Справа № 809/782/18
Суддя: Біньковська Н.В.
Дата ухвалення: 2018-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" серпня 2018 р. справа № 809/782/18
ОСОБА_1 окружний адміністративний суд у складі:
судді Біньковської Н.В.;
за участю: секретаря судового засідання Хоми О.В.,
представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,
представника відповідача ОСОБА_4,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 обласної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання до вчинення дій,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_5 звернувся в суд з адміністративним позовом до ОСОБА_1 обласної державної адміністрації про визнання бездіяльності щодо неприйняття відповідного рішення у встановлені строки за наслідками розгляду черговий раз поданої 11.08.2017 року заяви про реєстрацію статуту релігійної організації Незалежної євангельської релігійної громади «Реформатська Церква Святої Трійці м. Івано-Франківська» протиправною та зобов'язання зареєструвати статут.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 обласною державною адміністрацією протиправно не прийнято відповідного рішення у встановлені Законом України Про свободу совісті та релігійні організації строки за наслідками розгляду заяви про реєстрацію статуту.
Ухвалою ОСОБА_1 окружного адміністративного суду від 25.05.2018 відкрито спрощене позовне провадження. За клопотанням відповідача, ухвалою суду від 22.06.2018 року розгляд справи призначено у судовому засіданні.
Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві (а.с.5-6). Суду додатково пояснили, що позивачем повторно подано на адресу відповідача заяву від 26.07.2018 року про реєстрацію статуту релігійної організації, однак після перебігу трьохмісячного строку відповідач повернув матеріали без прийняття відповідного рішення, незважаючи на наявність трьох судових рішень. Вважають бездіяльність відповідача протиправною у неприйнятті за наслідками розгляду заяви передбаченого Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації» відповідного рішення у встановлені строки та просили позов задовольнити, зобовязати відповідача зареєструвати статут.
Представник відповідача в судовому засіданні стосовно задоволення позову заперечила з підстав, зазначених у відзиві на позов (а.с.29). Пояснила, що заява позивача від 26.07.2017 року надійшла до відповідача 14.08.2017 року разом із доданими до неї документами. На виконання вимог частин 3, 4 статті 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» відповідачем розглянуто заяву та надіслано запити до ОСОБА_1 міської ради, Міністерства культури України та юридичного відділу облдержадміністрації, про що повідомлено позивача. За результатами отриманих відповідей на запити встановлено невідповідність поданого статуту вимогам діючого законодавства, зокрема невідповідність п.1.1, п.1.4 статуту вимогам статей 7, 8, 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», п.9.1 статуту - вимогам ч.1 ст.16 цього Закону, п.6.3 статуту вимогам ст.20 Закону, п.6.12. статуту вимогам ст.26 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», в звязку з чим пакет документів 14.11.2017 повернуто позивачу на доопрацювання. Зазначила, що порушеннями, які стали підставою для повернення на доопрацювання статуту є невідповідність п.1.1., п.1.4, п.9.1 статуту вимогам статей 7, 8, 12, ч.1 ст.16 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації». Вважає, що відповідач діяв правомірно та з дотриманням законодавчо встановлених строків. Позовна вимога щодо зобовязання відповідача зареєструвати статут задоволенню не підлягає, оскільки реєстрація статутів є дискреційним повноваженням відповідача, а суд не має права втручання у дискрецію (вільний розсуд) субєкта владних повноважень поза межами перевірки, а завданням адміністративного судочинства є контроль легальності. Просила суд в задоволенні позову відмовити.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та відзив на позов, суд встановив наступне.
ОСОБА_5 - пастор релігійної організації «Незалежна євангельська релігійна громада «Реформатська Церква Святої Трійці» м. Івано-Франківськ», у звязку з прийняттям нової редакції статуту, на підставі ст.ст.8, 12, 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» звернувся до ОСОБА_1 обласної державної адміністрації із заявою від 26.07.2018 року та просив зареєструвати статут, подавши до заяви пакет документів.
Зокрема, до заяви додано по чотири примірники статуту на 10 аркушах, протоколів №1, №2, №3, №4 загальних зборів, оригінали нотаріально засвідчених заяв засновників релігійної громади та нотаріально засвідчені фотокопії заяв, нотаріально засвідчені заяви про використання домашньої адреси в якості юридичної адреси та фотокопії заяви, копії свідоцтва про право власності на квартиру (а.с.39).
Згідно вхідного штампу відділу звернень громадян ОСОБА_1 ОДА заяву зареєстровано 14.08.2017 року за вх. №А-15/22-10 (а.с.39).
ОСОБА_1 обласною державною адміністрацією, за результатами розгляду заяви, відповідно до частин 3, 4 статті 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», з метою перевірки відповідності статуту вимогам чинного законодавства надіслано запити до ОСОБА_1 міської ради, Міністерства культури України, юридичного відділу облдержадміністрації, про що позивача повідомлено листом від 22.08.2017 року №1059/01- 006/059 (а.с.45).
На виконання вказаного вище запиту виконавчий комітет ОСОБА_1 міської ради листом від 25.09.2017 за №06/01-12/4357 повідомив відповідача, що за результатами опрацювання статуту релігійної організації встановлено суперечність п. 6.3 Розділу 6 «Майно та кошти» статуту положенням ч. 3, 4 ст. 20 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», а також суперечність п. 6.12 Розділу 6 «Майно та кошти» статуту положенням ст. 26 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», у звязку з чим статут потребує доопрацювання.
Юридичний відділ ОСОБА_1 обласної державної адміністрації надав управлінню культури, національностей та релігій облдержадміністрації лист від 25.10.2017 №965/01-16/40, у якому зазначив про невідповідність певних положень статуту вимогам чинного законодавства, зокрема, статтям 12, 19 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».
Листом від 14.11.2017 ОСОБА_1 обласна державна адміністрація повернула позивачу на доопрацювання пакет документів, з підстав невідповідності статуту вимогам ст.ст.7, 8, 12, 16 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (а.с. 7, 39).
Не погоджуючись із такою бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.
У відповідності до частини першої та другої статті 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоровя і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.
Стаття 9 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована в Україні Законом України Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, передбачає, що кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно. Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з того, що свобода думки, совісті та релігії, яка охороняється статтею 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 35 Конституції України є однією з основ демократичного суспільства, та може підлягати тільки тим обмеженням, які мають законну мету і необхідні у демократичному суспільстві.
Стаття 7 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» визначає, що релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями).
Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також обєднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні обєднання представляються своїми центрами (управліннями).
У відповідності до статті 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійною громадою є місцева релігійна організацією віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно обєдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.
Згідно абзацу першого статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» статут (положення) релігійної організації, який відповідно до цивільного законодавства визначає її правоздатність, підлягає реєстрації у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.
Статтею 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» визначено, що для реєстрації статуту (положення) релігійної громади громадяни в кількості не менше десяти чоловік, які утворили її і досягли 18-річного віку, подають заяву та статут (положення) на реєстрацію до обласної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Автономній Республіці Крим - до ОСОБА_6 міністрів Автономної Республіки Крим.
Орган, який здійснює реєстрацію, в місячний термін розглядає заяву, статут (положення) релігійної організації, приймає відповідне рішення і не пізніш як у десятиденний термін письмово повідомляє про нього заявникам.
У необхідних випадках орган, який здійснює реєстрацію статутів (положень) релігійних організацій, може зажадати висновок місцевої державної адміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, а також спеціалістів. У цьому разі рішення про реєстрацію статутів (положень) релігійних організацій приймається у тримісячний термін.
Як встановлено судом, відповідач за результатами розгляду заяви від 26.07.2017 року, поданої 14.08.2017 про реєстрацію статуту релігійної організації «Незалежна євангельська релігійна громада «Реформатська Церква Святої Трійці» м. Івано-Франківськ», 14.11.2017 повернув позивачу подані ним документи.
При цьому, станом на момент розгляду даної справи не надав суду доказів прийняття рішення, а отже протиправно допустив бездіяльність, оскільки у визначений частиною 4 статті 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» тримісячний термін, не прийняв відповідного рішення.
Суд зазначає, що організацію, повноваження та порядок діяльності місцевих державних адміністрацій відповідно до Конституції України визначає Закон України «Про місцеві державні адміністрації». Статтею 6 вищевказаного Закону надано вичерпний перелік актів місцевих державних адміністрацій, які видає голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, актів Кабінету ОСОБА_6 України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання власних і делегованих повноважень, а саме - розпорядження, а керівники структурних підрозділів - накази.
Однак відповідачем, передбаченого вищевказаною нормою Закону України «Про місцеві державні адміністрації» рішення за результатами розгляду заяви про реєстрацію статуту релігійної організації прийнято не було.
При цьому суд не погоджується із твердженнями відповідача про те, що повернення статуту без реєстрації (на доопрацювання) є правовою формою відмови у його реєстрації, у зв'язку з наступним.
Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 15 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» визначено, що у реєстрації статуту (положення) релігійної організації може бути відмовлено, якщо її статут (положення) або діяльність суперечать чинному законодавству.
При цьому частина друга цієї ж статті Закону визначає, що рішення про відмову в реєстрації статуту (положення) релігійної організації із зазначенням підстав відмови повідомляється заявникам письмово в десятиденний термін.
Таким чином, за наявності передбачених законом підстав для відмови у реєстрації статуту (положення) релігійної організації, відповідне рішення відповідача мало б бути оформлене розпорядженням, як це прямо передбачено нормами Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», Закону України «Про місцеві державні адміністрації».
Водночас такої дії для органу, що здійснює реєстрацію статутів (положень) релігійних організацій, як повернення статутів без реєстрації на доопрацювання заявнику, чинним законодавством України не передбачено.
За наведених обставин, з урахуванням того, що повернення статуту без реєстрації на доопрацювання заявнику, чинним законодавством України не передбачено, суд приходить висновку, що ОСОБА_1 обласна адміністрація, повертаючи пастору Незалежної євангельської релігійної громади «Реформатська Церква Святої Трійці» м. Івано-Франківськ» ОСОБА_5 статут цієї релігійної організації на доопрацювання, в порушення вимог законодавства та всупереч принципу юридичної визначеності, діяла не у межах повноважень та у інший спосіб, аніж передбачений Конституцією та законами України, у зв'язку з чим позовні вимоги позивача в цій частині є вмотивованими та обґрунтованими і підлягають задоволенню.
Окремо, щодо питань зауважень відповідача до змісту статуту, поданого позивачем на реєстрацію, судом акцентується на наступному.
За змістом листа відповідача від 14.11.2017 року та наданих в судовому засіданні пояснень представника відповідача, підставами для повернення на доопрацювання доданих до заяви від 26.07.2017 пакету документів є невідповідність пунктів 1.1, 1.4, 9.1 статуту релігійної громади вимогам статей 7, 8, 12, 16 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».
Так, зауваження відповідача щодо невідповідності пунктів 1.1, 1.4 статуту релігійної громади вимогам статей 7, 8, 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» обґрунтовуються тим, що законодавство України не дозволяє реєстрацію релігійних організацій, що мають канонічне підпорядкування духовному лідеру (харизматичних організацій), оскільки дозволяється канонічне чи господарське підпорядкування виключно релігійному центру (організація, що обєднує декілька релігійних громад), що вже зареєстрований. Сучасним церковним законодавством не передбачено існування самостійних (незалежних) релігійних громад, тобто громад, які б не входили до складу релігійного обєднання. У п.1.4 статуту зазначено: «у своїй діяльності Церква є самостійною релігійною організацією». Зазначення у п 1.1 статуту, що дана церква є «обєднанням віруючих громадян євангельсько-реформаторського віросповідання …» не може вважатися приналежністю до визначеного культу, віросповідання, напряму, течії або толку, тобто з тексту статуту не зрозуміло до якого релігійного обєднання належить релігійна організація «Незалежна євангельська релігійна громада «Реформатська Церква Святої Трійці» м.Івано-Франківськ» та яка її ієрархічна чи інституційна структура.
Як слідує із змісту наведених вище зауважень, відповідач вважає, що релігійна громада може діяти тільки у складі релігійного обєднання, яке зареєстроване у визначеному законом порядку.
По суті вказаного недоліку суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями).
Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також обєднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні обєднання представляються своїми центрами (управліннями).
На інші організації, утворені за релігійною ознакою, дія цього Закону не поширюється.
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно обєдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.
Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних і організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості.
Повідомлення державних органів про утворення релігійної громади не є обовязковим.
У відповідності до статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» статут (положення) релігійної організації, який відповідно до цивільного законодавства визначає її правоздатність, підлягає реєстрації у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.
Статут (положення) релігійної організації приймається на загальних зборах віруючих громадян або на релігійних з'їздах, конференціях.
Статут (положення) релігійної організації повинен містити відомості про: 1) вид релігійної організації, її віросповідну приналежність і місцезнаходження; 2) місце релігійної організації в організаційній структурі релігійного об'єднання; 3) майновий стан релігійної організації; 4) права релігійної організації на заснування підприємств, засобів масової інформації, інших релігійних організацій, створення навчальних закладів; 5) порядок внесення змін і доповнень до статуту (положення) релігійної організації; 6) порядок вирішення майнових та інших питань у разі припинення діяльності релігійної організації.
Статут (положення) може містити й інші відомості, пов'язані з особливостями діяльності даної релігійної організації.
Статут (положення) релігійної організації не повинен суперечити чинному законодавству.
Документи, які визначають віросповідну діяльність, вирішують інші внутрішні питання релігійної організації, не підлягають реєстрації в державних органах.
Таким чином, релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також обєднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні обєднання представляються своїми центрами (управліннями). Релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно обєдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних і організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості. Релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями).
Тобто, законодавець визначає наступні види релігійних організацій: релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також обєднання релігійних організацій, які представляються своїми центрами (управліннями). Отже, релігійна громада і релігійний центр, обєднання релігійних організацій, є різними видами релігійних організацій. При цьому, релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно обєдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.
Аналізуючи наведені положення Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» суд приходить висновку про помилковість тверджень відповідача щодо обовязкового канонічного чи господарського підпорядкування релігійної громади релігійному центру (управлінню), обєднанню, що складаються з вищезазначених релігійних організацій, а тому викладені відповідачем зауваження стосовно невідповідності пунктів 1.1, 1.4 статуту релігійної громади вимогам статей 7, 8, 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» є безпідставними.
Посилання відповідача на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Свято-Михайлівька Парафія проти України» в частині зазначення судом того, що «законодавство України не дозволяє реєстрацію релігійних організацій, що мають канонічне підпорядкування духовному лідеру (харизматичних організацій), оскільки дозволяється канонічне чи господарське підпорядкування виключно центу (організація, що обєднує декілька релігійних громад), що вже зареєстрований» є вирваним з контексту цього рішення та не відповідає його змісту, оскільки стосується наведення Європейським судом витягів з Доповіді правозахисних організацій Права людини в Україні - 2004 і за змістом є недоліками законодавства України (п.90).
Зауваження відповідача щодо невідповідності пункту 9.1 статуту релігійної громади вимогам ст.16 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», обґрунтовуються тим, що у п.9.1 Статуту зазначено можливість припинення релігійної громади реорганізації внаслідок, зокрема, перетворення, хоча чинним законодавством передбачено лише три форми реорганізації релігійної організації поділ, злиття та приєднання.
По суті вказаного недоліку суд зазначає наступне.
У п.9.1 статуту Незалежної євангельської релігійної громади «Реформатська Церква Святої Трійці» м. Івано-Франківськ» зазначено: «Діяльність Церкви припиняється шляхом її реорганізації в результаті передання всього майна, прав та обовязків іншим юридичним особам правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації».
Згідно частини 1 статті 16 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» діяльність релігійної організації може бути припинено у зв'язку з її реорганізацією (поділом, злиттям, приєднанням) або ліквідацією.
Як слідує із змісту статей 104, 106-109 Цивільного кодексу України перетворення є відмінним від злиття, приєднання та поділу видом реорганізації юридичної особи.
Таким чином, чинним законодавством не передбачено здійснення реорганізації релігійної організації у формі перетворення, а тому відповідач правомірно прийшов висновку про невідповідність п.9.1 статуту Незалежної євангельської релігійної громади «Реформатська Церква Святої Трійці» м. Івано-Франківськ» вимогам частини 1 статті 16 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».
Щодо позовної вимоги про зобов'язання ОСОБА_1 обласну державну реєстрацію зареєструвати статут релігійної організації «Незалежна євангельська релігійна громада «Реформатська Церква Святої Трійці» м. Івано-Франківськ» суд зазначає наступне.
За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження ОСОБА_1 обласної державної адміністрації щодо реєстрації статутів, є її виключною компетенцією як уповноваженого органу, що передбачено ст.6, п.8 ст.25 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ч.1 ст.14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».
Зі змісту Рекомендації Комітету ОСОБА_6 Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_6 11.03.1980 р. на 316-й нараді випливає, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність субєкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст.2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) субєкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.
На переконання суду, вчиняючи дії з повернення статуту релігійної організації на доопрацювання, ОСОБА_1 обласна державна адміністрація не використала своє право на дискреційне рішення стосовно розгляду і прийняття по суті рішення з приводу реєстрації статуту релігійної громади.
Таким чином, позовна вимога щодо зобов'язання ОСОБА_1 обласної державної адміністрації зареєструвати статут релігійної організації «Незалежна євангельська релігійна громада «Реформатська Церква Святої Трійці» м. Івано-Франківськ» є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягає.
Водночас, суд зазначає, що належною формою захисту прав позивача є зобовязання відповідача розглянути по суті питання щодо реєстрації статуту Незалежної євангельської релігійної громади Реформатська Церква Святої Трійці м. Івано-Франківська згідно заяви від 26.07.2017 року та прийняти за результатами розгляду рішення відповідно до Закону України Про свободу совісті та релігійні організації, Закону України Про місцеві державні адміністрації.
За таких обставин позов підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до частини 3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
На підтвердження понесених судових витрат позивачем подано суду квитанцію про сплату судового збору в розмірі 704,00 грн. №18904364 від 22.05.2017 (а.с.17).
Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині, слід присудити здійснені позивачем документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень в розмірі 528,60 грн., що відповідає 75% задоволених позовних вимог.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_1 обласної державної адміністрації щодо неприйняття рішення за наслідками розгляду заяви від 26.07.2017 року про реєстрацію статуту Незалежної євангельської релігійної громади Реформатська Церква Святої Трійці м. Івано-Франківська.
Зобовязати ОСОБА_1 обласну державну адміністрацію розглянути по суті питання щодо реєстрації статуту Незалежної євангельської релігійної громади Реформатська Церква Святої Трійці м. Івано-Франківська згідно заяви від 26.07.2017 року та прийняти за результатами розгляду рішення відповідно до Закону України Про свободу совісті та релігійні організації, Закону України Про місцеві державні адміністрації.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Відповідно до статей 255, 295, 297, підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через ОСОБА_1 окружний адміністративний суд з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ ОСОБА_7

Рішення складене в повному обсязі 15.08.2018 .