Справа № 810/2635/18
Суддя: Терлецька О.О.
Дата ухвалення: 2018-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2018 року №810/2635/18

Суддя Київського окружного адміністративного суду Терлецька О.О.,

при секретарі судового засідання Мкртчян Н.Ц.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Татаринова О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про стягнення винагороди за участь в антитерористичній операції,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі - відповідач), - про стягнення винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції.

Ухвалою від 31.05.2018 року було відкрито провадження у справі. Справа розглядалась за правилами загального позовного провадження.

Разом з позовною заявою позивач було подано до суду заяву про поновлення строку на звернення до суду з адміністративним позовом відповідно до статей 122 та 123 Кодексу адміністративного судочинства України. Зважаючи на предмет та зміст адміністративного позову, суд при вирішенні питання щодо відкриття провадження у справі, прийнявши до уваги доводи позивача, викладені в заяві про поновлення строку, прийшов до висновку, що позивачем не було пропущено строк на звернення до адміністративного суду, оскільки справа стосується стягнення виплат, які пов'язані з проходженням позивачем служби, та які входять в структуру заробітної плати.

В судовому засіданні 25.06.2018 відповідачем було заявлено клопотання про залишення адміністративного позову без розгляду у зв'язку з пропуском позивачем шестимісячного строку на звернення до адміністративного суду. Заслухавши пояснення сторін в судовому засіданні, суд, при вирішенні справи в нарадчій кімнаті прийшов до висновку про відхилення даного клопотання, оскільки спір в даній адміністративній справі стосується стягнення винагороди за участь в АТО, яка є частиною заробітної плати позивача, а тому шестимісячний строк на звернення до адміністративного суду не може бути застосований.

Зміст позову складають позовні вимоги: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплату позивачу винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 7.11.2015 по 31.01.2016 на суму 19 415,80 грн. та стягнути зазначену суму з відповідача на користь позивача.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, вказавши на те, що відповідачем було визнано його учасником антитерористичної операції та навіть було розпочато виплату відповідної винагороди, однак з 7.11.2015 таку виплату відповідачем було припинено. Такі дії відповідача позивач вважає протиправними, а позовні вимоги правомірними, і такими які базуються на чинному законодавстві.

Відповідач проти позову заперечив, подав письмовий відзив на позов від 4.07.2018 та заперечення на відповідь на відзив, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Участь представника відповідача у справі була забезпечена через забезпечення відеоконференції відповідно до ухвали Київського окружного адміністративного суду від 19.07.2018. Доводи відповідача щодо заперечення проти позову базуються на поясненнях, що з часу початку виплати позивачеві винагороди за участь в АТО було законодавцем було змінено правове регулювання порядку визначення за особою статусу учасника АТО. Оскільки, на думку відповідача, позивач не підтвердив відповідно до вимог чинного законодавства свою участь в АТО, відповідач і прийняв рішення про припинення виплати позивачу винагороди за участь в АТО. З відзиву відповідача слідує, що позивачу не підлягала як правомірна виплата винагороди за участь в АТО за період з 7.11.2015 по 31.01.2016, оскільки відповідачу не отримував фінансування на виплату винагороди за безпосередню участь в АТО в спірний період і тому, що у позивач не надав відповідачу належних доказів безпосередньої участі в АТО, необхідних для нарахування та виплати винагороди за участь в АТО.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, та враховуючи те, що обидві сторони не заперечували проти достовірності документів, копії яких були подані сторонами як докази по справі, суд встановив наступне.

З 30.07.1994 позивач проходив службу в органах Міністерства внутрішніх справ України, а з 7.11.2015 - в Головному управлінні Національної поліції в Луганській області.

26.07.2017 наказом №525 о/с позивача, який перебував в званні підполковника поліції обіймав посаду заступника начальника управління - начальника організаційно-методичного відділу слідчого управління Головного управління Національної поліції в Луганській області, було звільнено зі служби в поліції.

Наказами АТЦ при СБУ від 12.12.2014 № 97, від 17.11.2015 р. № 321, від 07.12.2015 № 341, від 12.10.2017 р. №289 дек., - позивача включено до складу сил І засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в АТО на території Луганської області, забезпечення її проведення з 14.07.2014 по 03.08.2017. Рішенням від 13.10.2015 р. № 19/1/13/30 надано статус учасника і бойових дій.

З пояснень позивача слідує, що в період з 07.11.2015 по 31.01.2016., працюючи в Головному управлінні Національної поліції у Луганській області, він безпосередньо брав участь в АТО на території Луганської області, а саме: у зазначений час, займаючи посаду заступника начальника відділу слідчого управління Головного управління Національної поліції (далі - ГУ НП) в Луганській області організовував роботу слідчо-оперативних груп за фактами обстрілів території Луганської області представниками незаконних збройних формувань та вчинення інших тяжких та особливо тяжких злочинів на лінії розмежування.

Відповідно до копії витягу з наказу №525 о/с від 26.07.2017, позивача, який перебув у званні підполковника поліції та займав посаду заступника начальника управління - начальника організаційно-методичного відділу слідчого управління ГУ НП в Луганській області було звільнено за власним бажанням зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».

Відповідно до копії довідки ГУ НП у Луганській області від 16.08.2017, позивач дійсно в період з 21.07.2014 по 07.11.2015, з 7.11.2015 по 3.08.2017 «безпосередньо брав участь в Антитерористичній операції, забезпеченні її проведенні її проведення і захисті незалежності суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення АТО на території Луганської області.

Відповідно до листа Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ НП в Луганській області від 18.06.2018, позивач був звільнений зі служби 3.08.2017. 30.08.2017 проведено остаточний розрахунок з позивачем щодо нарахування та виплати грошового забезпечення за 3 доби серпня 2017, а також винагорода за участь в АТО за липень, серпень 2017, виплачена одноразова грошова винагорода при звільненні та відраховані кошти за 4 доби щорічної чергової оплачуваної відпустки.

Відповідач не заперечував проти того, що позивачу була призначена та виплачувалась винагорода за участь в АТО за липень, серпень 2017.

Окрім того, з пояснень позивача слідує, що він отримував винагороду за участь в АТО також у період з 21.07.2014 по 07.11.2015, що також не заперечувалось відповідачем у справі.

З пояснень обох сторін слідує, що виплати винагороди як за період з 21.07.2014 по 07.11.2015 так і за липень та серпень 2017 - позивачу були здійснені на підставі довідки ГУ НП у Луганській області від 16.08.2017, якою визначено єдиний період участі позивача в АТО, до якого входять і зазначені періоди часу і спірний період (7.11.2015 по 31.01.2016).

У зв'язку з зазначеним суд відхиляє доводи відповідача щодо того, що позивачем не надано достатньо доказів безпосередньої участі в АТО, як підстави для призначення до виплати відповідної винагороди, оскільки своїми діями по виплаті такої винагороди відповідач підтвердив, що вже прийняв рішення про таке призначення на підставі довідки від 16.08.2017, визнавши, що позивач мав право на отримання винагороди і мав правові підстави очікувати продовження виплат у період, визначений в довідці.

Порядок призначення виплат винагороди за участь в АТО регулюється Постановою Кабінету Міністрів України №24 від 31.01.2015 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» (далі Постанова КМУ №24 від 31.01.2015), яка втратила чинність 20.01.2016 та Наказом Міністерства оборони України від 2.02.2015 №49 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій», яким затверджено Порядок та умови виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та резервістам, механізм підтвердження виконання окремих завдань під час безпосередньої участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду (далі - Порядок №49 від 20.02.2015).

З відзиву відповідача слідує, що відповідач вважає такими, що Постанова КМУ №24 від 31.01.2015 не може бути застосована при вирішенні питання щодо права позивача на винагороду за участь в АТО, оскільки вона стосувалась лише служби в міліції, і не може бути поширена щодо служби в поліції.

Однак такі доводи позивача суду відхиляє, з огляду на зміст ч.1 Постанови КМУ №24 від 31.01.2015 : «Установити, що в особливий період або під час проведення антитерористичної операції військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань, правоохоронних органів, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду виплачується винагорода у відсотках місячного грошового забезпечення».

Зміст зазначеної норми дає суду підстави для висновку, що перелік військових формувань не обмежується лише тими формуваннями, які діяли в складі Міністерства внутрішніх справ чи міліції, а передбачає і інші утворення, які були створені відповідно до законів України.

Оскільки Національна поліція була створена на підставі Закону України «Про Національну поліцію», то на час дії Постанови КМУ №24 (до 20.01.2016) остання поширювалась на осіб, які проходили службу в Національній поліції.

Відповідно до ч.1 Постанови Кабінету Міністрів України №18 від 20.01.2016, яка набула чинності 21.01.2016, - було встановлено, що в особливий період або під час проведення антитерористичної операції військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Генеральної прокуратури України, особам рядового і начальницького складу Державної пенітенціарної служби, Державної служби з надзвичайних ситуацій за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду виплачується винагорода у розмірах, визначених керівниками відповідних державних органів за погодженням з Міністерством фінансів та Міністерством соціальної політики, у межах бюджетних призначень.

Відповідно до редакції від 27.01.2016 зазначеної вище Постанови Кабінету Міністрів України №18, - було установлено, що в особливий період або під час проведення антитерористичної операції військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Генеральної прокуратури України, особам рядового і начальницького складу Державної пенітенціарної служби, Державної служби з надзвичайних ситуацій та поліцейським за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду виплачується винагорода у розмірах, визначених керівниками відповідних державних органів за погодженням з Міністерством фінансів та Міністерством соціальної політики, у межах бюджетних призначень.

Відповідно до п. 1 розділу II Порядку № 49 військовослужбовцям (крім резервістів) у період мобілізації (у тому числі часткової) або з моменту введення воєнного стану та до дати завершення демобілізації або закінчення (скасування) воєнного стану, у період проведення АТО за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи АТО, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об'єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні таких об'єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою виплачується винагорода у розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення.

Розмір винагороди визначається, виходячи з розміру посадового окладу (у тому числі посадового окладу за посадою, до тимчасового виконання обов'язків (завдань) за якою допущено військовослужбовця), окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних додаткових видів місячного грошового забезпечення постійного характеру, премії, та повинен становити не менш як 3000 гривень на місяць. У разі участі у воєнних конфліктах чи АТО, інших заходах в умовах особливого періоду менше одного календарного місяця розмір винагороди визначається пропорційно дням участі, виходячи з її розміру, що становить не менш як 3000 гривень (пункт 2 розділу II Порядку № 49).

Згідно з пунктом 3 розділу II Порядку № 49 винагорода виплачується за час, обрахований з дня фактичного початку участі військовослужбовців (крім резервістів) у заходах, зазначених у пункті 1 цього розділу, до дня завершення такої участі, про що зазначається у відповідних наказах командирів (штабу АТО).

Зазначене нормативне регулювання підтверджує, що на час призначення позивачу винагороди в 2014 році, ним було подані достатні документи для такого призначення, а виплати позивачу винагороди у періоди до та після спірного періоду відповідали вимогам законодавства щодо розміру винагороди за участь в АТО.

Суд відхиляє доводи відповідача, підтверджені листами від 12.06.2018 та 14.06.2018, що на час розгляду даної справи в суді у відповідача відсутні документальні підтвердження перебування позивача в зоні АТО, як підставу для вчинення відповідачем оскаржуваних дій по припиненню виплати позивачу винагороди. Зазначенні листи не містять достовірних відомостей щодо дійсних підстав припинення виплати винагороди позивачу за участь в АТО з 7.11.2015, а тому не можуть бути доказами в розумінні ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо не нарахування та не виплати Позивачу винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 7.11.2015 по 31.01.2016 на суму 19 415, 80 грн.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь Позивача винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 7.11.2015 по 31.01.2016 в сумі 19 415 (дев'ятнадцять тисяч чотириста п'ятнадцять) гривень 80 (вісімдесят) копійок, перерахувавши кошти на банківський рахунок позивача за реквізитами: МФО 322669 № карткового рахунку 5161.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Терлецька О.О.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 09 серпня 2018 р.