Справа № 308/1518/17
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2018-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

про закриття провадження у адміністративній справі

09 серпня 2018 рокум. Ужгород№ 308/1518/17

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванчулинця Д.В., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) в особі представника ОСОБА_2 (АДРЕСА_2) до Тур'я-Реметівської сільської ради (89221, Закарпатська область, Перечинський район, с. Тур'я Ремета, вул. Тканка, буд. 1) про визнання недійсним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

15 лютого 2017 року, ОСОБА_1 (далі - позивач) в особі представника ОСОБА_2 (далі- представник позивача) звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з адміністративним позовом до Тур'я-Реметівської сільської ради (далі - відповідач), в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати протиправним та скасувати рішення №101 від 12 червня 2016 року сьомої сесії VII скликання Тур'я-Реметівської сільської ради (а.с.2-5).

16 лютого 2017 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області було відкрито провадження у даній адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду (а.с.21).

15 січня 2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області дану справу передано на судовий розгляд за територіальною підсудністю до Перечинського районного суду Закарпатської області (а.с.44).

12 березня 2018 року ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області дану справу передано на розгляд за підсудністю до Закарпатського окружного адміністративного суду (а.с. 49-51).

04 квітня 2018 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу № 308/1518/17 прийнято до провадження суддею Іванчулинцем Д.В.

Досліджуючи матеріали даної адміністративної справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) (у редакції, чинній на час прийняття оскаржених рішень), до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

П. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України передбачено, що суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

П 1 ч. 2 ст. 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Суд зазначає, що при визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

З матеріалів справи вбачається, що позивач оскаржує рішення відповідача №101 від 12 червня 2016 року «Про комунальну власність», яким, відповідно до ст. 21 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» та п.30 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконкому сільської ради доручено провести приватизацію об'єкта комунальної власності територіальної громади с. Тур'я-Ремета - « 26/100 частини будинку №51 по вул. Центральній (Жовтневій) в с. Тур'ї Ремети, загальною площею 35,4 кв.м», згідно вимог чинного законодавства України, а також створено конкурсну комісію по відбору оцінювача об'єкта, який підлягає приватизації (а.с. 7).

Тому суд дійшов висновку, що оскаржене рішення відповідача прийняте ним не при здійсненні ним публічно-правових управлінських функцій, а як власником вказаного майна в процесі його приватизації.

Конституційний Суд України в п. 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі правомочностей права власності.

Визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

Отже, у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення щодо відчуження відповідно до закону комунального майна (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), оскарження такого акта не є правильним способом захисту в адміністративному судочинстві.

В даному випадку відповідач як орган місцевого самоврядування, реалізує право розпорядження комунальним майном від імені територіальної громади, а тому має рівні права з громадянами та юридичними особами, з якими він вступає у відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном, тобто є рівноправним суб'єктом господарських або цивільних правовідносин.

Аналогічного висновку дійшов також Верховний Суд в постанові від 17 липня 2018 року у справа №1170/2а-940/12.

У зв'язку з чим, суд вважає, що дана справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а з огляду на суб'єктний склад сторін має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

Ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України врегульовано питання предметної юрисдикції загальних судів. Так, ч. 1 ст. 19 зазначеного кодексу визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Ч. 1 ст. 239 КАС України передбачено, що якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Так, відповідно до вимог вищезазначеної норми, суд роз'яснює позивачу, що дану справу необхідно розглядати за правилами цивільного судочинства, а тому йому належить звернутися з даним позовом до Перечинського районного суду Закарпатської області.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 238, ст.ст. 241, 243, 248, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

1. Закрити провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) в особі представника ОСОБА_2 (АДРЕСА_2) до Тур'я-Реметівської сільської ради (89221, Закарпатська область, Перечинський район, с. Тур'я Ремета, вул. Тканка, буд. 1) про визнання недійсним та скасування рішення - на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України.

2. Роз'яснити позивачу, що для захисту свої прав та охоронюваних законом інтересів необхідно звернутися з позовною заявою до суду загальної юрисдикції (Перечинського районного суду Закарпатської області) в порядку цивільного судочинства.

3. Роз'яснити позивачу, що в силу вимог ч.2 ст.239 КАС України, повторне звернення до Закарпатського окружного адміністративного суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 256 КАС України, та може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення, а в разі проголошення в судовому засіданні вступної та резолютивної частини ухвали - протягом п'ятнадцяти днів з дня складення повного рішення.

СуддяД.В. Іванчулинець