Справа № 805/3040/18-а
Суддя: Т.С. Канигіна
Дата ухвалення: 2018-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2018 року м. ПолтаваСправа № 805/3040/18-а

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Канигіної Т.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом

позивача ОСОБА_1
до відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області
про зобов'язання нарахувати та виплатити заборгованість з невиплачених щомісячних страхових виплат

В С Т А Н О В И В:

03.05.2018 ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області про зобов'язання нарахувати та виплатити йому заборгованість з невиплачених щомісячних страхових виплат з 01.01.2017.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що з 17.11.2014 перебуває на обліку як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. Указує, що страхові виплати у зв'язку із втратою працездатності отримував у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Полтаві Полтавської області, проте, з січня 2017 року з невідомих позивачу причин виплата страхових сум була зупинена.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 30.05.2018 у справі № 805/3040/18-а адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області про зобов'язання нарахувати та виплатити йому заборгованість з невиплачених щомісячних страхових виплат з 01.01.2017 передано за підсудністю до Полтавського окружного адміністративного суду.

Справа № 805/3040/18-а надійшла до Полтавського окружного адміністративного суду 09.07.2018.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 16.07.2018 позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

08.08.2018 до суду надійшов відзив на позов, у якому вказано, що ОСОБА_1 у період з 18.11.2014 по 11.01.2017 перебував на обліку як потерпілий на виробництві у відділенні Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Полтаві. Зазначено, що відділення шляхом реорганізації було припинено, правонаступником відділення є Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області. Крім того, за твердженням відповідача, у кінці грудня 2016 року до відділення зателефонував позивач та зазначив про зміну місця проживання у зв'язку з поверненням до м. Донецьк. 06.01.2018 працівниками відповідача здійснено виїзд за місцем проживання позивача, проте, за вказаною адресою двері не відчинили; за результатами виїзду на місце проживання складено акт №1 від 06.01.2018. З урахуванням викладених обставин, 11.01.2017 працівниками відповідача прийнято рішення про припинення щомісячних страхових виплат, про що винесено постанову. Крім того, відповідач зазначає, що у червні 2017 року на адресу відділення надійшов лист від Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради від 23.06.2017 № 09-5930, яким повідомлено про скасування, зокрема довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб стосовно позивача /а.с. 48-52/.

Зважаючи на відсутність перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених статтею 205 Кодексу адміністративного судочинства України, а також відсутність потреби заслухати свідка або експерта, суд ухвалив розглянути справу у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 18.11.2014 № /а.с. 53/.

18.11.2014 позивач звернувся до відділення виконавчої дирекції Фонду у м. Полтаві (правонаступник Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області) із заявою про продовження раніше призначеної щомісячної страхової виплати /а.с. 55/.

Сторонами не заперечується отримання позивачем страхових виплат до 01.01.2017.

Водночас 06.01.2018 відповідачем складено акт № 1 від 06.01.2017 виїзду за місцем проживання тимчасово переміщеної особи ОСОБА_1 /а.с. 57/.

11.01.2017 відповідачем прийнято постанову про припинення щомісячної страхової виплати № 1623/794.6/794.6/17, якою постановлено відповідно до статті 46 Закону України від 23.09.1999 № 1105-ХІV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" припинити виплату позивачу щомісячної грошової суми в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку у розмірі 3092,57 грн. Причина припинення: у зв'язку із зняттям з обліку справи потерпілого. Причина зняття: відмова потерпілого від отримання виплат; виплату припинити з 01.01.2017.

Водночас, згідно з інформацією, яка зазначена у цій постанові: потерпілий ОСОБА_1 перебуває на обліку з 01.04.2001, має зареєстрований страховий випадок профзахворювання, що отримане 25.05.1993 /а.с. 58/.

Позивач не погодився із припиненням виплат та звернувся до суду із цим позовом.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Позивач подав клопотання про поновлення строку, яке обґрунтовано тим, що рішення про припинення страхових виплат позивач не отримував.

Розглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність визнання причини пропуску строку поважними та поновлення пропущеного процесуального строку, оскільки відповідачем не надано доказів направлення та вручення безпосередньо позивачу рішення про припинення страхових виплат.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов наступних висновків.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

За приписами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Керуючись частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд застосовує Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов'язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

За рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Щокін проти України": перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

У справі "Рисовський проти України" Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров'я визначено Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 23.09.1999 № 1105-XIV (надалі Закон № 1105-XIV).

Відповідно до частини першої статті 36 Закону № 1105-XIV страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Частиною першою статті 46 Закону № 1105-XIV визначено, що страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з'ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов'язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 № 1706-VII (надалі Закон № 1706-VII) для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (частина друга статті 7 Закону № 1706-VII).

Як вищезазначено, 11.01.2017 відповідачем прийнято постанову про припинення щомісячної страхової виплати № 1623/794.6/794.6/17, якою постановлено відповідно до статті 46 Закону України від 23.09.1999 № 1105-ХІV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" припинити виплату позивачу щомісячної грошової суми в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку у розмірі 3092,57 грн. Причина припинення: у зв'язку із зняттям з обліку справи потерпілого. Причина зняття: відмова потерпілого від отримання виплат; виплату припинити з 01.01.2017 /а.с. 58/.

Проте відповідачем не зазначено, яка саме з підстав, визначених статтею 46 Закону №1105-XIV, є причиною припинення виплати пенсії позивачу.

Суд зазначає, що положення статті 46 Закону №1105-XIV не містять такої підстави для припинення страхових виплат "у зв'язку із зняттям з обліку справи потерпілого" та причини зняття "відмова потерпілого від отримання виплат". Водночас відповідачем не указано іншої норми закону, яка передбачає припинення страхових виплат позивачу, тобто не вмотивовано, яким законом керувався відповідач при прийнятті постанови.

Отже, відповідач прийняв постанову про припинення щомісячної страхової виплати № 1623/794.6/794.6/17 від 11.01.2017 не на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; необґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); недобросовісно; непропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

З урахуванням викладеного, з огляду на положення частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд дійшов висновку щодо наявності підстав для визнання протиправною та скасування постанови відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань про припинення щомісячної страхової виплати № 1623/794.6/794.6/17 від 11.01.2017.

Враховуючи вищевикладені висновки суду, з огляду на положення частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд дійшов висновку щодо наявності підстав для зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу з 01.01.2017 щомісячну грошову суму у разі часткової чи повної втрати професійної працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку.

Посилання відповідача на підстави для припинення соціальних виплат, які вказані у Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365, суд не бере до уваги, оскільки відповідачем не здійснено посилання на цей Порядок як на підставу для припинення страхових виплат у постанові відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань про припинення щомісячної страхової виплати № 1623/794.6/794.6/17 від 11.01.2017.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

Отже, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не доказав правомірності свого рішення, що є підставою для задоволення позову.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" позивач як інвалід ІІ групи звільнений від сплати судового збору. Доказів щодо понесення інших судових витрат позивачем не надано.

Отже, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243-246, 250, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 83001, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області (вул. Гоголя, буд. 34, м. Полтава, Полтавська область, 36011, ідентифікаційний код 41319427) про зобов'язання нарахувати та виплатити заборгованість з невиплачених щомісячних страхових виплат задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань про припинення щомісячної страхової виплати ОСОБА_1 № 1623/794.6/794.6/17 від 11.01.2017.

Зобов'язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 01.01.2017 щомісячну грошову суму у разі часткової чи повної втрати професійної працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII.

Суддя Т.С. Канигіна