Справа № 809/1332/17
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2018-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" серпня 2018 р. справа № 809/1332/17

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чуприни О.В., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Малотур'янська сільська рада Долинського району Івано-Франківської області, про скасування податкового повідомлення-рішення від 07.09.2017 року за № 22709-13, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1) 03.10.2017 звернувся в Івано-Франківський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області (надалі по тексту також - відповідач, Головне управління ДФС в області, ГУ ДФС в області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Малотур'янська сільська рада Долинського району Івано-Франківської області (надалі по тексту також - третя особа, Малотур'янська сільська рада, сільська рада), про скасування податкового повідомлення-рішення від 07.09.2017 року за № 22709-13.

Підставою звернення ОСОБА_1 із вказаним позовом є протиправне, на переконання позивача, прийняття Головним управлінням ДФС в області, податкового повідомлення-рішення №22709-13 від 07.09.2017 року, яким визначено суму податкового зобов'язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об'єктів житлової нерухомості - 18010200, за податковий період - 2016 рік, в розмірі 4 879,50 гривень.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.10.2017 позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення за №22709-13 від 07.09.2017; стягнуто з Головного управління ДФС в області судовий збір в розмірі 640,00 гривень (а.с. 45-49).

За наслідками апеляційного оскарження Львівським апеляційним адміністративним судом прийнято постанову від 12.12.2017, якою апеляційну скаргу Головного управління ДФС в області задоволено частково. Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.10.2017 у справі №809/1332/17 змінено в частині мотивів задоволення позову, в решті постанову залишено без змін (а.с. 81-86).

10.04.2018 Верховним судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду прийнято постанову, якою скасовано постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.10.2017 та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.12.2017, а справу направлено на новий розгляд до Івано-Франківського окружного адміністративного суду (а.с. 128-131).

За змістом вимог частини 5 статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту також КАС України) висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи рішення першої та апеляційної інстанції Верховний Суд зазначив, що під час розгляду адміністративної справи щодо оскарження законності дій контролюючого органу з обчислення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, суди повинні встановити яке саме нерухоме майно належить на праві власності позивачу; чи зареєстроване воно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; його загальну площу та інші обставини без з'ясування яких неможливо дати оцінку законності дій контролюючого органу у спірних правовідносинах.

Матеріали справи не містять ніякої інформації щодо об'єкта нерухомості відносно якого відповідачем було визначено податкове зобов'язання, а саме, до матеріалів справи не залучено правовстановлюючих документів щодо права власності на об'єкт нерухомості, технічної документації щодо загальної площі об'єкту нерухомості, тощо.

Вказана адміністративна справа надійшла до Івано-Франківського окружного адміністративного суду 16.07.2018.

Ухвалою суду від 20.07.2018 Івано-Франківським окружним адміністративним судом прийняти до провадження та призначити до розгляду адміністративну справу №809/1332/17 (139-141).

У зв'язку із набранням з 15 грудня 2017 року чинності нової редакції КАС України, в силу вимог частин 2, 6 статті 12 коментованого Кодексу, суд вказаною вище ухвалою вирішив продовжувати розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику сторін.

Тією ж ухвалою від 20.07.2017 суд витребував у позивача, відповідача та третьої особи усі письмові докази, на необхідність дослідження яких вказав Верховний Суд.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у ОСОБА_1 в с. Мала Тур'я Долинського району Івано-Франківської області на праві приватної власності перебуває домоволодіння загальною площею 474,1 м2. Відповідач, всупереч фактичним обставинам, при визначені суми податкового зобов'язання на 2016 рік неправомірно застосував до позивача ставку податку на нерухоме майно встановлену рішенням Малотур'янської сільської ради від 30.01.2015 року на 2015 рік, з мотивів відсутності рішення сільської ради щодо встановлення ставки податку на 2016 рік станом на 01.02.2016 року. Втім, таку ставку на 2016 рік встановлено рішенням сільської ради від 12.02.2016, яким скасовано дію попереднього рішення від 30.01.2015. Позивач вважає, що застосування в 2016 році ставки на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 1 відсотка розміру мінімальної заробітної плати за 1 м2 бази оподаткування, є протиправним, так як така ставка була встановлена на попередній 2015 рік. В той же час, діючою і чинною у 2016 році ставкою був розмір 0,1 відсотка розміру мінімальної заробітної плати. На підставі вказаного просить суд скасувати податкове повідомлення-рішення №22709-13 від 07.09.2017.

Після повернення справи на новий розгляд позиція ОСОБА_1 щодо своїх позовних вимог не змінилася, про що він 06.08.2018 подав до суду письмову заяву (а.с. 157-158). Своє право власності на домоволодіння загальною площею 474,1 м2 підтвердив договором дарування від 09.07.2014 та Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.07.2014 за індексним номером 24017865 (а.с. 159-161).

Відповідач скористався правом на подання заперечення на позовну заяву (а.с. 38-39). В даному відзиві відповідач не погоджується з доводами ОСОБА_1, викладеними у позовній заяві, оскільки рішення Малотур'янської сільської ради "Про встановлення ставки податку на майно" за №892-28/14 від 30.01.2015, яким на 2015 рік встановлена ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для об'єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб у розмірі 1 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 м2 для об'єктів житлової нерухомості, прийняте в терміни, визначені Перехідними положеннями Закону України №71-VІІІ від 28.12.2014. В той час, як рішення Малотур'янської сільської ради "Про встановлення ставки податку на майно" за №78-3 16 від 12.12.2016, яким на 2016 рік вказана ставка встановлена уже в розмірі 0,1 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, прийняте без дотримання термінів, визначених пунктом 7 Перехідних положень Закону України від 24.12.2015 №909-VIII. За таких обставин, відповідач вважає правомірним застосування в 2016 році ставки податку в розмірі 1 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, яка встановлена рішенням органу місцевого самоврядування на 2015 рік, як така, що визначена третьою особою без порушень вимог законодавства.

На виконання вимог ухвали суду від 20.07.2018 про призначення до розгляду адміністративну справу відповідач 03.08.2018 подав додаткові пояснення, докази перебування у власності позивача зареєстрованого належним чином нерухомого майна, а також розрахунок суми податку із зазначенням формули розрахунку (нарахування) та величин, які взяті за основу для такого розрахунку і нарахування (а.с. 147-156). Позиція відповідача в розгляді справи також не змінилася, вважає оскаржуване рішення правомірним, а позовні вимоги безпідставними.

Третя особа, після повернення справи на новий судовий розгляд, будь яких пояснень чи доказів суду щодо власної позиції до позовних вимог ОСОБА_1 не надала, незважаючи на те, що ухвала суду від 20.07.2018 про призначення до розгляду адміністративну справу отримана Малотур'янською сільською радою 24.07.2018 (а.с. 145).

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), заперечення на позовну заяву, додаткових письмових пояснень позивача та відповідача, дослідивши і оцінивши зібрані по справі докази, в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, враховуючи висновки і мотиви Верховного Суду, викладені у постанові від 10.04.2018, виходить з таких підстав та мотивів.

Встановлено, що позивачу в АДРЕСА_1 на підставі нотаріально-посвідченого договору дарування від 09.07.2014 належить на праві приватної власності житловий будинок, зазначений в плані літерою "А" загальною площею 474,1 м2, житловою площею 234,3 м2; з господарськими будівлями та спорудами: літня кухня, зазначена в плані літерою "Б" площею 140,1 м2; господарський блок, зазначений в літерою "В" площею 106,6 м2; шопа, ворота, зазначені в плані за №1; огорожа, зазначені в плані за №2; криниці, зазначені в плані за №№ 3 і 4 (а.с. 159-160).

Даний договір дарування та речове право на вказане домоволодіння ОСОБА_1 зареєстровано за позивачем у встановленому порядку, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.07.2014 за індексним номером 24017865, а також Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 01.08.2018 за №132912180 (а.с. 153, 161).

Як вказує у позовній заяві ОСОБА_1 ним 11.08.2017 біля свого будинку виявлено конверт, в якому знаходилося податкове повідомлення-рішення від 15.06.2017 №95608-13, яким відповідач, повідомив про те, що згідно з пунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об'єктів житлової нерухомості - 18010200" за податковий період - 2016 рік, податкова адреса - с. Вишків, у розмірі 4 879,50 гривень (а.с. 11).

Оскільки позивач не має нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки, за податковою адресою - с. Вишків, вказаною в податковому повідомленні-рішенні від 15.06.2017 за № 95608-13, він в серпні 2018 року звернувся до Долинської ОДПІ ГУ ДФС в області з письмовою заявою з проханням провести звірку даних щодо розміру ставки податку та нарахованої суми податку і скасування (відкликання) повідомлення-рішення (а.с. 16).

23.09.2017 позивач отримав від контролюючого органу повідомлення за №844/10/09-05-13/613 від 14.09.2017 про те, що Законом України від 24.12.2015 №909-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році" внесено зміни до Податкового кодексу України, зокрема до статті 266, яка набрали чинності з 01.01.2016. Вказаними змінами передбачено ставки податку для об'єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб, у розмірі, які не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом на 01 січня звітного (податкового) року за 1 м2 оподаткування.

Крім того, контролюючий орган повідомив позивача про Прикінцеві положення Закону від 24.12.2015 за №909-VIII, якими рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний термін з дня набрання чинності цим законом переглянути прийняті на 2016 рік рішення щодо встановлення місцевих податків і зборів, а також про те, що суму грошового зобов'язання позивачу визначено відповідно до ставки на нерухоме майно, встановленого рішенням Малотур'янської сільської ради від 30.01.2015.

Разом з повідомленням відповідач направив позивачу оскаржуване податкове повідомлення-рішення №22709-13 від 07.09.2017, яким ОСОБА_1 визначена сума податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичними особами, які є власниками об'єктів житлової нерухомості за податковий період 2016 рік в розмірі 4879,50 гривень (а.с. 18-20).

Не погоджуючись із такою відмовою відповідача, при розгляді його заяви, позивач звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права шляхом скасування податкового повідомлення-рішення №22709-13 від 07.09.2017.

Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступного.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.

Статтею 20 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що державний контроль за діяльністю органів і посадових осіб місцевого самоврядування може здійснюватися лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і не повинен призводити до втручання органів державної влади чи їх посадових осіб у здійснення органами місцевого самоврядування наданих їм власних повноважень.

У відповідності до статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України.

На виконання вимов 1 абзацу пункту 4 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 за №71-VІІІ та письмової рекомендації Долинської ОДПІ ГУ ДФС в області від 14.01.2015 про перегляд в місячний термін прийнятих на 2016 рік рішень щодо встановлення місцевих податків і зборів, яка надійшла до третьої особи 20.01.2015, Малотур`янська сільська рада прийняла рішення від 30.01.2015 за №892-28/14. Пунктом 1 такого рішення сільською радою на 2015 рік встановлено ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, серед яких, для об`єктів житлової нерухомості у розмірі 1 відсотка розміру мінімальної заробітної плати за 1 м2 бази оподаткування. Для об'єктів нежитлової нерухомості встановлена аналогічна ставка. Також рішенням надано пільги зі сплати податку, зокрема, для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 400 м2 (а.с.14, 15, 155).

На виконання вимог пункту 7 розділу 2 "Прикінцеві Положення" Закону України від 24.12.2015 №909-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році" та письмової рекомендації Долинської ОДПІ ГУ ДФС в області від 15.01.2016 про перегляд в місячний термін прийнятих на 2016 рік рішень щодо встановлення місцевих податків і зборів, яка надійшла до третьої особи 20.01.2016, Малотур`янська сільська рада прийняла рішення від 12.02.2016 за №78-3 16. Пунктом 1 такого рішення сільською радою на 2016 рік встановлено ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, серед яких, для об'єктів житлової нерухомості у розмірі 0,1 відсотка розміру мінімальної заробітної плати за 1 м2 бази оподаткування. Як і в попередньому випадку для об'єктів нежитлової нерухомості встановлена аналогічна ставка. Також рішенням надано пільги зі сплати податку, зокрема, для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 м2. Поряд з іншим, пунктом 4 рішення ради визнано таким, що втратило чинність рішення Малотур`янської сільської ради від 30.01.2015 за №892-28/14 (а.с.12, 13, 156).

В новому розгляді справи суд звертає увагу на те, що ні позивач, ні відповідач, ні третя особа не надали суду будь яких доказів, які засвідчують скасування чи внесення змін до вказаних вище рішень протягом часу їхньої дії.

Вирішуючи спір з приводу того, яке із вказаних вище рішень сільської ради у спірних правовідносин підлягає застосуванню для визначення ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об`єктів житлової нерухомості в 2016 році, суд виходить із наступних мотивів.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів Законом України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 за №71-VIII (надалі по тексту також - Закон №71-VIII), який набрав чинності 01.01.2015 року, запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок, податок на майно, відмінне від земельної ділянки, та плата за землю.

Також Законом №71-VIII запроваджено низку правових норм, що регулювали питання справляння місцевих податків.

Згідно із пункту 10.3 статті 10 Податкового кодексу України (надалі по тексту також ПК України), в редакції Закону №0071-VIII, місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки).

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Зі змісту наведених законодавчих норм слідує, що встановлення податку на майно, зокрема, в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відноситься до компетенції місцевої ради.

Одночасно підпунктом 12.3.4. пункту 12.3 статті 12 ПК України визначено порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Зазначені рішення офіційно оприлюднюються відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Наведеною нормою передбачено обов'язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Причому норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період (тобто період, який є наступним за плановим).

Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

В даному випадку із запровадженням податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік відповідні норми Закону №71-VIII набрали чинності з 01.01.2015. Отже, лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження і одночасно набули обов'язку щодо встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення зазначеного податку.

При цьому, виходячи з неможливості збігу між періодом опублікування рішення та плановим періодом, в 2015 році не можна було визначити плановим періодом 2015 рік.

Плановим відповідно до норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті. 12 ПК України є період після того, в якому приймається відповідне рішення ради.

Отже, рішення місцевих рад щодо встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, прийняті у 2015 році, могли встановлювати плановим лише 2016 рік.

Таким чином, з урахуванням норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України рішення місцевих рад стосовно встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, прийняті в 2015 році та опубліковані протягом січня-лютого 2015 року, не могли бути застосовані в 2015 році. Такі рішення могли передбачати плановим лише 2016 рік, і саме з цього періоду податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки міг вважатися встановленим місцевою радою.

При цьому, факт прийняття Верховною Радою України і набрання чинності Закону №71-VIII, а так само компетенцію для місцевих рад впровадити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не може заперечувати необхідність встановлення цього податку саме рішенням місцевих рад, оскільки встановлення місцевих податків є виключною компетенцією саме місцевих рад, як це визначено пунктом 10.2 статті 10 ПК України.

Тобто, Верховна Рада України не може підміняти власними повноваженнями компетенцію місцевих рад щодо встановлення місцевих податків.

Вказане вбачається також із пункту 4 Прикінцевих положень Закону №71-VIII, за змістом якого органам місцевого самоврядування було рекомендовано у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Прикінцеві положення Закону №71-VIII рекомендували встановити місцевим радам податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік у 2015 році. Проте така рекомендація не може розглядатися як скасування чинної норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України, яка імперативно врегульовує порядок опублікування і застосування рішення місцевої ради про встановлення місцевого податку.

Суд також вражає за необхідне відзначити, що не зважаючи на дію в 2015 році положень 2 абзацу пункту 4 Прикінцевих положень Закону №71-VІІІ щодо не застосовування до рішень місцевих рад про встановлення місцевих податків на 2015 рік вимоги, встановлені Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", дія імперативних положень підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України, не була зупинена жодним законом.

Таким чином, навіть прийняті на рекомендацію Верховної Ради України рішення місцевих рад не можуть застосовуватися інакше, ніж це передбачено підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України.

Отже, рішення місцевої ради про встановлення місцевих податків приймається до початку наступного бюджетного періоду і набирає чинності з наступного бюджетного періоду. При цьому відповідно до пункту 12.5 статті 12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України. Тому за умови дії підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України рішення місцевої ради щодо встановлення місцевого податку не може набрати чинності в тому самому бюджетному періоді, в якому воно прийняте. В свою чергу, з урахуванням пункту 10.2 статті 10 ПК України юридичний факт встановлення місцевого податку місцевою радою відповідним рішенням має передувати його справлянню.

В той же час, з урахуванням змісту норм ПК України Верховна Рада України не є уповноваженою на встановлення місцевих податків, оскільки відповідно до підпункту 12.1.2 пункту 12.1 статті 12 ПК України Верховна Рада України лише встановлює перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Отже, сама собою наявність у ПК України норм, які регулюють правила справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не є підставою для його справляння за відсутності відповідного рішення місцевої ради або якщо не сплинув строк, протягом якого таке рішення мало бути прийняте.

Враховуючи викладене, виключно місцева рада має компетенцію щодо прийняття рішень стосовно встановлення місцевих податків протягом бюджетного періоду, причому таке рішення набуває чинності лише з початку наступного бюджетного періоду, але з урахуванням приписів підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України. І лише з наступного бюджетного періоду контролюючі органи на підставі підпункту 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 ПК України можуть розпочати справляння місцевого податку.

Для конкретної правової ситуації у даній справі щодо запровадження податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у 2015 році період прийняття рішення місцевою радою - це 2015 рік, оскільки саме цього року місцеві ради набули повноважень встановити вказаний податок.

Разом із тим, плановим у цьому разі залишається виключно 2016 рік, оскільки за змістом підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України період прийняття рішення завжди передує плановому періоду. Тобто, в 2015 році місцеві ради могли встановити ставку оподаткування на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, лише на 2016 рік.

Таким чином, суд погоджується з доводами податкового органу про те, що у звітному 2016 році правомірним є застосування ставки податку, встановленої пунктом 1 рішення Малотур'янської сільської ради за №892-28/14 від 30.01.2015 у розмірі 1 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 м2 бази оподаткування.

Разом з тим, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 4 ПК України податкове законодавство України ґрунтується, серед іншого, на принципі стабільності - зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року (підпункт 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України).

При встановленні або розширенні існуючих податкових пільг такі пільги застосовуються з наступного бюджетного року (пункт 4.5 статті 4 ПК України).

Підпунктом 266.4.1 пункту 266.4 статті 266 ПК України (в редакції, чинній станом на 30 січня 2015 року) встановлені пільги із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно яких база оподаткування об'єкта/об'єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи платника податку, зменшується, зокрема, для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів. Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік). Сільські, селищні, міські ради можуть збільшувати граничну межу житлової нерухомості, на яку зменшується база оподаткування встановлена цим підпунктом.

Виходячи з системного аналізу наведених нормативно-правових актів суд дійшов висновку, що у відповідності до чинної станом на 30 січня 2015 року редакції підпункту 266.4.1 пункту 266.4 статті 266 ПК України Малотур'янська сільська рада на законних підставах збільшила граничну межу житлової нерухомості, на яку зменшується база оподаткування, до 400 м 2.

Враховуючи при цьому приписи пункту 4.5 статті 4 ПК України, суд зазначає, що правомірно встановлена сільською радою в січні 2015 року податкова пільга із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в розмірі 400 м2 підлягає застосуванню саме в 2016 звітному році, так як і відповідна ставка податку, яка встановлена тим же рішенням ради.

Зміст підпункту 266.2.1 пункту 266.2, підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України свідчить, що об'єктом оподаткування є відповідний об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частина. Базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

У зв'язку із вказаним, у спірних відносинах базою оподаткування є 474,1 м2 загальної площі житлової нерухомості позивача - домоволодіння в АДРЕСА_1.

Оскільки при винесенні оскарженого податкового повідомлення-рішення відповідач всупереч вимогам законодавства застосував податкову пільгу в розмірі 120 м2, що суттєво вплинуло на суму податку, суд вважає зазначене рішення за №22709-13 від 07.09.2017 протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Варто відзначити, що згідно КАС України суд при відправленні судочинства не може підміняти повноваження орган контролю, в тому числі щодо обчислення податків та зборів. Такий обов'язок у спірних відносинах відповідно до вимог ПК України покладено саме на відповідача.

Відтак, ГУ ДФС в області не позбавлено за наслідками розгляду справи обов'язку на вірне обчислення і нарахування позивачу відповідного розміру податку в межах строків, визначених ПК України.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідач, приймаючи податкове повідомлення-рішення за №22709-13 від 07.09.2017, діяв не на підставі законів України, а також без урахування усіх обставин, які мають значення для правильного визначення ОСОБА_1 податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як власнику об'єкта житлової нерухомості.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За наслідками розгляду справи підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 640,00 гривень, сплаченого згідно наявної в матеріалах справи квитанції від 29.09.2017 за №0 0 860508649 1.

Учасниками справи не подано до суду будь-яких доказів про понесення ними інших витрат, пов'язаних з розглядом справи, відтак у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо їх розподілу.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області за №22709-13 від 07.09.2017.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області (ідентифікаційний код юридичної особи 39394463) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) сплачений судовий збір в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного адміністративного суду або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1, адреса: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1.

Відповідач - Головне управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області, адреса: вул. Незалежності, 20, м. Івано-Франківськ, 76018, ідентифікаційний код юридичної особи 39394463.

Суддя /підпис/ Чуприна О.В.