Справа № 1740/1924/18
Суддя: Комшелюк Т.О.
Дата ухвалення: 2018-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

15 серпня 2018 року м. Рівне №1740/1924/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О. за участю секретаря судового засідання Рожко З.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник Форет М.С.,

розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Рівненській області про скасування податкового повідомлення - рішення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 (ладі - позивач), звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області (далі - відповідач) про скасування податкового повідомлення-рішення від 29.06.2017р. за №193835-13 в частині визначення податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки по об'єктах нежитлової нерухомості із застосуванням ставки податку встановленої Дубровицькою міською радою від 04.02.2016р. за №82 на загальну суму 10707,56грн. Позовні вимоги обґрунтовані в загальному тим, що при визначенні даного податкового зобов'язання з податку на майно відмінного від земельної ділянки за 2016 рік, органом фіскальної служби, на думку позивача, не враховано, що рішення Дубровицької міської ради від 04.02.2016р. №82 прийнято поза межами строків його оприлюднення встановленого Податковим кодексом України, що в свою чергу не дає підстав для його застосування в цілях оподаткування за 2016 рік. Тобто, при визначенні позивачу податкового зобов'язання з податку на майно відмінного від земельної ділянки за 2016 рік, відповідач мав би застосувати рішення Дубровицької міської ради від 27.01.2015 року за №947. Також позивач, на підтвердження своєї позиції посилається на практику Європейського суду у справах «Щокін проти України», «Суханов та Ільченко проти України», «Трегубенко проти України».

Відповідач подав відзив на позов, в якому уважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими. Стверджує, що рішенням Дубровицької міської ради від 04.02.2016 №82 «Про внесення змін до рішення міської Ради від 27.01.2015 року №947 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» встановлено, що ставка податку на нерухоме майно для об'єктів нежитлової нерухомості, крім господарських (присадибних) будівель (допоміжних нежитлових) приміщень, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції, які використовуються без отримання прибутку, складає 2 відсотки від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року. Дане рішення набуває чинності з дня прийняття та застосовується з 01 січня 2016 року. Крім того, відповідач зазначає, що справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки із позивача передбачене нормами ст.266 Податкового кодексу України, а тому названий податок підлягає обов'язковій сплаті позивачем у 2015 році. Також, контролюючий орган вказує, що у відповідності до приписів податкового законодавства, органи місцевого самоврядування у межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Крім того, відповідач посилається на п.4 Прикінцевих положень Закону №909 від 24.12.2015року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році», яким встановлено, що у 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені пп. 12.3.4 п. 12.3 ст.12 Податкового кодексу України. З врахуванням викладеного, відповідач встановив згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що у власності ОСОБА_3 перебувають об'єкти нежитлової нерухомості - будівлі торгівельні, (ІНФОРМАЦІЯ_1), загальна площа яких 518,023кв.м (166кв.м, 256,6кв.м, 95,423кв.м), сума податку: 1378х2%=27,56грн. за 1кв.м.; 518,023х27,56=14276,72 грн., відповідно прийнято податкове повідомлення-рішення №193835-13 від 29.06.2017. Просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій фактично погодився із розрахунком відповідача стосовно площі об'єктів нерухомості, однак при визначенні розміру ставки податку наполягає на застосуванні рішення Дубровицької міської ради від 27.01.2015 року за №947. Також вказує, що Закон №909-УШ набрав чинності із 01.01.2016 року, тобто пізніше, встановленого ПК України шестимісячного строку, для зміни елементів податків по їх застосуванню із нового планового бюджетного 2016 року. При цьому, стверджує, що між вказаним Законом та Податковим кодексом України в частині встановлення спірного податку є суперечності, тому рішення має прийматися на користь платника податку.

Відповідач заперечень на відповідь на відзив не подавав, оскільки станом на час розгляду справи відповіді ще не отримав. Водночас в судовому засіданні зауважив, що подавати заперечення на відповідь на відзив не буде.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позицію, викладену у позові та відповіді на відзив.

Представник відповідача підтримав обґрунтування, викладені у відзиві на позов.

Заслухавши учасників справи, дослідивши подані докази, наявні у справі, суд виходить з наступного.

Як слідує з матеріалів справи, у позивача у 2016 році наявні у власності об'єкти нерухомості загальною площею 518,023кв.м., що ним не заперечувалось.

Судом встановлено, що Дубровицькою міською радою 27.01.2015 було прийнято рішення №947 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки», яким визначено, що на території міста Дубровиці податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки встановлюється згідно з додатками 1-3.

Відповідно до п.4 Додатку 3, розмір ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельного податку для об'єктів нежитлової нерухомості, зокрема на будівлі (приміщення) торговельні - торгові центри, магазини, універмаги, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів складає 0,5% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, за 1кв.м. бази оподаткування.

04.02.2016 Дубровицькою міською радою прийнято рішення №82 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27 січня 2015 року №947 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки»», яким додатки 2, 3 до рішення від 27.01.2015 №947 вважаються такими, що втратили чинність.

Водночас пп.5.1 п.5 додатку 1 вказаного рішення викладений в новій редакції, зокрема, пп. «в» пп.5.1 п.5 встановлено ставку податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, за 1кв.м. бази оподаткування в розмірі 2 відсотків від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року - для об'єктів нежитлової нерухомості, крім господарських (присадибних) будівель (допоміжних (нежитлових) приміщень, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо)), які використовуються без отримання прибутку».

Відповідачем, з врахуванням ставки податку, встановленого наведеним вище рішенням, 29.06.2017 було прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №193835-13, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 14276,72грн.

Вирішуючи даний спір та надаючи оцінку встановленим обставинам, суд виходить з огляду на таке.

01.01.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 №71-VIII, яким було викладено у новій редакції статтю 266 Податкового кодексу України «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки».

Відповідно до пп. 266.1.1 п.266.1 ст.266 Податкового кодексу України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно пп. 266.2.1 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування у відповідності до пп. 266.3.1 п.266.3 ст.266 Податкового кодексу України є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Згідно з п.266.5 ст.266 Податкового кодексу України, ставка податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

За приписами пп. 266.6.1 п.266.1 ст.266 Податкового кодексу України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 статті 267 Податкового кодексу України передбачено, що обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об'єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Згідно пп.266.7.2 п. 266.7 ст.266 Податкового кодексу України, податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком). Щодо новоствореного (нововведеного) об'єкта житлової та/або нежитлової нерухомості податок сплачується фізичною особою-платником починаючи з місяця, в якому виникло право власності на такий об'єкт.

Таким чином, із набранням 01.01.2015 чинності вказаними положеннями Податкового кодексу України, власники об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, є платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Разом з тим, відповідно до пункту 8.1 статті 8 Податкового кодексу України, в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

Податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно статті 9 Податкового кодексу України, немає у переліку загальнодержавних податків та зборів. При цьому, відповідно до пункту 9.4 статті 9 Податкового кодексу України, установлення загальнодержавних податків та зборів, не передбачених цим Кодексом, забороняється.

У статті 10 Податкового кодексу України, якою встановлено перелік місцевих податків, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, прямо не вказаний. Натомість, згідно підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 Податкового кодексу України, є податок на майно, який складається із 3 (трьох) різних податків, кожен із різними елементами податку, як їх визначено пунктом 7.1 статті 7 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до статті 265 Податкового кодексу України (у редакції, що діє з 01.01.2015 р.), податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Отже, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є місцевим податком.

Водночас, особливість місцевих податків полягає у тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Верховна Рада України може встановлювати тільки перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне, встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв - є компетенцією відповідних місцевих рад.

Відповідно до пункту 8.3 статті 8 Податкового кодексу України до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і у межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно зі пунктом 4.4 статті 4 Податкового кодексу України, установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Тобто, безпосереднє встановлення місцевих податків, зокрема, і податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, віднесено Податковим кодексом України до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також пунктом 24 частини першої статті 26 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» та статтею 143 Конституції України.

Отже, Верховна Рада України не може безпосередньо своїм рішенням запровадити такі податки як місцеві на відповідних територіях.

Відповідно до пункту 10.3 статті 10 Податкового кодексу України, місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Згідно пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Підпунктом 12.3.1 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, передбачено, що встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до підпункту 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Згідно із підпунктом 12.3.3 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів.

При цьому, згідно пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України , офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 цього Кодексу.

Відповідно пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України, рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Згідно зі статтею 3 Бюджетного кодексу України, бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Отже, 2016 рік - це плановий період, а 2017 рік - вже бюджетний період.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду, справа №823/2/17.

Водночас, пунктом 4 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 24.12.2015 №909 встановлено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Зазначеною нормою фактично встановлено, що в разі прийняття органом місцевого самоврядування рішення про встановлення місцевих податків та зборів у 2016 році, таке рішення має застосовуватись до платників податків, починаючи з 01.01.2016.

Разом з тим, суд наголошує, що спеціальним, а отже пріоритетним законом у сфері оподаткування є Податковий Кодекс України.

Будь-яких змін у пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 24.12.2015 №909 внесено не було.

Крім того, суд звертає увагу і на таке.

Податковим кодексом України у статті 4 встановлені основні принципи, на яких ґрунтується податкове законодавство.

Суд роз'яснює, що принципи оподаткування - це основоположні, керівні ідеї, на яких ґрунтується податкова система держави, основні засади, відповідно до яких встановлюються та справляються податки і збори. Принципи повинні застосовуватися переважно на стадії встановлення податків, їх основних елементів, а також при внесенні змін до окремих елементів податку.

Принципи, проголошені у статті 4 Податкового кодексу України, повинні застосовуватися як на стадії встановлення податків, їх основних елементів, при внесенні змін до окремих елементів податку, так і на стадії застосування норм, якими визначений обов'язок сплати податку.

До таких принципів Податковим законодавством України віднесено, зокрема, принцип правомірності рішень платника податку (пп.4.1.4.) та принцип стабільності (пп.4.1.9).

За приписами підпункту 4.1.4. пункту 4.1. статті 4 Податкового Кодексу України, презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Відповідно до пункту 56.21 статті 56 Податкового Кодексу України, у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Обидві ці норми є імперативними, тобто такими, що не передбачають вибору: якщо у тому чи іншому питанні є суперечність чи множинність трактування, то застосовується те трактування, яке є на користь інтересів платника податку.

Принцип стабільності системи означає, що вона повинна носити стійкий характер при визначенні нормативних ставок податків і порядку вирахування податкових платежів у бюджет, фінансових санкцій і ін. Це дає змогу суб'єктам фінансових відносин мати сталі інтереси, створювати певні перспективи в своїй діяльності. Дотримання цього принципу є однією з головних умов створення в країні в цілому й у кожному регіоні окремо обстановки загальної економічної стабільності, підвищення ефективності виробничої і фінансової діяльності тощо. Постійно змінна податкова політика впливає на фінансову діяльність дуже погано, так як до змін, які можуть відбуватись, треба пристосовуватись.

За змістом підпункту 4.1.9 пункту 4.9 статті 4 Податкового Кодексу України, стабільність - зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Відповідно до пункту 4.3. статті 4 Податкового Кодексу України, податкові періоди та строки сплати податків та зборів установлюються, виходячи з необхідності забезпечення своєчасного надходження коштів до бюджетів, з урахуванням зручності виконання платником податкового обов'язку та зменшення витрат на адміністрування податків та зборів.

Згідно із пунктом 4.4 статті 4 Податкового Кодексу України, установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами та радами об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Отже, саме Податковим кодексом України установлюються і скасовуються податки та збори, а також пільги платникам.

До того ж, Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 24.12.2015 №909 набрав чинності із 01.01.2016 року, тобто пізніше, встановленого ПК України шестимісячного строку, для зміни елементів податків по їх застосуванню із нового планового бюджетного 2016 року.

Враховуючи значний об'єм законодавчої бази, яка регулює питання встановлення розміру, порядку адміністрування та сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, зважаючи на суперечність, непослідовність та неузгодженість зазначених вище норм нормативно-правових актів, суд погоджується із доводами позивача про наявність неоднозначного (множинного) трактування прав та обов'язків платників податків у спірному випадку.

За наведених обставин, зміна ставки податку у 2016 році рішенням Дубровицької міської ради від 04.02.2016р. №82, яке прийнято пізніше як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду не може бути визнане обов'язковим до застосування в 2016 році. Отже, в 2016 році податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки має застосовуватись відповідно до рішення Дубровицької міської ради №947 від 27.01.2015 року.

Доводи відповідача щодо необхідності сплати позивачем податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у 2016 році на підставі рішення Дубровицької міської ради від 04.02.2016р. №82 є помилковими та такими, що не ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права.

Суд погоджується із посиланням позивача на практику Європейського суду у справах: «Щокін проти України», стосовно якості закону, який має бути доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні; «Суханов та Ільченко проти України», щодо того, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар; «Трегубенко проти України» в якому стверджується, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес».

Щодо визначення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки по спірному податковому повідомленню-рішенню, то суд зважає на таке.

Як встановлено судом та зазначено вище по тексту рішення, загальна площа об'єктів нерухомості у позивача в 2016 році складає 518,023кв.м. Мінімальна заробітна плата, встановлена Державним бюджетом України на 2015 рік і не змінена з 01.01.2016 року складала 1378грн. Рішенням Дубровицької міської ради №947 від 27.01.2015 року встановлена ставка податку на нерухоме майно, зокрема позивача, у розмірі 0,5% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року. Отже ставка податку становить 6,89 грн. за 1кв.м (1378 грн. х 0,5%), а загальна сума податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2016 рік - 3569,18грн. (518.023кв.м х 6,89грн.). Разом з тим, спірне податкове повідомлення-рішення прийняте на суму 14276,72грн., отже належить до скасування в частині 10707,53грн. (14276,72-3569,18грн).

В той же час, згідно розрахунків відповідача, наведених у відзиві на позов вбачається, що останній визначив ставку податку за 1кв.м. об'єкту нерухомості позивача згідно рішення Дубровицької міської ради від 04.02.2016р. №82 у сумі 27,56грн., а в загальному 14276,72грн. (518,023кв.м.х27,56). Позаяк, судом визначено, що 518,023х27,65=14276,71грн., а не 14276,72грн.

Підсумовуючи вищевикладене в його сукупності, суд прийшов до висновку, що оскаржуване у даній справі податкове повідомлення-рішення форми «Ф» від 29.06.2017 №193835-13 є протиправним та належить до скасування в частині суми на 120707,53грн.

За змістом статті 139 КАС України, судові витрати відшкодовуються на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Рівненській області від 29 червня 2017 року №193835-13 в частині визначення податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки по об'єктах нежитлової нерухомості на суму 10707,53грн.

Стягнути на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Рівненській області судовий збір в сумі 704,80грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

1) позивач - фізична особа - підприємець ОСОБА_3 (35373, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1);

2) відповідач - Головне управління ДФС у Рівненській області (33023, м. Рівне, вул. Відінська, 12, ).

Повний текст рішення складений 17 серпня 2018 року.

Суддя Комшелюк Т.О.