, а також бюджетних та інших джерел, передбачених законом. Вказані нормативні акти були також пріоритетними і для відповідачів по справі у спірних по цій справі правовідносинах з ОСОБА_1, оскільки при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

Отже, відповідачі мали б звернути увагу на те, що виданим пізніше Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо перемішених осіб" № 1706-VII (далі - закон № 1706-VII), який є зальним та яким врегульовано питання захисту прав внутрішньо переміщених осіб, не скасовано положення спеціальних нормативних актів: Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування та Закону "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" № 1105-XIV, якими чітко врегульовано повноваження та обов'язки правлінь та виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, якими безпосередньо здійснюється управління Фондом, в тому числі і стосовно питань виплати раніше призначених щомісячних страхових виплат особам, які втратили працездатність внаслідок професійного захворювання.

Ураховуючи, що при настанні інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, застрахованій особі щомісячні страхові виплати мають провадяться Фондом протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв'язку із страховим випадком (ч.5 ст.47 Закону № 1105-XIV), а випадок з ОСОБА_1 не визначений у ст.46 Закону № 1105-XIV як підстава для припинення страхових виплат і надання соціальних послуг, судова колегія визнає протиправним рішення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області у вигляді постанови № 0809/20950/20950/23 від 02.06.2017 року "Про припинення щомісячної страхової виплати" внаслідок скасування дії довідки згідно листа УПСЗН ЗМР по Заводському району від 25.05.2017 р. № 05/01-21/5090) (а.с.41), оскільки посилання відповідача та суду в своєму рішенні на п.6 ст.46 Закону № 1105-XIV, в якому зазначено про "інші випадки, передбачені законодавством" є лише помилковим розумінням положень чинного законодавства, яким регулюються спірні правовідносини.

Таким чином, оскільки питання призначення, виплати та припинення виплат щомісячних страхових виплат застрахованим особам, які втратили працездатність внаслідок професійного захворювання чітко врегульовано спеціальним законом, в якому прописано також повноваження Фонду, постановою Уряду такі повноваження НЕ можуть делегуватись іншим органам чи комісіям.

Зокрема, п.1 ст.92 Конституції України чітко визначено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина. Проте, на час виникнення спору і вирішення його судом жодного Закону, який би вказував на право Фонду припиняти щомісячні страхові виплати особам, яким встановлено втрату працездатності у зв'язку із страховим випадком тільки у зв'язку із скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб - не приймалося, і відповідно, Фонд стикаючись з прогалинами, тобто з відсутністю встановлених законом норм, які регулюють певні суспільні відносини, мав би застосовувати аналогію закону, зокрема положення: Конституції України і Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, якими гарантовано захист прав застрахованих осіб, які втратили працездатність і отримали інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання; ст.ст.2,7 Загальної декларація прав людини, ст.2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ст.14 Конвенція про захист прав і основоположних свобод і ст.1 Протоколу №12, якими закріплюється принцип рівності осіб і визначається, що права особи, в тому числі, і право на соціальний захист, має здійснюватись без дискримінації за будь-якою ознакою; п.1-5 ст.46 Закону № 1105-XIV, якими зрозуміло визначено підстави для припинення страхових виплат; Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" яким визначено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами, як і інші громадяни України, та тощо.

Крім того, відповідачі по цій справі та суд першої інстанції у даному спірному випадку також мали можливість застосувати аналогію права, враховуючи рішення по справам, в яких суди усіх інстанцій вже визначилися з питанням пенсійного забезпечення внутрішньо переміщених осіб за новим місцем проживання на основі принципу верховенства права і з урахуванням взятого на себе державою здійснювати всі можливі заходи по захисту та дотриманню прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, що передбачені Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, тобто, незалежно від скасування довідки про взяття на облік переміщеної з тимчасово окупованої території України або району АТО особи, яка не може бути підставою для невиплати внутрішньо переміщеним особам страхових виплат.

Проте, суд першої інстанції, також як і відповідачі по цій справі, наведених вище положень чинного законодавства не враховували взагалі, визнавши за можливе спиратися у спірних правовідносинах тільки на положення постанов Кабінету Міністрів України, мотивуючи це визначеними у ст.10 Закону № 1706-VII повноваженнями Кабінету Міністрів України, але без врахування ознак, що відрізняють закон від інших нормативно-правових актів (тобто, критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин), а також без огляду на положення ст.92 Конституції України, якою визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України, і відповідно того, що всі підзаконні нормативно-правові акти, які приймаються Кабінетом Міністрів України повинні відповідати законам

та за своїм змістом не повинні суперечити їм, що узгоджується з положеннями ст.113 Конституції України.

Отже, суд першої інстанції вирішуючи спір у цій справі, повинен був виходити з того, що у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Судова колегія в свою чергу під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції у цій справі, аналізуючи положення постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", якою затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування - не розрізняють між собою "поняття": пенсійних виплат, соціальних виплат та грошової допомоги ВПО на оренду житла згідно з постановою Уряду № 505 від 01 жовтня 2016 року, що є неприпустимим та дискримінаційним, оскільки це виглядає лише як запровадження карального механізму до внутрішньо переміщених осіб, бо інші громадяни України не підлягають перевіркам їх фактичного місця перебування у разі отримання ними пенсій та щомісячних страхових виплат.

Оскільки в постанові Уряду № 365 зберігається положення про те, що скасування довідки є підставою для зупинення особам пенсійних виплат та страхових виплат внаслідок втрати працездатності із-за професійного захворювання, а згідно із Законом № 1706-VII повернення особи на попереднє місце проживання або виїзд на постійне місце проживання за кордон є підставою для скасування довідки внутрішньо переміщеним особам, а НЕ пенсій чи інших видів соціальної допомоги, судова колегія вважає, що тимчасовий виїзд позивача до АДРЕСА_2 у зв'язку з крадіжкою належного йому майна з належного йому будинку по АДРЕСА_2 (а.с.16,17) - не могло слугувати підставою для припинення виплати йому раніше призначеної щомісячної грошової виплати внаслідок втрати працездатності із-за професійного захворювання.

При цьому, судова колегія акцентує увагу на тому, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Пічкур проти України" Україна зобов'язана 5 тис. євро громадянину Пічкуру за те, що Уряд не виплачував йому пенсії через його фізичну відсутність на території України, наголосивши, що пенсія за віком є формою соціального захисту, яка пов'язана насамперед з попередньою трудовою діяльністю та трудовими заслугами особи і не може бути залежною від її місця проживання. Що є аналогічним спірній ситуації стосовно виплат позивачу гарантованих державою щомісячних виплат за отриману втрату працездатності на виробництві. До того ж постановою Уряду № 365 закріплюється термін "Призупинення", але в жодному Законі немає такого терміна, а отже в будь-якому разі призупинення виплати пенсій чи соціальних виплат є незаконним.

Стосовно посилань суду на оскарження позивачем рішення "Комісія з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", судова колегія звертає увагу, що вказана Комісія є лише дорадчим органом при УПСЗН, та не є самостійною юридичною особою і відповідно не може бути відповідачем при оскаржені її рішення в суді.

Виходячи з вищенаведеного, помилковим судова колегія також визнає рішення суду першої інстанції в частині правомірності дій та рішення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Дніпропетровській області в особі Нікопольського відділення, які стосуються відмови у відновленні позивачу щомісячних страхових виплат з посиланням на положення п.18 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, що затверджений Постановою КМУ від 08.06.2016 року №365 у зв'язку із скасуванням попередньої довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, та з роз'ясненням позивачу про можливість повторного призначення йому соціальних виплат лише через шість місяців після припинення виплат, тобто у листопаді поточного року (а.с.52-53).

Окрім вищеописаного, про протиправність згаданої в попередньому абзаці відмови Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Дніпропетровській області в особі Нікопольського відділення свідчить також відсутність повноважень у Уряду на встановлення виняткових правил для певної групи населення без внесення відповідних змін до законів України, в тому числі і зазначеного "правила" в спеціальних законах, якими врегульовано соціальні виплати громадянам України, і відповідно відсутність у Фонду правових підстав для припинення страхових виплат позивачу, що повністю узгоджується з приписами Закону № 1105-XIV та положень розробленого відповідно до цього Закону Порядку призначення та здійснення страхових виплат застрахованим особам, в яких чітко прописано, що: Щомісячна страхова виплата проводиться протягом строку, встановленого МСЕК (в даному спірному випадку безстроково); щомісячна страхова виплата виплачується щомісячно з наступного місяця після місяця, в якому вона призначена, в дні, установлені постановами робочих органів виконавчої дирекції Фонду, але не пізніше 30 календарних днів після прийняття робочим органом виконавчої дирекції Фонду постанови про призначення страхових виплат; виплати призначені, але не одержані своєчасно заінтересованою особою, проводяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням; строк проведення щомісячних страхових виплат продовжується з дня їх припинення і до часу, встановленого при наступному огляді МСЕК, незалежно від часу звернення потерпілого до Фонду, при цьому сума страхових виплат за минулий час виплачується за умови підтвердження МСЕК втрат; індексація щомісячних страхових виплат проводиться відповідно до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" з врахуванням наступних змін до нього та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р. N 1078; а компенсація втрати доходів у зв'язку з порушенням строків виплат щомісячних страхових сум проводиться відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплат" від 19.10.2000 року N 2050-III і Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року N 159.

Підсумовуючи вищенаведені обставини, які свідчать про протиправність дій та рішень відповідачів по цій справі, якими позивач був позбавлений гарантованої державою раніше призначеної щомісячної страхової виплати з підстав як прямо не передбачені Законом, а суд першої інстанції при вирішенні спору у цій справі проігнорував конституційний принцип "верховенства права" та практику Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права, судова колегія визнає оскаржуване у цій справі рішення суду першої інстанції незаконним та протиправним, і відповідно таким, що підлягає скасуванню, з прийняттям у цій справі іншого рішення про задоволення вимог позивача в повному обсязі.

У якості доказу понесених витрат надано квитанцію про сплату судового збору при поданні позовної заяви 640,00 грн. та надано квитанцію у якості сплати судового збору при поданні апеляційної скарги 704, 00 грн.

Згідно ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції ухвалюючи нове рішення вирішує питання про розподіл судових витрат. Судові витрати здійснені позивачем повертаються йому тільки у тому разі коли його вимоги задоволено. Передбачено повернення судових витрат у разі задоволення позовних вимог.

Згідно ч. 1, ч. 6 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, судова колегія, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити, постанову Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2017 року - скасувати, та прийняти у іншу постанову про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1.

Визнати протиправними дії Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області щодо припинення ОСОБА_1 страхових виплат, пов'язаних з професійним захворюванням.

Визнати протиправною бездіяльність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Дніпропетровській області в особі Нікопольського відділення щодо припинення ОСОБА_1 страхових виплат, пов'язаних з професійним захворюванням.

Зобов'язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області та Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Дніпропетровській області в особі Нікопольського відділення поновити ОСОБА_1 страхові виплати із сплатою заборгованості з 01.06.2017 року.

Здійснити новий розподіл судових витрат.

Стягнути в солідарному порядку на користь ОСОБА_1 здійснені ним судові витрати у розмірі 1 344 грн. за рахунок бюджетних асигнувань суб'єктів владних повноважень, що виступали сторонами у справі.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: С.В. Сафронова

Суддя: Д.В. Чепурнов

Суддя: В.В. Мельник