Справа № 520/15418/17
Суддя: Літвінова І. А.
Дата ухвалення: 2018-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

провадження № 2-а/520/184/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

( повне)

17.08.2018 року Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Літвінової І.А.

секретар судового засідання - Молодов В.С.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представників позивача - адвоката ОСОБА_2, адвоката - ОСОБА_3

представника відповідача - Бєнь Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Одесі адміністративну справу № 520/15418/17 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації про визнання протиправними дій,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 пред'явила позов до Одеської обласної державної адміністрації Департамент соціальної та сімейної політики та за уточненою позовною заявою просить визнати протиправним Рішення про відмову в проведенні розрахунку вартості транспортного засобу № Щ-4399-18 від 07.11.2017 року.

Підставою позову позивач зазначає порушення відповідачем норм Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» в частині, якою встановлюється право членів сім'ї інваліда після його смерті одержати у власність безоплатно виданий інваліду автомобіль.

В заяві позивача зазначено, що вона, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є донькою та спадкоємицею всього майна за заповітом ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5.

При житті ОСОБА_6 був особою з інвалідністю 1 групи та відповідно мав право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів.

На протязі майже десяти років до смерті ОСОБА_6 користувався автомобілем ЗАЗ Таврія держаний реєстраційний номер НОМЕР_2, що підтверджується копією Акту прийому-передачі транспортного засобу № 868654 від 06 лютого 2007 року.

Відповідно до акту, загальна вартість транспортного засобу становить 23 546 ( двадцять три тисячі п'ятсот сорок шість) гривень 25 копійок.

Згідно з пунктом 6 Порядку забезпечення інвалідів автомобілем, інвалід, законний представник недієздатного інваліда, дитини-інваліда отримує автомобіль на десятирічний строк без права продажу, дарування, передачі (в тому числі за довіреністю) іншій особі.

Датою забезпечення автомобілем вважається день отримання його інвалідом, законним представником недієздатного інваліда, дитини-інваліда на підставі акту приймання-передачі, виданого дилером підприємства - постачальника автомобілів для інвалідів.

На час смерті ОСОБА_6 до спливу десятирічного терміну користування транспортним засобом залишилось 2 місяці. Відсутність достатнього строку користування автомобілем для безоплатного його передання у власність, викликала об'єктивну необхідність у зверненні до структурного підрозділу соціального захисту населення Одеської міської державної адміністрацій з відповідною заявою.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_6 за Заповітом серії ВРД № 703965 від 19.02.2011 року, передав усе належно йому майно ОСОБА_1, вона як член сім'ї та єдиний спадкоємець, користуючись правом згідно пункту 16 Постанови КМУ «Порядку забезпечення інвалідів автомобілями» звернулась до відповідача Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації з вимогою про здійснення розрахунку вартості автомобіля та суми, сплаченої за нього інвалідом, ОСОБА_6, з метою оплати залишку суми вартості транспортного засобу та з подальшим переоформленням вказаного автомобіля.

Однак, 07 листопада 2017 року одержала Відповідь № Щ-4399-18 ОДА Департаменту соціальної та сімейної політики про відмову з підстав відсутності реєстрації позивача за місцем проживання її батька.

Позивач вважає відмову відповідача незаконною та безпідставною, оскільки вона фактично проживала за адресою реєстрації померлого: АДРЕСА_3, що підтверджується тим, що на час вступу у спадщину, відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, нею, без подання заяви про вступ та прийняття спадщини до нотаріуса, було прийнято спадщину.

Провадження у справі за вказаною позовною заявою відкрито ухвалою суду від 10.04.2018 року та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

При підготовчому провадженні відповідач надав відзив на позов, у якому, посилаючись на необґрунтованість доводів позивача, відповідь Департаменту соціальної та сімейної політики від 07.11.2017 № Щ-4399-18 вважає законною, а позов таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як зазначає відповідач у відзиві, 10.10.2017 до Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації звернулась ОСОБА_1 із заявою про проведення розрахунку вартості транспортного засобу, а саме автомобіля ЗАЗ Таврія, реєстраційний номер НОМЕР_2 з метою оплати залишку суми вартості транспортного засобу НОМЕР_4.

Заявниці роз'яснено, що згідно з Порядком забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 N 999 забезпечення автомобілями інвалідів за місцем реєстрації здійснюється Міністерством соціальної політики Автономної Республіки Крим, відповідними структурними підрозділами соціального захисту населення обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій або управліннями виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі.

Як вбачається із доданих до заяви документів та транспортної справи ОСОБА_6, на момент смерті останнього він був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3, а його дочка ОСОБА_1 - за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до заповіту серії ВРД № 703965 від 19.02.2011 ОСОБА_6 передає ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, все належне йому на день смерті майно.

Разом з тим, автомобіль, наданий померлому через структурний підрозділ соціального захисту населення у користування, а не у власність. Відповідно до п. 6. вищевказаного Порядку інвалід, законний представник недієздатного інваліда, дитини-інваліда отримує автомобіль на десятирічний строк без права продажу, дарування, передачі іншій особі. Після смерті особи з інвалідністю, родич, зареєстрований за місцем реєстрації особи з інвалідністю, має право на викуп такого автомобіля.

Згідно статті 86 Цивільного кодексу України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право користування - це заснована на законі можливість вилучення корисних властивостей речі для задоволення потреб власника чи інших осіб. Право користування не передбачає право розпорядження майном, а тому заповіт не стосується автомобіля, наданого в експлуатацію.

Таким чином, посилання позивача на акт прийому-передачі транспортного засобу від 06.02.2007 № 868654, як документ, що встановлює власність на зазначений транспортний засіб відповідач вважає безпідставним та неправомірним.

Відповідач зазначив, що ОСОБА_1 не набуває права на викуп автомобіля, що був наданий її батьку ОСОБА_6.

Представник позивача після одержання цього відзиву, надав суду заяву про відкладення підготовчого засідання і просив встановити строк для відповіді на відзив.

Ухвалою суду від 13.06.2018 року позивачу було встановлено строк для подання відповіді із зобов'язанням, в разі відмови подавати відповідь, негайно повідомити суд у любий доступний спосіб.

Представник позивача у підготовчому судовому засіданні 06.07.2018 року повідомив про відсутність наміру подавати відповідь на відзив та не заперечував проти призначення справи до розгляду.

При розгляді справи у судовому засіданні представник позивача та позивач заявлені вимоги підтримали, наполягаючи на задоволені позову з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача позов не визнавала, підтримуючи позицію щодо заявлених ОСОБА_1 вимог, викладену у відзиві Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши надані ними докази та безпосередньо оглянувши оригінали матеріалів транспортної справи ОСОБА_6, заведеної Департаментом соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації (далі - Департамент) щодо надання ОСОБА_6, як особі з інвалідністю у користування безоплатного транспортного засобу, дійшов висновку, що прийняте Департаментом Рішення № Щ-4399-18 від 07.11.2017 року про відмову ОСОБА_1 в проведенні розрахунку вартості транспортного засобу не є протиправним, а ґрунтується на законі.

Так, відмова ОСОБА_1 у перерахунку, між іншим, пов'язана і з тим, що місце проживання ОСОБА_7 не було зареєстровано разом з ОСОБА_6 у встановленому законом порядку.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», після смерті інваліда, дитини-інваліда автомобіль, виданий безоплатно чи на пільгових умовах, у тому числі визнаний гуманітарною допомогою, за бажанням членів його сім'ї може бути переданий у їх власність безоплатно у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Технічні та інші засоби реабілітації можуть бути залишені у власності членів сім'ї померлого інваліда, дитини інваліда в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Механізм забезпечення легковими автомобілями інвалідів, які мають право на їх отримання безоплатно або на пільгових умовах врегульовано Порядком забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 року № 999 (далі - Порядок).

Абзацом шостим пункту 16 Порядку передбачено, що іншому члену сім'ї померлого інваліда, який зареєстрований за місцем реєстрації інваліда, автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, залишається у разі сплати ним протягом шести місяців з дня смерті інваліда до державного бюджету на рахунки, відкриті в органах Казначейства, а членом сім'ї померлого інваліда внаслідок трудового каліцтва - на рахунки відповідних управлінь виконавчої дирекції вартості автомобіля з урахуванням розрахункової суми для викупу автомобіля та суми, сплаченої за нього інвалідом.

Тобто, відповідно до вказаної норми, умовою для залишення автомобіля у разі сплати його вартості члену сім'ї померлого інваліда є його реєстрація за місцем реєстрації інваліда.

Судом перепровірена інформація щодо реєстрації ОСОБА_1 та встановлено, що з 31.07.1978 року й станом на цей час реєстрація місця проживання позивача не змінювалася та постійно значиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджено довідкою відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, одержаною на запит суду до відкриття провадження у справі. Відповідна відмітка міститься і в паспорті позивача: НОМЕР_5, виданому Київським РВ м. Одеси 12.07.2001 року, оригінал якого безпосередньо досліджувався судом. Також у довідці № 68 від 15.02.2018 р. з місця проживання про склад родини та реєстрацію КП «ЖКС» ЧОРНОМОРСЬКИЙ» зазначено, що ОСОБА_1 постійно проживає та зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1. ОСОБА_1 є відповідальним наймачем та саме на неї відкриті особисті рахунки.

При цьому, позивач зазначає, що проживала з батьком до дня його смерті за адресою його реєстрації: АДРЕСА_3. На підтвердження фактичного проживання з 2010 по 2016 роки за цією адресою позивач надала письмові пояснення ОСОБА_8, ОСОБА_9 від 17.07.2018 року та Акт, складений депутатом Біляївської міської ради Урсол Р.А. у присутності вищевказаних жителів м. Біляївка.

Суд наголошує, що позивач ОСОБА_1 повинна була усвідомлювати ризики, пов'язанні із невиконанням з 2010 року й до цього часу норм національного законодавства, якими в зазначений період встановлювався обов'язок та регламентувався порядок реєстрації місця проживання осіб, які проживають/перебувають на території України на законних підставах, а саме: Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», який є чинним з 2003 року; Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого Наказом МВС України 22.11.2012 № 1077 та діючим до 26.01.2018 року; правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207, діючими до цього часу та ін.

Так, приписами статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено обов'язок громадян України, а також іноземців чи осіб без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Цією ж статтею визначено, що реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. У разі якщо особа не може самостійно звернутися до органу реєстрації, реєстрація може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника на підставі довіреності, посвідченої в установленому законом порядку.

ОСОБА_1 вимагає від Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації вчинити дії, які не ґрунтуються на законі.

Відмовляючи ОСОБА_1 у здійснені розрахунку вартості транспортного засобу з подальшим його переоформленням, відповідач у вих. № Щ-4399-18 від 07.11.2017 послався на положення пункту 16 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 р. № 999.

У чинній на той час редакції пункту 16 Порядку встановлювалася можливість після смерті інваліда, передати у власність автомобіль (після закінчення 10-річного строку його експлуатації), члену сім'ї інваліда, який на час смерті інваліда був зареєстрований за місцем реєстрації інваліда (в редакції Постанови КМ N 1149 (1149-2015-п ) від 30.12.2015).

Суд звертає увагу позивача, що вказане положення Порядку не містить будь-яких виключень та застережень, та не передбачає можливість здійснити передачу автомобіля особі, яка, наприклад, не була зареєстрована, але довела своє постійне проживання з інвалідом за місцем його реєстрації.

Отже, рішення відповідача про відмову ОСОБА_1 не є протиправним, а навпаки ґрунтується на національному законі.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства, згідно з частиною першою статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму щодо такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Враховуючи вищевикладене та положення п. 16 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 року № 999, відповідач при наданні відмови, оформленої листом від 07.11.2017 № Щ-4399-18, діяв правомірно, на підставах, у межах та у порядку, визначеному чинним законодавством, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання цього рішення протиправним задоволенню не підлягають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер ДПІ у Приморському районі м. Одеси - НОМЕР_3; адреса реєстрації: АДРЕСА_1) у задоволені позову до Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації (; 65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83) про визнання протиправними дій.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Датою складення повного рішення є 22.08.2018 року.

Суддя Літвінова І. А.