Справа № 810/2378/13-а
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2018-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

14 серпня 2018 року

Київ

справа №810/2378/13-а

касаційне провадження №К/9901/3812/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.

розглянув у судовому засіданні без повідомлення сторін касаційну скаргу Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області на постанову Київського окружного адміністративного суду від 29.05.2013 (головуючий суддя Лиска І.Г.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.03.2014 (головуючий суддя Вівдиченко Т.Р., судді: Гром Л.М., Міщук М.С.) у справі №810/2378/13-а за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Позитив Транслайн» до Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Київської області Державної податкової служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Позитив Транслайн» звернулось до суду з позовом до Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Київської області Державної податкової служби, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 13.02.2013 № та №3.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 29.05.2013, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.03.2014 позов задоволено. Скасовано податкові повідомлення-рішення від 13.02.2013 № та №3.

Броварська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Київській області подала касаційну скаргу, в якій просила постанову Київського окружного адміністративного суду від 29.05.2013 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.03.2014 скасувати, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, зокрема статей 215, 203, 228 Цивільного кодексу України.

Зокрема, зазначає, що правочини між позивачем та його контрагентом Товариством з обмеженою відповідальністю «Піркєнхаммер» не були спрямовані на настання правових наслідків.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Позитив Траснлайн» з питань дотримання вимог податкового законодавства в частині взаємовідносин з Товариством з обмеженою відповідальністю «Піркєнхаммер» за період з 01.10.2012 по 31.10.2012.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198 пунктів 201.1, 201.2, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено завищення значення рядка 19 «від'ємне значення між сумою податкових зобов'язань та сумою податкового кредиту поточного звітного періоду» в жовтні 2012 року на суму 138671,00грн., завищення значення рядка 24 «залишок від'ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду» в жовтні 2012 року на суму 74020,00грн. та встановлено заниження сум ПДВ, що підлягають сплаті до бюджету в жовтні 2012 року на суму 8742,00грн.

За висновками податкового органу фінансово-господарська діяльність Товариства з обмеженою відповідальністю «Піркєнхаммер» здійснюється поза межами правового поля, а фінансово-господарські взаємовідносини Товариства з обмеженою відповідальністю «Позитив Транслайн» із зазначеним контрагентом є фіктивними правочинами.

За результатами вказаної перевірки відповідачем складено акт від 28.01.2013 №56/222/36678601 та прийнято податкові повідомлення-рішення від 13.02.2013 №, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість у загальній сумі 13113,00грн., у тому числі 8742,00грн. - за основним платежем та 4371,00грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями; від 13.02.2013 №, яким встановлено суму завищення від'ємного значення податку на додану вартість за жовтень 2012 року - 138671,00грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що господарські операції позивача з контрагентом мали реальний характер та підтвердженні належними первинними бухгалтерськими документами.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформленими з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

З наведених законодавчих положень випливає, що умовами реалізації права платника на податковий кредит є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) та наявність первинних документів (зокрема, податкових накладних), оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства.

При цьому, наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

Доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту.

Разом з тим, реальність спірних господарських операцій позивача з Товариством з обмеженою відповідальністю «Піркєнхаммер» підтверджується належними первинними документами, які за своєю формою та змістом відповідають вимогам податкового законодавства, зокрема, договорами поставки №123 та №126, договорами про надання послуг навантажувача №114 та №115, видатковими та податковими накладними, актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), товарно-транспортними накладними, а також подальшим використанням придбаного товару (пісок) у власній господарській діяльності.

Таким чином, досліджені в процесі розгляду справи первинні документи розкривають зміст господарських операцій, підтверджують рух активів позивача, зміни у власному капіталі підприємства та отримання ним реального результату в процесі господарської діяльності з Товариством з обмеженою відповідальністю «Піркєнхаммер».

При цьому, суд звертає увагу, що податковий орган ні в акті перевірки, ні під час розгляду справи судами не посилався на наявність кримінальних справ стосовно контрагента позивача чи на заперечення ним здійснення господарської діяльності. Матеріали справи не містять доказів проведення позивачем господарських операцій з підприємствами, які мають фіктивний статус та здійснюють нелегальну діяльність.

Посилання податкового органу на неможливість проведення зустрічної звірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Піркєнхаммер» не спростовує встановленого судами факту реального здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом.

Враховуючи викладене, за встановлених обставин, висновок судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позовних вимог є правильним.

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 341, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 29.05.2013 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.03.2014 у справі №810/2378/13-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Т.М. Шипуліна

Л.І. Бившева

В.В. Хохуляк ,

Судді Верховного Суду