Справа № 819/227/18
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2018-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2018 рокуЛьвів№ 876/3924/18

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Качмара В.Я., Старунського Д.М.,

при секретарі судового засідання Смидюк Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2018 року (суддя - Дерех Н.В., м. Тернопіль, повне судове рішення складено 12 квітня 2018 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про часткове скасування податкових повідомлень-рішень, часткове скасування рішення про застосування фінансових санкцій, часткове скасування вимоги про сплату боргу,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 07 лютого 2018 року, звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Тернопільській області, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив: скасувати податкові-повідомлення рішення від 08.11.2017 №7 в частині грошового зобов'язання на суму 61674,66 грн., №7 в частині грошового зобов'язання на суму 4277,47 грн., вимогу про сплату боргу з єдиного внеску від 08.11.2017 №Ф- в частині 67093,02 грн., рішення про застосування штрафних санкцій від 26.01.2018 № в частині грошового зобов'язання на суму 13418,60 грн. В обґрунтування позовних вимог вказує, що при визначенні чистого доходу фізична особа-підприємець застосовує касовий метод, при цьому витрати безпосередньо пов'язані з такими доходами підприємець може відобразити після фактичного понесення і оплати таких витрат та після отримання доходу. Зазначив, що контролюючим органом при проведенні перевірки враховано лише витрати на суму 26059,31 грн., обґрунтовуючи це тим, що інша частина витрат на суму 33670 грн. не пов'язана із отриманням доходу в 2015 році. Додатково вказав, що витрати в розмірі 31468,02 грн. фактично оплачені підприємцем 16.01.2015, що підтверджується видатковим касовим ордером, а тому за відсутності факту оплати та підтверджуючих документів ці витрати не могли бути включені підприємцем до витрат 2014 року, а правомірно віднесені до витрат 2015 року. Також наголосив, що по інших господарських операціях, згідно яких частина доходу отримана підприємцем у 2014 році, а частина у 2015 році, ревізором зроблені аналогічні висновки в акті перевірки. Пояснив, що не зважаючи на надання посадовій особі при проведенні перевірки документів, що підтверджують витрати підприємця у розмірі 79213,24 грн., контролюючим органом в порушення наведеної норми такі витрати не враховано при розрахунку суми заниження (завищення) податкових зобов'язань, а при проведенні перевірки враховано лише витрати на суму 6241,93 грн. та на суму 19035,40 грн.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2018 року у справі №819/227/18 в задоволенні позову - відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги покликається на обставини, викладені у позовній заяві, яким суд першої інстанції не надав належної правової оцінки.

Відповідач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим, прийнятим з врахуванням всіх обставини справи та таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 13.06.2000 зареєстрований, як суб'єкт підприємницької діяльності, з 21.06.2000 перебуває на податковому обліку в контролюючих органах, основним видом діяльності є «Вантажний автомобільний транспорт».

У період з 19.09.2017 по 09.10.2017 посадовими особами відповідача, відповідно до наказу Головного управління ДФС у Тернопільській області від 08.09.2017 №1686 та плану - графіка проведення планових виїзних перевірок суб'єктів господарювання на 3 квартал 2017 року, проведено документальну планову виїзну перевірку діяльності ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2016, за результатами якої складено акт від 17.10.2017 №6543/19-00/13-06/.

Вищевказаним актом встановлено порушення позивачем наступних вимог законодавства: п.177.2, 177.4, 177.5 ст.177 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого донараховано податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності за період перевірки в сумі 48272,92 грн., в тому числі за 2015 рік - 39611,59 грн. та за 2016 рік - 8661,33 грн.; п.1. ч.2 ст.6, п.2,3 ч.1, ч.3,4,5 ст.7, ч.11 ст.8, ч.1,2,3 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VI), внаслідок чого нараховано єдиного внеску в сумі 77679,05 грн. в тому числі за 2015 рік 67093,02 грн. та за 2016 рік - 10586,03 грн.; п.162.1 ст.162, пп. «а» п.176.2 ст.176, п.177.2, 177.4 ст.177, пп.1.2, 1.6 п.16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ ПК України, внаслідок чого донараховано 3993,24 грн. військового збору в тому числі з доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності в 2015 році в сумі 3271,47 грн. та в 2016 році в сумі 721,77 грн.; пп. «б» п.176.2 ст.176 ПК України, п.3.1 наказу Міністерства фінансів України від 13.01.2015 №4 «Про затвердження форми Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку та Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку», а саме подання з недостовірними відомостями податкового розрахунку форми №1-ДФ.; пп.3.1, 3.2 п.3 Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, затвердженого наказом Міністерства податків і зборів України від 16.09.2013 №481.

На підставі вказаного акту податковим органом винесено податкові повідомлення-рішення від 08.11.2017 №7, від 08.11.2017 №7, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 26.01.2018 №, а також виставлено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2017 №Ф-.

Позивач із вказаними ППР, податковою вимогою, рішенням про застосування фінансових санкцій не погодився, оскаржив такі в адміністративному порядку. За наслідками адміністративного оскарження, рішенням ДФС України від 27.12.2017 №17333/С/99-99-11-02-02-25 вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2017 №Ф- залишено без змін, рішення про застосування штрафних санкцій штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 08.11.2017 № скасовано та воно вважається відкликаним з дня прийняття даного рішення; скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 від 17.11.2017 б/н задоволено частково. Податковим органом 26.01.2018 винесено рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску. Рішенням ДФС України від 24.01.2018 №983/С/99-99-11-02-01-14 податкові повідомлення-рішення від 08.11.2017 №7, №7 залишено без змін, а скаргу позивача - без задоволення.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Постанова суду першої інстанції мотивована правомірністю оскаржуваних рішень та відсутністю підстав для їх скасування.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.

Згідно з п.44.1 ст.44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Підпунктом 44.3 ст.44 ПК України визначено, що платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених пунктом 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом не менш як 1095 днів (2555 днів - для документів та інформації, необхідної для здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до статті 39 цього Кодексу) з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а в разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

За змістом п.44.6 ст.44 ПК України, у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам органу державної податкової служби, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Відповідно до п.85.2 ст.85 ПК України, платник податків зобов'язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов'язані з предметом перевірки. Такий обов'язок виникає у платника податків після початку перевірки.

При цьому у контексті ст.3 та 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Як вбачається з акту проведеної перевірки, перевіркою правильності визначення суми чистого доходу встановлено, що позивачем за перевіряючий період занижений чистий дохід за 2015 рік в сумі 218098,21 та за 2016 рік в сумі 48118,51 грн., що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 48272,92 грн.

У відповідності до вимог п.177.1 ст.177 ПК України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною п.167.1 ст.167 ПК України.

Пунктом 177.2 ст.177 ПК України визначено, що для фізичних осіб - підприємців від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка в грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця. При цьому, до складу витрат включаються тільки витрати, які пов'язані з отриманням доходу, пов'язані із господарською діяльністю заявника та підтверджені відповідними первинним документами.

Згідно п.177.4 ст.177 ПК України, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, зокрема, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари і тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат; інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в пп.177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних із виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг. При цьому, відповідно до п.177.10 ст.177 ПК України, фізичні особи - підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Відповідно до пп.5 п.6 Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, затверджену наказом Міндоходів України від 16.09.2013 №481, документами, які безпосередньо пов'язані з отриманим доходом, можуть бути, зокрема, акти закупки (виконаних робіт, наданих послуг), та інші первинні документи, що засвідчують факт оплати товарів, послуг, робіт. При розрахунку чистого доходу фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування не враховує у складі витрат, пов'язаних з отриманням доходу звітного періоду, вартість отриманих товарів, оплата за які відбувається у наступному звітному періоді. До складу витрат включаються тільки витрати, які пов'язані із господарською діяльністю заявника та підтверджені відповідними первинними документами.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем включено до складу витрат згідно даних подорожного листа від 02.12.2014 №0,21 грн., з них 31463,02 грн. витрати згідно авансового звіту від 19.12.2014 №Ч-1 та 28267,19 грн. включено до витрат шляхом списання пального об'ємом 1848 л., що відображено в книзі обліку доходів і витрат від 16.01.2015. Тобто, виконання послуги, по якій передбачені зазначені витрати мало місце з 09.12.2014 по 19.12.2014, тобто до витрат по даній послузі відносяться витрати по авансовому звіту з 09.12.2014 по 19.12.2014, їх відображено в авансовому звіті від 12.12.2014 №Ц-11 за вказаний період в сумі 9382,31 грн. При цьому, контролюючим органом встановлено, що на дану послугу використано 1090 л. ДП по ціні списання 15,30 грн. на суму 16677,00 грн. Відтак, перевіркою встановлено що на послуги, доходи від яких отримано в 2015 році понесено 26059,31 грн. витрат, а включено до складу витрат 2015 року 59730,21 грн. Отже, безпідставно позивачем включено до складу витрат 2015 року 33670,90 грн.

22.01.2015 ФОП ОСОБА_1, включено до складу витрат згідно даних подорожного листа від 04.12.2014 №8,43 грн., з яких 17381,06 грн. витрати згідно авансового звіту від 17.12.2014 №Ц-11 та 26687,37 грн. включено до витрат шляхом списання пального об'ємом 1743 л. Контролюючим органом в акті перевірки встановлено, що виконання даної послуги відбувалось у період з 10.12.2014 по 16.12.2014, тобто до витрат по даній послузі відносяться витрати по авансовому звіті від 17.12.2014 №Ц-11 за вказаний період у сумі 7782,55 грн., при чому на дану послугу використано 714 л. ДП по ціні списання 15,31 грн. на суму 11252,85 грн. Відтак на дану послугу, дохід від якої отримано в 2015 році, понесено витрат у розмірі 19035,40 грн., а включено до складу витрат 44068,43 грн. Таким чином, позивачем безпідставно включено до складу витрат у 2015 році 25033,03 грн.

19.01.2015 ФОП ОСОБА_1 включено до складу витрат згідно даних подорожного листа від 25.10.2014 №0,40 грн. шляхом списання пального об'ємом 6299л. На дану послугу використано 685 л ДП по ціні 15,31 грн. на суму 10487,35 грн. Виконання даної послуги відбувалося з 13.11.2014 по 20.11.2014, та витрати по ній включені до авансового звіту від 18.12.2014 №Гп-8 у сумі 7782,55 грн. Відповідно, на послугу, частину доходу від якої отримано у 2015 році понесено 19752,94 грн. витрат. Загальний дохід від цієї послуги становив 31650,00 грн., з яких отримано у 2015 році 10000,00 грн., тобто 31,6% від загальної суми. Таким чином, до складу витрат відноситься частина витрат, а саме 31,6% від 19752,94 грн., що становить 6241,93 грн. позаяк позивачем до складу витрат віднесено 96450,40 грн.

Враховуючи вищенаведене, позивачем включено до складу витрат 2015 року витрати понесені у 2014 році, які не пов'язані з отриманим доходом у 2015 році на загальну суму 148912,40 грн. При цьому, виходячи із кредиторської заборгованості станом на 01.01.2015, оскільки в ній зазначено сальдо у розмірі 0,00 грн., позивачем не були здійснені вказані витрати у 2015 році, з чим погодився позивач, підтвердивши це своїм підписом.

Відтак, апеляційний суд вважає безпідставними посилання позивача на роз'яснення практичного застосування норм податкового кодексу щодо формування витрат підприємцем, який перебуває на загальній системі оподаткування, оскільки позивачем витрати не були понесені у 2015 році, та не можуть бути включені у 2015 рік. Якщо дохід отримано у поточному році, а витрати пов'язані з ним оплачені тільки в наступному, то такі витрати зможуть зменшити базу оподаткування того звітного року, в якому вони фактично будуть понесені (оплачені) тобто наступного року.

При цьому суд зазначає, що відповідно до Наказу Міністерства транспорту України від 10.02.1998 №43, нормування витрат палива - це встановлення допустимої міри його споживання в певних умовах експлуатації автомобілів, для чого застосовуються базові лінійні норми, встановлені по моделях (модифікаціях) автомобілів, та система нормативів і коригуючих коефіцієнтів, які дозволяють враховувати виконану транспортну роботу, кліматичні, дорожні, та інші умови експлуатації.

Списання витрат паливно-мастильних матеріалів здійснюється з фактичною вартістю витрачених паливно-мастильних матеріалів з урахуванням норм витрат. Кількість виданого водіям палива фіксують у двох документах: у відомості обліку видачі нафтопродуктів та в подорожньому листі водія. На підставі цих документів відображають й рух талонів на паливо. При цьому, складають окрему відомість обліку видачі нафтопродуктів. Невикористані талони, раніше отримані водієм, повертаються, про що в подорожньому листі роблять відповідний запис.

В контексті зазначених вище норм, фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування має право включити до складу витрат вартість використаних паливно-мастильних матеріалів після одержання доходу, який безпосередньо пов'язаний з понесеними витратами від здійснення підприємницької діяльності, на підставі документально підтверджених документів, зокрема угод, актів виконаних робіт (наданих послуг), товарно-транспортних накладних, розрахункових документів, відомості обліку видачі нафтопродуктів, акти списання палива тощо.

Поряд з цим, контролюючим органом у відповідності до подорожніх листів від 21.02.2015 №509907, від 21.03.2015 №509912, від 26.11.2015 №509947, від 02.06.2015 №509920, від 08.07.2015 №509922, від 25.11.2015 №509946, від 22.04.2015 №509915, від 11.08.2015 №509928, від 21.09.2015 №509935, від 28.01.2015 №509903, від 23.02.2015 №509908, від 21.04.2015 №509913, від 28.05.2015 №509919, від 11.05.2015 №509916, від 31.07.2015 №509926, від 10.11.2015 №509944 встановлено, що позивачем до складу витрат 2015 року та 2016 років внесено подвійну вартість пального, яке відбувалось внаслідок його списання на підставі відомостей шляхових листів та включення його вартості до авансових звітів. Таким чином мало місце завищення сум понесених витрат за рахунок подвійного включення до складу витрат дизельного палива - один раз згідно авансового звіту, другий раз згідно розрахунку списання палива шляхового листа в загальній сумі 113500,68 грн.

Крім цього, суд приймає до уваги документи, а саме: звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт від 19.12.2014 №Ч-1, звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт від 17.12.2014 №Ц-11, звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт від 18.12.2014 №Гп-8, акт списання палива від 16.01.2015 №Ч-1, акт списання палива від 22.01.2015 №Ц-11, акт списання палива від 19.01.2015 №Гп-8. При цьому апеляційний суд зазначає, що дані документи, які долучені до позовної заяви своїм змістом не співпадають з документами, які були надані контролюючому органу для перевірки, з огляду на те, що податковим органом додано до матеріалів справи світлокопії документів, які фактично були надані позивачем при проведенні перевірки. До того ж, в акті перевірки зазначено, що опис наданих для перевірки документів складений особисто суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 та повернутий, про що СПД зроблено відмітки на реєстрах.

Поряд з цим, суд не приймає до уваги Описи документів, які надані позивачем, оскільки з вказаних описів неможливо встановити зміст вказаних документів та відповідність їх документам, які були надані позивачем посадовій особі контролюючого органу під час проведення перевірки.

Виходячи із наведеного вище, на думку апеляційного суду, позивачем порушено норми ПК України шляхом завищення валових витрат за період перевірки на суму 266216,72 грн., в тому числі за 2015 рік в сумі 218098,21 грн., та за 2016 рік в сумі 48118,51 грн. В той ж час, позивачем занижено задекларований дохід на зазначену суму.

Підпунктом 1.1. п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України визначено, що платниками військового збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу, тобто фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи, фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні, податковий агент. Ставка збору складає 1,5 відсотки об'єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 пункту 16-1 підрозділу 10 Кодексу. При цьому, об'єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 ПК України, зокрема: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Об'єктом оподаткування фізичної особи - підприємця є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка в грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

З огляду на зазначене вище, та враховуючи те, що позивачем занижено загальний оподатковуваний дохід в сумі 266216,72 грн., підлягає сплаті до бюджету військовий збір у розмірі 3993,24 грн.

При цьому, на думку суду апеляційної інстанції, винесення спірних податкових повідомлень - рішень за одним номером та датованих одним числом є формальним порушенням з боку податкового органу, однак це не спростовує факту встановлених за результатами перевірки порушень та правових наслідків для позивача.

Відтак, податковим органом правомірно винесені спірні податкові повідомлення-рішення, якими донараховано податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, отриманих від провадження господарської діяльності в сумі 48272,92 грн. (39611,59 грн. за 2015 рік та 8661,33 грн. за 2016 рік).

Щодо позовної вимоги про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2017 №Ф та скасування рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 26.01.2018 №, суд зазначає наступне.

У розумінні чинного законодавства України, а саме Закону №2464-VI, сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована або не сплачена у строки, встановлені даним законом є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Пунктом 1 ч.2 ст.6 Закону №2464-VI визначено, що платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Для платників єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць.

Нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом №2464-VI. Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов'язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача. Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати (ч. 3, 4, 5 ст.7 Закону №2464-VI).

Статтею 9 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок обчислюється виключно у національній валюті, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі. Обчислення єдиного внеску із сум, виражених в іноземній валюті (крім випадків сплати єдиного внеску в іноземній валюті, передбачених абзацами другим - четвертим частини п'ятої цієї статті), здійснюється шляхом перерахування зазначених сум у національну валюту України за офіційним курсом національної валюти до іноземної валюти, установленим Національним банком України на день обчислення єдиного внеску. Обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у п.4,5 та 5-1 ч.1 ст.4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому судом не здобуто належних та допустимих доказів сплати позивачем сум єдиного внеску у передбачений законом спосіб та строки.

У відповідності до ч.4 с.25 Закону №2464-VI, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

З матеріалів перевірки вбачається, що контролюючим органом встановлено порушення п.1. ч.2 ст.6, п.2,3 ч.1, ч.3,4,5 ст.7, ч.11 ст.8, ч.1,2,3 ст.9 Закону №2464-VI, внаслідок чого нараховано єдиного внеску в сумі 77679,05 грн. в тому числі за 2015 рік 67093,02 грн. та за 2016 рік - 10586,03 грн., у зв'язку із заниженням бази для нарахування єдиного внеску та його несплатою.

Таким чином, оскільки в ході проведення перевірки діяльності позивача встановлено недостовірне відображення суми чистого доходу, отриманого від ведення підприємницької діяльності за 2015 рік та за 2016 рік в поданих ним до Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції звітах про суму нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску. При цьому, як вбачається з матеріалів справи та, зокрема, перевірки, розмір чистого доходу за даними перевірки за 2016 рік не перевищує максимальну величину бази нарахування у 2016 році та відповідно нараховується із розрахунку чистого доходу.

Виходячи із того, що позивачем було занижено загальний оподатковуваний дохід в сумі 266216,72 грн. шляхом завищення валових витрат у періоді, що перевірявся під час проведення перевірки, а саме 2015-2016 рік, позивач у відповідності до чинного законодавства України зобов'язаний сплачувати суми єдиного внеску в порядку та на умовах, що передбачені Законом №2464-VI. Однак позивачем всупереч вимогам цього Закону занижено суму нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на суму 77679,05 грн. При чому, позивачем не заперечується той факт, що ним було не доплачено 10586,03 грн. єдиного внеску за 2016 рік, що й суд приймає до уваги при прийнятті рішення по суті.

Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції вважає, що податковим органом правомірно винесено податкову вимогу, а тому вона до скасування не підлягає.

У відповідності до п.3 ч.11 ст.25 Закону №2464-VI, орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску. Оскільки позивачем не були сплачені суми єдиного внеску у спосіб та строки, передбачені чинним законодавством України, наслідком чого було винесення спірної податкової вимоги, позовна вимога про скасування спірного рішення про застосування штрафних санкцій до задоволення не підлягає.

Враховуючи вищенаведене, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та надавши їм правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що Головне управління ДФС у Тернопільській області приймаючи оскаржувані податкові повідомлення - рішення, рішення про застосування фінансових санкцій та вимогу про сплату боргу діяло з дотриманням та у відповідності до вимог ч.2 ст. 2 КАС України, а тому у задоволенні позовних вимог фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі.

Апеляційний суд акцентує увагу на тому, що відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).

Згідно із ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Так, у п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Враховуючи викладене, оцінивши зібрані докази у сукупності, судова колегія приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги відповідача є безпідставними і необґрунтованими та не спростовують висновки суду першої інстанції.

Керуючись ч.3 ст.243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді В. Я. Качмар
Д. М. Старунський
Повне судове рішення складено 22 серпня 2018 року.