Справа № 208/6561/17(2-а/208/340/17)
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

14 серпня 2018 року

Київ

справа №208/6561/17(2-а/208/340/17)

адміністративне провадження №К/9901/51509/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Коваленко Н.В., судді Кравчука В.М., розглянувши у письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам'янської міської ради Астафьєвої Яни Вікторівни про зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: Іванова С.М., Панченко О.М., Чередниченка В.Є. від 26 квітня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам'янської міської ради Астафьєвої Я.В., у якому просив зобов'язати державного реєстратора прав на нерухоме майно Астафьєву Я.В. внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо відмови від права власності ОСОБА_4 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що дії державного реєстратора щодо зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є неправомірними, оскільки вчинені всупереч вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127).

Постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 14 грудня 2017 року адміністративний позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення державного реєстратора про зупинення розгляду заяви представника позивача про державну реєстрацію речового права на підставі пункту 1 частини першої статті 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (подання документів не в повному обсязі), зокрема, через неподання позивачем оригіналу правовстановлюючого документа, є неправомірним, оскільки пунктом 76 Порядку № 1127 визначено, що для державної реєстрації припинення права власності на нерухоме майно у зв'язку з відмовою власника від права власності подається документ, що посвідчує право власності на об'єкт нерухомого майна, крім випадків, коли право власності на такий об'єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав. Оскільки державним реєстратором встановлено зареєстроване у Державному реєстрі прав за позивачем право власності на об'єкт нерухомості, щодо відмови від права власності на який надійшла заява, відповідно у державного реєстратора не було підстав вимагати оригіналу правовстановлюючого документа, який до того ж був втрачений на тимчасово окупованій території.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2018 року апеляційну скаргу Державного реєстратора прав на нерухоме майно Астафьєвої Я.В. задоволено, постанову Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 14 грудня 2017 року скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Задовольняючи апеляційну скаргу, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд виходив з того, що винесення рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відноситься до повноважень державного реєстратора, встановлених законом, однак позивачем вказане рішення не оскаржувалось. Разом з тим, позовні вимоги про зобов'язання вчинити певні реєстраційні дії за наявності чинного та не оскарженого рішення про зупинення розгляду відповідної заяви не можуть бути задоволені.

ОСОБА_2, не погоджуючись з постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2018 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, звернувся із касаційною скаргою до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити у силі постанову Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 14 грудня 2017 року.

У касаційній скарзі скаржник вказує на те, що апеляційний суд дійшов до помилкового висновку про те, що позивач не оскаржував рішення державного реєстратора про зупинення розгляду заяви, оскільки в адміністративному позові неодноразово вказувалось на незаконність такого рішення. Вважає, що суд першої інстанції обрав найбільш ефективний за наявних обставин спосіб захисту порушеного права позивача.

Від державного реєстратора прав на нерухоме майно Астафьєвої Я.В. надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2, у якому вказується на законність рішення апеляційного суду та необґрунтованість вимог касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 є власником нерухомого майна, а саме - квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 08 квітня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Єпіфановим Ю.О. за № 521, що підтверджено інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 07 жовтня 2016 року за № 70029041 та від 16 листопада 2017 року за № 104043564.

Зазначене право власності позивачем також зареєстровано у Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером майна 26918801 від 01 квітня 2009 року, що підтверджено інформацією з реєстру як від 16 листопада 2017 року так і від 07 жовтня 2016 року.

13 листопада 2017 року представником позивача ОСОБА_6, що діє на підставі довіреності (серія і номер НМІ854144, видана 10 листопада 2017 року приватним нотаріусом Садиховим Р.І.) до Центру надання адміністративних послуг Кам'янської міської ради була подана від імені ОСОБА_2 заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме: щодо відмови від права власності на квартиру за вказаною адресою.

Зазначена заява була прийнята о 12:57:57 та зареєстрована за номером 25174843.

При цьому, представником було повідомлено, що правовстановлюючі документи на вказану квартиру втрачені на окупованій території Автономної Республіки Крим, що унеможливлює їх подання державному реєстратору.

16 листопада 2017 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Астафьєвою Я.В. у цій справі було прийнято рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 38174591 у зв'язку з поданням документів не у повному обсязі.

Державним реєстратором було встановлено, що у відомостях Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, невід'ємною архівною складовою частиною якого є Реєстр прав власності на нерухоме майно, міститься інформація про об'єкт квартиру за адресою: АДРЕСА_1 з реєстраційним номером 26918801 загальною площею 21,2 кв. м та житловою площею 15,3 кв. м, право власності зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору дарування № 521 від 08 квітня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Єпіфановим Ю.О.

Також встановлено, що представником ОСОБА_6 за довіреністю ОСОБА_2 для державної реєстрації речових прав на нерухоме майно не подано договір дарування (або дублікат), предметом якого є зазначена квартира.

З огляду на вказане, державний реєстратор встановив відсутність у повному обсязі документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень, визначених Порядком № 1127. Вказане, на думку державного реєстратора, є підставою для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію, згідно з пунктом 1 частини першої статті 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (подання документів не в повному обсязі).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2018 року не відповідає, а вимоги касаційної скарги є обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження державного реєстратора у спірних правовідносинах регулюються, зокрема, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядком № 1127.

Так, частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з положеннями частини першої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Частиною другою статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Так, відповідно до пункту 76 Порядку № 1127 для державної реєстрації припинення права власності на нерухоме майно у зв'язку з відмовою власника від права власності подається документ, що посвідчує право власності на об'єкт нерухомого майна (крім випадків, коли право власності на такий об'єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав).

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 28 березня 2016 року № 898/5 «Про врегулювання відносин, пов'язаних з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно, що розташоване на тимчасово окупованій території України», державна реєстрація права власності та інших речових прав на нерухоме майно, що розташоване в межах території Автономної Республіки Крим, міста Севастополя, а також тимчасово на окупованої території Донецької та Луганської областей, проводиться незалежно від місцезнаходження такого майна.

Пунктом 8 Порядку № 1127 передбачено, що під час формування та реєстрації заяви у базі даних заяв уповноважена особа суб'єкта державної реєстрації прав, нотаріус або його помічник встановлює особу заявника за документом, що посвідчує таку особу. Документом, що посвідчує особу, є паспорт громадянина України, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний, дипломатичний чи службовий паспорт іноземця або інший документ, що посвідчує особу іноземця. У разі подання заяви уповноваженою на те особою уповноважена особа суб'єкта державної реєстрації прав, нотаріус або його помічник перевіряє обсяг повноважень такої особи за документом, що підтверджує її повноваження діяти від імені іншої особи.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що із заявою про державну реєстрацію речових прав, зокрема, про припинення права власності у зв'язку з відмовою власника від права власності, може звернутися особа, яка є власником відповідного майна, або особа, уповноважена на представництво інтересів власника, за умови, якщо представник має відповідний обсяг повноважень, визначений у довіреності або іншому документі. При цьому, для державної реєстрації припинення права власності на об'єкт нерухомого майна у зв'язку з відмовою власника не вимагається подання оригіналу правовстановлюючого документа, якщо право власності на такий об'єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_6, яка звернулася в інтересах власника майна - ОСОБА_2, діяла на підставі чинної на момент звернення довіреності серія і номер НМІ854144, виданої 10 листопада 2017 року та посвідченої приватним нотаріусом Садиховим Р.І., діяла у межах наданих цією довіреністю повноважень, зокрема, мала право звертатися і підписувати від імені ОСОБА_2 заяви, у тому числі про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права власності.

Також судами встановлено та не заперечується сторонами, що у Реєстрі прав власності на нерухоме майно та у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься інформація про об'єкт квартиру за адресою: АДРЕСА_1 з реєстраційним номером 26918801 загальною площею 21,2 кв. м та житловою площею 15,3 кв. м, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору дарування № 521 від 08 квітня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Єпіфановим Ю.О.

Відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором виключно у таких випадках:

1) подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством;

2) неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному у пункті 3 частини третьої статті 10 цього Закону, інформації про зареєстровані до 1 січня 2013 року речові права на відповідне нерухоме майно, якщо наявність такої інформації є необхідною для державної реєстрації прав.

Як вбачається зі змісту наведеної правової норми, Законом визначено вичерпний перелік підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію, який розширеному тлумаченню не підлягає.

Оскільки судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що для державної реєстрації припинення права власності у зв'язку з відмовою власника від такого права, подано заяву від уповноваженої особи, яка підтверджена належним чином оформленою довіреністю, а із відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності встановлено належність на праві власності ОСОБА_2 спірної квартири, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення державного реєстратора про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16 листопада 2017 року № 38174591 є неправомірним.

Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожному щодо володіння, користування і розпорядження своєю власністю.

Частиною першою статті 12 Цивільного кодексу України визначено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. При цьому, гарантовано право особи на відмову від свого майнового права.

За таких підстав та враховуючи, що відповідно до встановлених обставин справи у відповідача відсутні законні підстави обрати інший альтернативний варіант поведінки, суд першої інстанції виніс рішення про зобов'язання державного реєстратора Астафьєву Я.В. внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про відмову від права власності ОСОБА_2

При цьому, колегія суддів не погоджується з висновками апеляційного суду про те, що суд першої інстанції не мав повноважень приймати рішення про зобов'язання державного реєстратора вчинити певні дії без визнання його рішення про зупинення розгляду заяви протиправним, у зв'язку з наступним.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 826/4460/17, від 23 травня 2018 року у справі № 815/4618/16, від 05 червня 2018 року у справі № 804/20728/14, згідно з якою предметом перевірки адміністративними судами у спорах фізичних чи юридичних осіб із державним реєстратором (суб'єктом державної реєстрації прав) щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності є дотримання законодавства цим суб'єктом владних повноважень під час державної реєстрації прав та їх обтяжень, а також внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших реєстрів; адміністративні суди мають перевіряти дотримання і неухильне виконання процедури державної реєстрації виключно на підставі вимог закону.

Частиною другою статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти, зокрема, рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб'єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 826/7631/15.

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29 серпня 2012 року № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об'єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2011 року № 13-рп/2011).

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах

Тож колегія суддів дійшла до висновку, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального права, оскільки приймаючи рішення про задоволення апеляційної скарги та скасування законного рішення суду першої інстанції, апеляційний суд фактично погодився з тим, що рішення державного реєстратора про зупинення розгляду заяви про реєстрацію речового права є правомірним, всупереч тому, що встановленими обставинами справи, зібраними та дослідженими у справі доказами доведено протилежне.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції та виклав окремі стандарти діяльності суб'єктів владних повноважень, зокрема, розкрив елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Відповідно до статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин колегія суддів дійшла до висновку про необхідність задоволення касаційної скарги, скасування рішення суду апеляційної інстанції та залишення у силі рішення суду першої інстанції, як такого, що є законним та обґрунтованим, прийнятим у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права з повним і всебічним з'ясуванням обставин в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2018 року скасувати.

Постанову Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 14 грудня 2017 року залишити у силі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: Н.В. Коваленко

В.М. Кравчук