Справа № 813/3210/18
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2018-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №813/3210/18
У Х В А Л А
про повернення позовної заяви
13 серпня 2018 року
Суддя Львівського окружного адміністративного суду Хома О.П., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення компенсації за неотримане речове майно,

в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити йому компенсацію за неотримане речове майно в розмірі 24 247, 95 грн.

Ухвалою від 24.07.2018 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з підстав відсутності заяви про поновлення строку звернення до суду.

10.08.2018 через канцелярію суду (вх.№ 25124) ОСОБА_1 подано заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду. Заява мотивована тим, що строк звернення до суду пропущено з поважних причин, оскільки позивачем вживались заходи досудового врегулювання спору. Окрім того, з квітня по червень 2018 ОСОБА_1 перебував за кордоном, що позбавило його права звернення до суду.

Відповідно до абзацу 1 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без, його згоди зі списків особового складу військової частини (абзац третій пункту 242 Положення).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 22.11.2017 №269 старшого солдата ОСОБА_2 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 24.11.2017 та припинено дію контракту з 25.11.2017.

Отже про порушення свого права на повний розрахунок при звільнені в частині виплати грошової компенсації позивач дізнався 22.11.2017. Вказана обставина позивачем не заперечується.

ОСОБА_1 звернувся до суду 20.07.2018, тобто через 8 місяців після виключення із списків частини, що свідчить про порушення встановленого КАС України строку звернення до суду.

Позивач у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду вказує, що ним вживались заходи досудового врегулювання спору, у зв`язку з чим строк звернення до суду пропущено з поважних причин.

Аналіз змісту Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII, Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затверджений постановою Кабінетому Міністрів України від 16.03.2016 № 178, якими регулюються спірні правовідносини, свідчить, що вказаними нормативно-правовими актами не передбачено досудового врегулювання спору.

Щодо посилання позивача на те, що він перебував за кордоном з квітня 2018 року, то вказана обставина жодним доказом не підтверджена. Твердження про надання копії закордонного паспорта з відміткою про перетин кордону в судове засідання до уваги не береться , оскільки такий доказ ОСОБА_1 повинен надати на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху від 24.07.2018.

Разом з тим чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановлювати відповідні процесуальні строки, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судових захист і доступ до правосуддя.

Положеннями статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України з 1997 року, кожному гарантується право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

При цьому, якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява №3236/03, п. 41, від 03.04.2008).

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Поважними причинами пропуску строку на подання позову можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та повинні бути підтверджені належними доказами.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 24.04.2018 у справі №816/1630/17.

Вказані позивачем причини пропуску строку звернення до суду з позовом не підтверджуються доказами, і не можуть бути визнаними судом поважними.

Відсутність законодавчо передбаченого досудового порядку врегулювання спірних правовідносин і звернення до суду через 8 місяців після того, як позивач дізнався про порушене право свідчать про пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом.

Згідно із частиною першою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Відповідно до частини другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Пунктом 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України також передбачено, що позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Беручи до уваги те, що позивачем не наведено поважних підстав для поновлення строку звернення до суду, у задоволенні заяви про поновлення строку звернення до суду слід відмовити та повернути позовну заяву з додатками позивачеві.

Окрім того, згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позов подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Позовна заява підписана позивачем ОСОБА_1 , до матеріалів справи долучено копії паспорта та посвідчення учасника бойових дій, згідно з якими підпис позивача у позовній заяві не співпадає із підписом ОСОБА_1 , що міститься у копії паспорта та посвідчення учасника бойових дій.

Керуючись статтями 123, 169, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:
У задоволенні заяви позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення компенсації за неотримане речове майно, - повернути позивачеві.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Суддя О.П. Хома