Справа № 826/8415/17
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2018-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 серпня 2018 року № 826/8415/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Мазур А.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Громадянки Афганістану ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України,

третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася громадянка Афганістану ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві в якому просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 14.06.2017 р. № 244-17 про відмову у визнанні громадянки Афганістану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Афганістану ОСОБА_1 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що вона є громадянкою Афганістану та перебуває за його межами, в Україні, у зв'язку з тим, що була вимушена залишити територію Афганістану та шукати захист в Україні з огляду на об'єктивні обставини, які викликали обґрунтовані побоювання за життя та здоров'я. Також позивач зазначила, що Державною міграційною службою України було необґрунтовано та протиправно відмовлено їй у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки нею було подано до органів Державної міграційної служби всі необхідні документи, що дають підставу для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Представник відповідача та третьої особи в письмових запереченнях на позов вказала, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, було вивчено матеріали особової справи шукача притулку, дано оцінку та досліджено інформацію в країні його походження. На підставі вказаного та з урахуванням імперативних приписів ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні громадянці Афганістану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки не встановлено умови, за яких такий статус надається.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити з підстав викладених в позові, представник відповідача та третьої особи заперечувала проти позовних вимог та просила відмовити у їх задоволенні в повному обсязі з підстав, викладених у письмових запереченнях.

В судовому засіданні, призначеному на 10.05.2018 р., судом на підставі положень частини 3 статті 194 КАС України ухвалено про продовження розгляду справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши надані суду документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою Ісламської Республіки Афганістан, народилась в провінції Кабул, Ісламської Республіки Афганістан. За національністю - таджичка, за віросповіданням - мусульманка. Одружена з громадянином Афганістану ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, має трьох неповнолітніх дітей - ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_5

Територію країни громадянської належності залишила 24.04.2016 р., до України прибула з Російської Федерації таємно на автомобілі 30.04.2016 р., місце перетину кордону України позивачці не відоме. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебувала нелегально.

Позивач звернулась до органів міграційної служби України вперше, до органів міграційних служб інших країн не зверталась.

Позивач 04.08.2016 р. звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У своїй заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.08.2016 р. позивач зазначила, що причиною залишення країни походження є загальне насильство, оскільки її країна перебуває в стані військового конфлікту. Також позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_7 в Кабулі загинув її свекор. Позивач стверджує, що в Афганістані дуже небезпечно, тому через страх за власне життя та життя своєї родини вона не може туди повернутись.

Позивач при подачі заяви до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві не надала паспорт громадянки Ісламської Республіки Афганістан. Проте, нею зазначено, що оригінал паспорта у неї забрав контрабандист в Російській Федерації. Це сталося 24.04.2016 р., коли вона разом із родиною прилетіла до Російської Федерації.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві 15.05.2017 за результатами розгляду особової справи позивача, складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно зазначеного висновку відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та її неповнолітнім дітям: ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_5, у зв'язку із встановленням відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої ст. 1 цього Закону.

Рішенням відповідача № 244-17 від 14.06.2017 р. зазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пп.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні. Разом з нею відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, її малолітнім дітям: ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_4

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 26.06.2017 р. позивача повідомлено про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного позивачем рішення, суд звертає увагу на наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 4 та 6 статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (ч.6 ст.9 Закону №3671-VI).

Відповідно до ч.8 ст.9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.11 ст.9 Закону №3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями ч. 5 ст. 10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI, відсутні.

Суд погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з наступного.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

У своїй заяві до Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.08.2016 року позивач зазначила, що причиною залишення країни походження є загальне насильство, оскільки її країна перебуває в стані військового конфлікту. Також позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_7 в Кабулі загинув її свекор. Позивач стверджує, що в Афганістані, дуже небезпечно, тому через страх за власне життя та життя своєї родини вона не може туди повернутись.

Відкриті інтернет джерела свідчать, що відповідно до резолюції Ради Безпеки ООН № 1386 від 2001 р. в Афганістані діяв міжнародний військовий контингент. З 01.01.2015 р., у зв'язку з формальним закінченням війни 2001-2014 рр., операцію Міжнародних сил сприяння безпеці (ISAF) змінила місія НАТО по навчанню та наданню допомоги урядовим силам Афганістану.

Під час першої співбесіди 17.08.2016 р. позивач заявила, що разом із родиною проживала за адресою: АДРЕСА_1. Родина мала власний магазин, де працював її чоловік та свекор. Позивач стверджувала, що мала гарне фінансове становище, єдине, що її хвилювало, це нормальне життя для дітей, їх розвиток та навчання.

Під час проведення співбесіди від 03.03.2017 р. позивач повідомила, що країну походження залишили у зв'язку з військовим конфліктом, через який немає можливості розвитку дітей. Також позивач повідомила, що в країні походження її чоловіка переслідували та змушували працювати в угрупуванні «Талібан».

Як вбачається з матеріалів справи, чоловік позивачки ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_8 під час проведення співбесід не зазначав про його переслідування та змушування працювати в угрупуванні «Талібан».

Рішенням Державної міграційної служби України від 19.12.2016 р. № 651-16 було відмовлено громадянину Ісламської Республіки Афганістану ОСОБА_11 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час проведення співбесіди від 03.03.2017 р. позивач зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_7 під час вибуху в м. Кабул загинув її свекор, вказавши, що про даний теракт вона з родиною дізналася з новин. Також позивач зазначила, що вибух відбувся у «військовому містечку», біля місця роботи свекра, який був військовим, командиром загону.

Отже, під час проведення співбесід від 17.08.2016 та 03.03.2017 відповідачем були виявлені розбіжності, а твердження про смерть свекра, прийняті як неправдоподібні.

Окрім того, під час проведення співбесіди від 17.08.2016 р. позивач зазначила, що у випадку повернення до країни походження їй та її родині нічого не буде загрожувати. Тобто, позивач сама підтвердила, що вона прибула в Україну з метою покращення рівня свого життя.

Оскільки позивач повідомляла про загрозу у країні походження, яку створюють представники угрупувань «Талібан», було здійснено моніторинг відкритих інтернет джерел з приводу діяльності зазначеного угрупування на території Афганістану.

На підставі інформації яка міститься у відкритих інтернет джерелах, вбачається, що ситуація в країні походження стабілізувалась, що в свою чергу робить безпечним перебування іноземки на батьківщині. Крім того, уряд Афганістану, піклується про біженців Афганістану, надаючи їм земельні ділянки з необхідними комунікаціями.

З урахуванням викладеного вище, суд погоджується з доводами відповідача про те, що позивачем не надано переконливих фактів щодо наявної небезпеки в країні походження.

Заявник не приймала участі у політичній чи релігійній діяльності, не була членом жодних організацій чи політичних партій. Також не приймала участі у демонстраціях проти влади.

Таким чином, суд вважає, що побоювання, які виникли у заявника мають суто суб'єктивний характер і не підтвердженні жодними документальними даними, заявниця не має речових доказів наявності погроз у її бік, як і не має інших документальних підтверджень щодо її слів.

З наведеного слід зробити висновок, що основною метою звернення із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є легалізація на території України, про яку позивач неодноразово зазначала особисто.

Отже, жодних доказів на підтвердження можливої загрози життю громадянці Афганістану ОСОБА_1, ані під час звернення до органу міграційної служби, ані під час розгляду та перевірки її заяви міграційним органом, ані під час розгляду справи судом, позивачем не надано.

Аналіз матеріалів особової справи іноземки в контексті ситуації в країні громадянської належності дозволяє зробити висновок, що заявниця не обґрунтувала неможливості повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та ч. 1 статті Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З матеріалів справи та пояснень представника позивача вбачається, що в обґрунтування позовних вимог громадянкою Афганістану ОСОБА_1 було надано відомості, які не підтверджують факту, що позивачу буде заподіяно шкоду або страждання у разі її повернення до країни громадянської належності та, відповідно, не доводять наявності підстав, передбачених законодавством, для надання позивачу статусу біженця або визнання громадянці Афганістану ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, позивач до переїзду в Україну перебувала протягом 24.04.2016 по 27.04.2016 на території третьої безпечної країни - Російської Федерації, до уповноважених органів міграційної служби РФ з клопотанням про отримання притулку не зверталася, що свідчить про те, що позивач до прибуття в Україну перебувала на території третьої безпечної країни.

Згідно із ст. 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні, а також яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Відповідно до п. 22 частини першої ст. 1 Закону № 3671-VI, третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна: дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту; має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок; забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним; погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту;

Російська Федерація підпадає під зазначене вище визначення.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

За таких обставин суд вважає, що рішення відповідача від 14.06.2017 р. №244-17, про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву громадянки Афганістану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною позовною вимогою.

До того ж, відповідно до ч.4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. В даній справі приймати рішення щодо відмови у визнанні особи біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, або ж задоволення заяви - є дискреційними повноваженнями Державної міграційної служби України. Відтак зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти конкретне рішення буде втручанням у дискреційні повноваження цього органу.

Враховуючи наведене та виходячи із встановлених судом під час розгляду справи обставин, суд приходить до висновку про правомірність рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.06.2017 р. № 244-17, з огляду на те, що позовні вимоги громадянки Афганістану ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл судових витрат відсутні, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову громадянки Афганістану ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.С. Мазур