Справа № 804/5711/17
Суддя: Турлакова Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2018-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2018 року Справа № 804/5711/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Турлакової Н. В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування рішень, -
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, в якому просить:
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на підтвердження своїх витрат у 2014р., відповідачу були надані під час перевірки податкові накладні, які підтверджували витрати позивача у 2014р., однак відповідач не зарахував суми зазначені у податкових накладних як підтвердження витрат до податкового кредиту. Позивач зазначає, що він сплатив до бюджету податки з ПДВ у 2014р, 2015р., а тому відповідно до ст.198 ПК України мав право на податковий кредит в межах сум сплачених податків з ПДВ. Щодо 2016р. також зазначає, що відповідачу були надані всі необхідні документи, які підтверджують його право на віднесення до податкового кредиту сум у 2016р. Крім того, зазначає, що з 04.04.2014р. по 23.03.2015р. він був мобілізований та перебував на військовій службі у Збройних Силах України в зоні антитерористичної операції, у зв`язку з чим, у вказаний період був звільнений від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на доходи фізичних осіб та єдиного податку.
Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.
Ухвалою суду від 04.06.2018р. відповідно до ч.9 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України справу призначено до розгляду у письмовому провадженні на підставі наявних в справі доказів, за відсутності сторін.
Дослідивши чинне законодавство та матеріали справи, суд доходить наступних висновків.
Судом встановлено, що з 17.07.2017р. по 04.08.2017р. на підставі п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20, п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75, п.77.1, п.77.4 ст.77 п.82.1, ст.82 ПК України, згідно наказу Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 06.07.2017 № 3484-п, відповідачем проведена документальна планова невиїзна перевірка ФОП ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудових договорів, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 по 31.12.2016, за результатами якої складено Акт №8867/04-36-13-05/ НОМЕР_1 .
Перевіркою правильності визначення вартості документально підтверджених витрат, пов`язаних із здійсненням діяльності, відображених у додатку Ф2 до податкової декларації про майновий стан та доходи за 2016р. встановлено їх завищення на суму 1055,00 грн., в т.ч. у січні 2016 року на суму 180,0 грн. та у грудні 2016 року на суму 875,0грн., за рахунок включення до складу витрат вартість придбаних товарів, робіт (послуг), які не підтверджені документально, чим порушено п. 177.4 ст.177 ПКУ.
Внаслідок викладеного в п. 2.1.3 даного акту, ФОП ОСОБА_1 занижено військовий збір на загальну суму 1146,66 грн. В порушення п. 163.1 ст. 163, ст. 176, з урахуванням п. 16 підрозділу 10 розділу XX ПКУ донараховано військового збору на загальну суму 1146,66 грн, в т.ч. за 2015 рік - 1130,83 грн, за 2016 рік - 15,83 грн.
Також в Акті перевірки (п.2.2) зазначено, що в порушення підпункту б пункту 176.2 статті 176 ПКУ , п.3.2. п.3.3 розділу III Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку від № 49 від 21.01.2014, 13.01.2015 № 4, ФОП ОСОБА_1 не включено до Податкового розрахунку за формою 1ДФ за І, ІУ квартали 2014, І, ІІІ, IV квартал 2015 року, та І, II, III, ІУ квартал 2016, суми доходу виплаченого ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5 , ФОП ОСОБА_6 , ФОП ОСОБА_7 , ФОП ОСОБА_8 .
Позивач має у власності вантажні транспорті засоби, що підтверджується актом перевірки, та які є основними засобами в господарській діяльності позивача. Основним видом діяльності позивача згідно з реєстраційними даними є діяльність: «Вантажний автомобільний транспорт» (вид діяльності згідно КВЕД - 46.41).
Згідно висновків вказаного Акту перевірки встановлено порушення:
3) п. 163.1 ст. 163, ст. 176, з урахуванням п. 161 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, у результаті чого занижено військовий збір на загальну суму 1146,66 грн., в т.ч. за 2015 рік - 1130,83 грн., за 2016 рік - 15,83 грн.;
4) підпункту б пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України, п.3.2. п.3.3. розділу III Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку від № 49 від 21.01.2014, 13.01.2015 № 4, в частині не включення до Податкового розрахунку за формою 1ДФ за І, ІУ квартали 2014, І, ІІІ, IV квартал 2015 року, та І, II, III, ІУ квартал 2016, суми доходу виплаченого ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5 , ФОП ОСОБА_6 , ФОП ОСОБА_7 , ФОП ОСОБА_8 ;
5) п.201.10 ст.201 ПКУ в частині несвоєчасної реєстрації у 2016 році податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних;
На підставі вказаного акту перевірки податковим органом прийнято:
Згідно постанови Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 14.09.2017р., яка набрала законної сили, провадження по справі відносно ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.163-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Постановою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 10.10.2017р. №174/575/17, яка набрала законної сили 07.11.2017р., визнано протиправною та скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення №152 від 19.08.2017 року, винесену в.о. заступника начальника Головного Управління ДФС України у Дніпропетровській області Перегудовою І.В. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу в сумі 510 грн.
Згідно Довідки Верхньодніпровського об`єднаного районного військового комісаріату від 25.03.2015, ОСОБА_1 04.04.2014р. був призваний на військову службу по частковій мобілізації та 23.03.2015р. звільнений зі Збройних Сил України. З 01.06.2014р. по 04.11.2014р. та з 21.01.2015р. по 04.03.2015р., приймав безпосередню участь в Антитерористичній операції у складі в/ч пп НОМЕР_2 .
Вказане також підтверджується копією посвідчення учасника бойових дій, серії НОМЕР_3 від 02.09.2015р.
Судом також досліджені надані позивачем докази: Звіти о дебетових та кредитових операціях з 01.01.2015р. по 30.06.2015р., з 01.07.2015р. по 31.12.2015р.; Реєстр вихідних податкових накладних за березень 2014р.; Фіскальні чеки ТОВ «Лайф Альянс», ПАТ «Укранафта».
Відповідно до п.п.14.1.181 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Згідно п.177.4 ст.177 ПК України (в редакції 2014 року) до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.
Відповідно до п.138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
Згідно з п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку, не враховуються при визначенні оподатковуваного прибутку.
Відповідно до п.177.4 ст.177 ПК України (в редакції 2015 року) до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать:
- витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;
- витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);
обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;
- суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;
- інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.
Відповідно до п.177.2 ст.177 ПК України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.
В силу п. 198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Відповідно до п.2 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат доходу, на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Судом встановлено, що підставою для винесення відповідачем оскаржуваних рішень, стало те, що за період 2014 року позивач відніс до свого податкового кредиту витрати не підтверджені відповідними фіскальними чеками, а тому повинний сплатити податок з цих сум та єдиний внесок. За період 2015 року неправомірно відніс до податкового кредиту суми ПДВ сплачені до бюджету на підставі декларації по ПДВ і з цих сум позивач також повинен був сплатити податок та єдиний внесок. А за 2016 рік позивач відніс до податкового кредиту витрати не підтверджені відповідними документами, і з цих суми також повинен був сплатити податок та єдиний внесок.
На підтвердження витрат у 2014 році, відповідачу булі надані під час перевірки податкові-накладні, в яких зазначалося про витрати зроблені позивачем у 2014 році, однак відповідач не зарахував суми зазначені у податкових накладних, як підтвердження витрат до податкового кредиту.
При цьому, п.200.4, ст.200 ПК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) прямо вказує на те, що бюджетному відшкодуванню підлягає частина від`ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (послуг) у попередньому податковому періоді саме постачальникам таких товарів (послуг).
Аналіз наведених норм дає підстави зробити висновок, що у Податковому кодексі України передбачено єдину підставу для формування податкового кредиту, а саме наявність у платника податку покупця належним чином оформленої податкової накладної або митної декларації.
Таким чином наявність у позивача податкових-накладних оформлених належним чином в 2014 році, є належною підставою для віднесення сум зазначених у цих податкових-накладних до податкового кредиту і без наявності фіскальних чеків про оплату.
Щодо посилання відповідача щодо неправомірного віднесення позивачем за 2015 рік до податкового кредиту сум ПДВ сплачених ним до бюджету на підставі декларації по ПДВ, суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу.
Таким чином, оскільки позивач сплатив до бюджету податки з податку на додану вартість, тому відповідно до ст. 198 ПК України мав право на податковий кредит в межах сум сплачених податків з ПДВ.
Крім того, п.п. 177.4.5 ст. 177 ПК України, визначено виключний перелік витрат які не можуть включатися до витрат підприємця, і у цьому переліку не має таких витрат, як витрати на сплату податку на додану вартість, що свідчить про те, що законодавець вважає таки витрати зі сплати ПДВ витратами підприємця і відповідно включати їх до податкового кредиту.
Таким чином, у Податковому кодексу України містяться розбіжності щодо правомірності віднесення до податкового кредиту витрат зі сплати ПДВ до бюджету, оскільки з одного боку п.п. 177.4.1-177.4.4. ст. 177 ПК України, прямо не вносить до переліку витрат, витрати на сплату податку на додану вартість сплачені до бюджету, і у той же час п.п. 17.4.5. ст. 177 ПК України, не забороняє віднесення до податкового кредиту (витрат підприємця) витрат на сплату податку на додану вартість сплачених до бюджету.
При цьому, у разі виникнення суперечностей підлягає застосуванню п.56.21 ст.56 ПК України, яким визначено, що у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.
Також суд звертає увагу, що у постанові Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 14.09.2017р., яка набрала законної сили зазначено, що за результатами документальної планової невиїзної перевірки, акт перевірки від 11.08.2017 року №8867/04-36-13-05/ НОМЕР_1 , встановлено, що ОСОБА_1 , вчинив правопорушення не включення до податкового розрахунку сум доходів нарахованого на користь платників податків і сум утриманого з них податку (Ф-1 ДФ) за 1, 4 квартали 2014 року, 1,3,4 квартали 2015 року за 1,2,3,4 квартали 2016 року сум доходу, виплаченого фізичним особам-підприємцям абз. «б» п.176.2 ст. 176 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року № 2755- VІ та п.3.2 п.3.3 розділу ІІІ Порядку заповнення та подання податковими елементами податкового розрахунку сум доходу нарахованого (сплаченого) на користь платників податків і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 21.01.2014 р. №49 та наказом Міністерства фінансів України від 13.01.2015 № 4.
Згідно вказаної постанови, провадження по справі відносно ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.163-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Крім того, постановою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 10.10.2017р. №174/575/17, яка набрала законної сили 07.11.2017р., визнано протиправною та скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення №152 від 19.08.2017 року, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу в сумі 510 грн.
У вказаній постанові суду зазначено, що 19.08.2017 року, в м.Дніпро по вул.Сімферопольська,17-А, в.о. заступника начальника Головного Управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області Перегудовою І.В. винесена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення № 152, відповідно до якої встановлено неналежне ведення обліку доходів та витрат, заниження оподаткованого доходу та порушення порядку нарахування єдиного внеску позивачем, що призвело до заниження єдиного внеску згідно акту перевірки від 11.08.2017 року № 8867/04-36-13-05/ НОМЕР_1 .
Відповідно до ч.6 ст.78 КАС України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
При прийнятті рішення, судом враховано, що згідно Довідки Верхньодніпровського об`єднаного районного військового комісаріату від 25.03.2015, ОСОБА_1 04.04.2014р. був призваний на військову службу по частковій мобілізації та 23.03.2015р. звільнений зі Збройних Сил України. З 01.06.2014р. по 04.11.2014р. та з 21.01.2015р. по 04.03.2015р., приймав безпосередню участь в Антитерористичній операції у складі в/ч пп НОМЕР_2 . Вказане також підтверджується копією посвідчення учасника бойових дій, серії НОМЕР_3 від 02.09.2015р.
Згідно п.25 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, самозайняті особи (фізичні особи - підприємці, особи, які провадять незалежну професійну діяльність), які мали або не мали найманих працівників, призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, під час особливого періоду, визначеного Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", на весь період їх військової служби звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на доходи фізичних осіб відповідно до розділу IV цього Кодексу, а також звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з єдиного податку відповідно до глави 1 розділу XIV цього Кодексу.
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.129 Конституції України однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Водночас, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. (ст. 90 КАС України).
Всупереч наведеним вимогам, відповідач, як суб`єкт владних повноважень не надав до суду достатніх доказів в обґрунтування частини обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів в повній мірі правомірності прийнятих ним рішень.
Суд акцентує увагу на тому, що ч.2 ст.77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Такий підхід узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі Компанія Вестберґа таксі Актіеболаґ та Вуліч проти Швеції визначив, що …адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.
Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту.
Керуючись ст.ст. 241-250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Турлакова