Справа № 805/3017/18-а
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2018-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2018 року справа №805/3017/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Компанієць І.Д.(суддя-доповідач),

суддів Міронової Г.М., Ястребової Л.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 травня 2018 року у справі № 805/3017/18-а (головуючий І інстанції Череповський Є.В.) за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області про визнання протиправними дій , визнання незаконним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач просила визнати протиправною відмову відповідача у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини; визнати незаконним та скасувати рішення відповідача про відмову ОСОБА_1 в призначенні допомоги при народженні дитини; зобов'язати відповідача призначити та здійснити виплату державної допомоги при народженні дитини; встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.

В обґрунтування зазначила, що відповідач протиправно відмовив у призначенні допомоги при народженні дитини, у зв'язку з тим що вона, як внутрішньо-переміщена особа, була відсутня протягом трьох днів за фактичним місцем проживання.

Така підстава відмови є незаконною та такою, що порушує та обмежує права дитини за ознакою проживання.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 травня 2018 року позов задоволено.

Визнано протиправною відмову Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області у призначенні та виплаті ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано незаконним та скасовано рішення Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області № 7 від 03 серпня 2016 року в частині відмови у призначенні ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобов'язано Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області призначити та виплатити ОСОБА_1 допомогу при народженні дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до заяви ОСОБА_1 від 18.07.2016 року.

Не погодившись з судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги.

1. Порядком призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" встановлено, серед іншого, що Комісія з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам може відмовити заявникові у призначенні (відновленні) такої виплати в разі відсутності особи за фактичним місцем проживання/перебування, зазначеним у заяві про призначення (відновлення) соціальної виплати.

Таким чином, відсутність позивача за фактичним місцем перебування, зазначеним у заяві про призначення допомоги, є підставою відмови у призначенні допомоги при народженні дитини.

Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянкою України, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1(а.с. 10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач народила сина ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1, виданим 13.04.2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дзержинського міського управління юстиції у Донецькій області (а.с.11).

Відповідно до довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб позивач та її малолітній син взяті на облік, як внутрішньо переміщені особи, фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 (а.с. 12).

18.07.2016 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про призначення допомоги при народженні дитини (а.с. 15).

Актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї № 810 від 02 серпня 2016 року встановлена відсутність позивача за адресою, зазначеною в довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_2

Протоколом засідання комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 7 від 03 серпня 2016 року, на підставі вказаного акту, було вирішено відмовити ОСОБА_1 у призначенні соціальної виплати.

В обґрунтування підстав для відмови позивачу у призначенні вищезазначеної допомоги Управління посилалось на п.13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 08.06.2016 року № 365 та рішення комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, а саме, що заявник не мешкає за місцем фактичного проживання

Про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини позивач дізналася, отримавши в квітні 2018 року лист заступника керівника військово-цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області № 0-495-2-П від 10.04.2018 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку, що Управлінням не доведено правомірності свого рішення та законності підстав у відмові в призначенні (поновленні) виплат державної допомоги при народженні дитини.

Оцінка суду.

За приписами частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми", громадяни України, в сім'ях, яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Статтею 10 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" визначено, що допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною. Одноразова допомога, призначена опікуну, вважається власністю дитини.

Відповідно до ч.ч. 7, 9 ст.11 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми", допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

Умови призначення і виплати державної допомоги та перелік документів, необхідних для її призначення, визначено цим Законом та Порядком призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 (далі - Порядок № 1751).

Відповідно п.13 Порядку №1751 допомога при народженні дитини, яка народилась після 8 квітня 2011 року, надається в сумі, кратній 30 розмірам прожиткового мінімуму, - на першу дитину; кратній 60 розмірам прожиткового мінімуму,- на другу дитину і т.д. Виплата допомоги здійснюється одноразово у десятикратному розмірі прожиткового мінімуму при народженні дитини, решта суми допомоги на першу дитину виплачується протягом 24 місяців, на другу дитину - 48 місяців, на третю і кожну наступну дитину - 72 місяців рівними частинами.

Судами встановлено, що позивач звернулася до Відповідача з заявою про призначення одноразової державної допомоги при народженні дитини з додержанням встановленого законом строку, надавши до неї повний перелік необхідних документів.

Отже, позивачем у повній мірі виконані вимоги, встановлені Законом для розгляду питання про призначення допомоги.

Позивач і її дитина є громадянами України, тобто мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини, за ознакою місця проживання (перебування). Відповідно до правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеної у п.23 рішення "Кечко проти України" від 08.11.2005, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримані всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Позивач має право на отримання державної допомоги при народженні дитини. Реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини. Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Крім того, заявлений позов стосується саме інтересів дитини, для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Варто зазначити, що допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам.

В даному випадку відмова відповідача, в першу чергу, призводить до порушення інтересів дитини

Відповідно до п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги при народженні дитини є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02 травня 2018 року у справі № 226/318/17.

Суд зазначає, що механізм призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, встановлений Порядком призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 не є законом, а тому не повинен звужувати права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні соціальних виплат, та потребує від заявника здійснення додаткових дій, не передбачених Законами.

Враховуючи наведене, суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Як визначено п. 3 ч.6 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно з п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже зазначена справа відноситься до справ незначної складності, тому судове рішення за наслідками апеляційного розгляду в цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 травня 2018 року у справі № 805/3017/18-а - залишити без задоволення .

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 травня 2018 року у справі № 805/3017/18-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 21 серпня 2018 року є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 21 серпня 2018 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді Г.М. Міронова

Л.В. Ястребова