Справа № 2а-11313/11/2670
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2018-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

15 серпня 2018 року

Київ

справа №2а-11313/11/2670

адміністративне провадження №К/9901/723/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Юрченко В.П., суддів - Васильєвої І.А., Пасічник С.С., розглянувши в попередньому судовому засіданні
касаційну скаргуДержавної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва
на постановуОкружного адміністративного суду м. Києва від 08 листопада 2011 року (колегія суддів: Є.В. Аблов, В.В. Амельохін, А.Б. Федорчук)
та ухвалуКиївського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2012 року (колегія суддів: І.О. Лічевецький, Т.М. Грищенко, В.О. Аліменко)
у справі№2а-11313/11/2670
за позовомДочірнього підприємства закритого акціонерного товариства «Теувес Холдінг «Тегра Україна ЛТД»
доДержавної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва
проскасування податкових повідомлень - рішень,

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство закритого акціонерного товариства Теувес Холдінг «Тегра Україна ЛТД» (далі - Товариство) звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва (далі - ДПІ) про скасування податкового повідомлення-рішення від 17 травня 2011 року № та № .

Позов обґрунтовано тим, що податковий кредит сформовано ним правомірно та обґрунтовано заявлено до відшкодування з бюджету суми податку на додану вартість, нараховані у зв'язку з придбанням товару з метою їх подальшого використання у своїй діяльності, на підставі податкових накладних і первинних бухгалтерських документах, оформлених належних чином відповідно до норм податкового законодавства який діяв на той час.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 листопада 2011 року, яка ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2012 року залишена без змін, позов задоволено у повному обсязі. Визнано протиправним та скасовано податкові повідомлення-рішення від 17 травня 2011 року № та № .

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, з чим погодилась колегія суддів апеляційного суду, виходив з того, що у випадку невиконання контрагентами позивача своїх зобов'язань щодо сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї юридичної особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права формування податкового кредиту і наступне відшкодування податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Скарга мотивована тим, що факти недекларування постачальниками позивача податку на додану вартість, отриманого від останнього в складі ціни за продану продукцію або зменшення ними суми зобов'язань з податку на додану вартість сумою податкового кредиту, який не відповідає податковим зобов'язанням їх постачальників, свідчить про спрямованість всіх укладених угод на порушення публічного порядку, зокрема по причині того, що ці угоди направлені на незаконне заволодіння майном держави, а тому ці угоди є нікчемними і не можуть породжувати жодних наслідків.

Від Товариства на адресу Суду надійшли письмові заперечення на касаційну скаргу, за змістом яких позивач заперечує проти доводів касаційної скарги та просив залишити її без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін. В обґрунтування зазначено, що всі правочини, укладені з ФОП ОСОБА_2 в період листопад - грудень 2010 року є реальними, їх зміст не суперечить актам цивільного законодавства, товари, отримані за такими операціями, були використані в подальшому в межах господарської діяльності позивача.

Судами встановлено, що посадовими особами ДПІ проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на розрахунковий рахунок за грудень 2010 року, яка виникла за рахунок від'ємного значення з податку на додану вартість, що декларувалась в період з 01 листопада 2011року по 30 листопада 2011року.

За результатами перевірки відповідачем складено акт про результати документальної виїзної перевірки від 29 квітня 2011 року № 61/07-02/21670383, яким встановлено, що в порушення вимог пп. 7.4.1 п. 7.4, пп. 7.7.1, пп. 7.7.2, п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» позивачем завищено суму бюджетного відшкодування за грудень 2010 року на суму 2329502 грн. та знижено податок на додану вартість до сплати за грудень 2010 року в сумі 269887,00 грн.

Суть порушень, за висновком податкового органу, полягала в тому, що в ході перевірки встановлено відсутність придбання сої товарної позивачем у свого контрагента ФОП ОСОБА_2, що свідчить про укладання угод без мети настання реальних наслідків.

На підставі акта перевірки відповідачем винесені оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 17 травня 2011 року № , згідно якого зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 2 329 502,00 грн. та від 17 травня 2011 року №, згідно якого збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 269 887,00 грн. та визначено штрафні санкції 67 471,75 грн.

Не погоджуючись із вищезазначеними податковими повідомленнями-рішеннями позивач звернувся до Державної податкової адміністрації у м. Києві з Первинною скаргою від 26 травня 2011 року № 166/05, за результатами розгляду якої ДПА у м. Києві прийнято рішення про результати розгляду первинної скарги від 25 липня 2011 року №7648/10/25114, згідно якого податкові повідомлення-рішення залишено без змін, а Первинну скаргу - без задоволення.

Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Датою виникнення права платника податку на податковий кредит, відповідно до пп.7.5.1 п.7.5 ст.7 вказаного Закону, вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Згідно пп.7.2.6 п.7.2 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» встановлено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно із ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарських операцій, які є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Оцінюючи спірні господарські операції, судові інстанції цілком обґрунтовано врахували долучені позивачем до матеріалів справи копії належним чином оформлених документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку та які містять достатні дані про зміст господарських операцій і їх учасників, підтверджують фактичність здійснення таких операцій.

ДПІ, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об'єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, а також не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

При цьому судами з'ясовано, що придбаний позивачем товар використано у власній господарській діяльності, а саме: вся продукція (соя товарна), отримана позивачем за угодами з ФОП ОСОБА_2, була використана в подальшому для виробництва готової продукції - макухи соєвої та олії соєвої, що були, в свою чергу, реалізовані на території України підприємствам, що є юридичними особами згідно законодавства України (переважно підприємствам, що займаються птахівництвом).

Також судами встановлено, що в акті перевірки відсутні будь-які відомості про наявність порушень з боку ФОП ОСОБА_2, в тому числі невиконання ним своїх зобов'язань зі сплати податку на додану вартість до бюджету, підтверджені за результатами відповідних перевірок чи встановлені в судовому порядку, що могло б вплинути на формування податкового кредиту у Позивача.

Крім цього, в акті перевірки відсутня будь-яка інформація, що ПП «Агроера 2009», ТОВ «Еко-Вугілля», ТОВ «Євросвіт»та ПП «АВАІ» були постачальниками товару - сої товарної - в ланцюгу постачальників до позивача та не здійснювали поставок товару - сої товарної - ФОП ОСОБА_2, за рахунок якого в наступному позивачем сформовано податковий кредит, відповідно дані підприємства не можуть бути включені до ланцюгу постачальників позивача.

На момент здійснення спірних господарських операцій позивач та його постачальник були належним чином зареєстровані юридичними особами та платниками податку на додану вартість, їх установчі документи недійсними в судовому поряду не визнавались.

В свою чергу, судові інстанції обґрунтовано не взяли до уваги посилання контролюючого органу на наявну в нього податкову інформацію щодо контрагента позивача як на підставу для відмови в задоволенні позову, оскільки податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податків-покупця від дотримання його контрагентом податкової дисципліни та правильності ведення ним податкового або бухгалтерського обліку. Тобто, у разі підтвердження реального характеру здійснених поставок, як у даній ситуації, платник не може відповідати за порушення, допущені постачальником, якщо не буде доведено його безпосередню участь у зловживанні цієї особи. Проте, посадовими особами ДПІ під час здійснення перевірки таких обставин не встановлено.

За наведених обставин та з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог та скасування спірних податкових повідомлень-рішень.

Доводи відповідача про необхідність отримання позивачем та його контрагентом карантинного сертифіката колегія суддів Верховного Суду вважає необґрунтованими, оскільки погоджується із висновком апеляційного суду про те, що наявність карантинного сертифіката вимагається лише у разі перетину об'єктів регулювання Законом України «Про карантин рослин» карантинної зони та транспортування територією України імпортних таких об'єктів.

З огляду на викладене, Суд касаційної інстанції визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суди повно встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надали їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до частини третьої статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 листопада 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2012 року - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

………………….

………………….

………………….

В.П.Юрченко
І.А.Васильєва
С.С.Пасічник
Судді Верховного Суду