Справа № 826/7848/17
Суддя: Шелест С.Б.
Дата ухвалення: 2018-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/7848/17 Суддя (судді) першої інстанції: Вєкуа Н.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючої судді: Шелест С.Б.

Суддів: Карпушової О.В., Мєзєнцева Є.І.

Секретар судового засідання: Кузик М.А.

За участі представників:

Позивача: ОСОБА_2;

Відповідача та Третьої особи: Яроменко А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.03.18р. у справі №826/7848/17 за позовом Особи без громадянства з Вірменії ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення

у с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 10.01.17р. №20-17 про втрату статусу біженця.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.03.18р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Позивач, з посиланням на порушення судом норм матеріального права, подав апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення адміністративного позову. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що Позивач добровільно здав свій паспорт громадянина Азербайджану, що унеможливлює його виїзд за кордон, та як наслідок виключає право користуватися захистом цієї країни.

Представник Апелянта в судовому засіданні підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Представник Відповідача та Третьої особи заперечив вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу Позивача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать обставини та установлено судом першої інстанції, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, набув статусу біженця у 2001 році на підставі наказу Управління у справах національностей та міграції Київської міської державної адміністрації від 14.05.01р. №162 (а.с.32).

Державною міграційною службою України, на підставі п.2 ч.1, ч. 14 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захист», п.п. «а» п. 7.7. розділу VII Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.11р. №649, зареєстрованого у Мін'юсті 05.10.11р. за №1146/19884, прийнято рішення від 10.01.17р. №20-17 про втрату статусу біженця особою без громадянства ОСОБА_4, у зв'язку з тим, що він набув громадянство іншої держави і користується ним (а.с. 123-125).

Про прийняття вказаного рішення Позивач дізнався з повідомлення ГУ ДМС в м. Києві від 08.06.17р. №110 (а.с.7).

Не погоджуючись з рішенням про втрату статусу біженця, Позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюване рішення прийнято обґрунтовано, на підставі повного та всебічного дослідження істотних обставин у справі, та відповідає вимогам закону.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно із статтею 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до положень Закону України від 18.03.04р. №1629-ІV «Про Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу», метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства Європейського Союзу є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Статті 8, 9 Конституції України проголошують, що чинні міжнародні договори України є частиною національного законодавства, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятком, встановленим Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, передбаченому законом (стаття 26 Конституції).

За змістом статті 92 Конституції України, статус іноземців та осіб без громадянства визначається виключно законами.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначений Законом України від 08.07.11р. №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» ( у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин; надалі - Закон №3671-VI).

За змістом статті 1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; статус біженця - визнання центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, іноземця або особи без громадянства біженцем.

Правові підстави і порядок розгляду питання щодо втрати і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також порядок прийняття відповідного рішення з таких питань і наслідки прийняття такого рішення визначені ст. 11 Закону № 3671-VI.

Відповідно до ч.ч. 8-10, 14, 17 статті 11 Закону № 3671-VI, уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за наявності підстав, зазначених у частинах першій, п'ятій та шостій цієї статті, вносять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за власною ініціативою.

У поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за поданням уповноважених посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання подання та його особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

На основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Порядок оформлення втрати і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту, скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту регламентований розділом VII Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.11р. №649 (нададалі Правила).

Відповідно до п.7.1 Правил рішення про втрату або позбавлення статусу біженця, або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може бути прийнято ДМС за поданням територіального органу ДМС за місцем проживання біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Згідно п.7.2 Правил, підставами для подання територіальному органу ДМС про втрату чи позбавлення статусу біженця та додаткового захисту є:

а) відомості, отримані безпосередньо територіальним органом ДМС щодо наявності підстав, зазначених у частині першій або п'ятій статті 12 Закону;

б) особиста заява біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про втрату статусу біженця або додаткового захисту;

в) надходження до територіального органу ДМС клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади про втрату особою статусу біженця або додаткового захисту;

г) надходження до територіального органу ДМС клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади про позбавлення особи статусу біженця або додаткового захисту.

Пунктом 7.3 Правил передбачено, що подання про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вноситься територіальним органом ДМС за власною ініціативою у випадку, якщо особа, яка визнана біженцем або якій надано додатковий захист, повідомила недостовірні відомості чи пред'явила фальшиві документи, що стали підставою для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підпунктом «б» п.7.4 Правил визначено, що у разі отримання територіальним органом ДМС документів, що містять хоча б одну з підстав, що передбачені пунктом 7.2 або 7.3 цього розділу, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС у письмовій формі інформує особу, якій надано статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про наявність підстав для втрати чи позбавлення її статусу біженця або додаткового захисту (крім випадків, коли відповідна особа подала заяву про наявність підстав для втрати нею статусу біженця або додаткового захисту).

Одночасно особі повідомляється, що під час розгляду відповідних матеріалів біженець або особа, якій надано додатковий захист, має право брати участь у розгляді шляхом надання відповідних пояснень (усних чи письмових) та надання матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті відповідного рішення за результатами розгляду подання.

Згідно п. 7.7 Правил за результатами всебічного вивчення та оцінки документів і матеріалів, що долучені до особової справи, яка надійшла разом з поданням, ДМС приймає одне з таких рішень (додаток 32):

а) про втрату статусу біженця або додаткового захисту;

б) про позбавлення статусу біженця або додаткового захисту;

в) про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

г) про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту або про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, з аналізу зазначених норм права слідує, що рішення про втрату статусу біженця приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту за поданням територіального органу ДМС, на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів.

Як вірно установлено судом першої інстанції та убачається з матеріалів справи, процедуру втрати Позивачем статусу біженця ініційовано ГУ ДМС на підставі надісланої Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС (лист від 12.09.16р. №8.5/5730-16) інформації, отриманої від Посольства Азербайджанської Республіки в Україні (лист МЗС України від 10.08.2016 року №71/ВГ/17-530-89). Згідно вказаної інформації, ОСОБА_4 є громадянином Азербайджанської Республіки, який ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився в селі Амасі, Республіка Вірменія та відповідно до Закону Азербайджанської Республіки «Про громадянство Азербайджанської Республіки» від 30.09.1998 року є громадянином Азербайджанської Республіки; з 25.02.13р. документований паспортом Азербайджанської Республіки серії НОМЕР_1, який дійсний до ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Відповідач, здійснивши перевірку фактів перетину Позивачем державного кордону України в межах інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система Аркан) установив, що 13.03.13р. ОСОБА_4 перетнув кордон країни громадянської належності автосполученням «Баку-Київ», про що свідчить штамп у його паспорті громадянина Азербайджанської Республіки серії НОМЕР_1; 10.07.15р. виїхав з території України залізничним транспортом сполученням «Харив-Баку» через пункт пропуску «Тополи» українсько-російської ділянки кордону, далі транзитом через пункт пропуску «Валуйки» виїхав на територію Російської Федерації та 11.07.15р. через пункт пропуску «Дербент» російсько-азербайджанської ділянки кордону виїхав з Російської Федерації і 12.07.15р. в'їхав на територію Азербайджану, про що свідчать штампи вказаних пропускних пунктів в паспорті громадянина Азербайджанської Республіки серії НОМЕР_1; 21.08.15р. авторейсом «Баку-Київ» Позивач повернувся на територію України, що підтверджується штампом пункту пропуску аеропорт «Бориспіль».

Таким чином, у період з 13.03.13р. по 21.08.15р. Позивач неодноразово перебував на території Азербайджану. Зазначена інформація підтверджується компетентними органами, що вказано в ноті Посольства Азербайджанської Республіки в Україні.

Згідно копії національного паспорта громадянина Азербайджану ОСОБА_4 установлено, що вказаний документ був оформлений 23.02.2013 року МВС Азербайджану.

Вказана обставина підтверджує приналежність Позивача до громадянства Азербайджану, право на безперешкодне звернення Позивача до державних установ Азербайджану, визнання вказаною країною прав та обов'язків Позивача, як громадянина Азербайджану, користується її захистом.

При цьому, під час проведеної співбесіди, Позивачем не заперечувався факт звернення до компетентних державних органів країни нової громадянської належності та факт отримання національного паспорту. Також, ОСОБА_4 повідомив, що неодноразово виїзжав до Азербайджану та проживав там певний період.

Оформлення та отримання (документування) паспорта громадянина Азербайджану та у подальшому його використання свідчить про те, що Позивач добровільно встановив відносини із країною громадянської приналежності.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 11 Закону № 3671-VI, статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом.

Тлумачення поняття «добровільне поновлення використання захисту країни громадянської належності» надано в Керівництві з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН (Женева, 1992) (далі - Керівництво), згідно п. 119 якого це положення про припинення передбачає три умови:

- добровільність: біженець має діяти добровільно;

- намір: біженець повинен мати намір вчинити дію з метою знову скористатися захистом своєї громадянської належності;

- поновлення: біженець має дійсно отримати такий захист.

Згідно п. 125 Керівництва в тих випадках, коли біженець відвідує країну свого проживання звичайного місце проживання, але не з національним паспортом, а наприклад, з проїзним документом, виданим країною його місця проживання, він розглядається деякими державами в якості особи, що відновила використання захисної країни свого попереднього звичайного місце проживання і такий, що втратив свій статус біженця у відповідності із теперішній станом про припинення. Але такі випадки слід розглядати із врахуванням індивідуальних обставин. Відвідування батьків похилого віку або хворих будуть мати іншу оцінку відносин біженця із країною свого походження звичайного місце проживання, аніж регулярні візити в цю країну, які здійснені для проведення відпустки або в цілях встановлення ділових відносин.

Згідно пунктів 121, 122 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців 1951 року, в тих випадках, коли біженець звертається до компетентних органів країни громадянської належності за отриманням національного паспорта або іншого документа і отримує його або коли паспорт продовжується, то це буде означати, за відсутності доказів зворотного, що він планує користуватися захистом країни своєї громадянської належності. Отримання дозволу на в'їзд або закордонного паспорта для виїзду, розцінюється як підстава для припинення статусу біженця).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріали справи не містять доказів побоювання Позивача за свою безпеку у країні належності. Отримання національного паспорту, безперешкодний в'їзд та виїзд з країни належності та відсутність інформації про вчинення відносно Позивача в період тривалого перебування в країні належності посягань на його безпеку свідчать про можливість користуватися захистом цієї країни. Небажання користуватись таким захистом з власної ініціативи Позивача не відповідає статусу біженця в розумінні чинного законодавства.

Принцип обґрунтованості рішення суб'єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Серед критеріїв /принципів/, які повинні застосовуватись суб'єктом владних повноважень при прийнятті ним рішень та вчиненні дій та якими керується адміністративний суд у разі оскарження таких рішень, дій, є, зокрема, критерій законності, відповідно до якого суб'єкт владних повноважень зобовґязаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним, а рішення суб'єкта владних повноважень має прийматися обгрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість та законність прийняття Відповідачем рішення від 10.01.17р. №20-17 про втрату статусу біженця особою без громадянства ОСОБА_4.

Доводи Апелянта про те, що ним було здано у добровільному порядку паспорт громадянина Азербайджану жодними доказами суду не підтверджені.

Вищевикладеним спростовуються доводи апеляційної скарги Позивача.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.03.18р. у справі №826/7848/17 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.03.18р. у справі №826/7848/17 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя Шелест С.Б.

Судді Карпушова О.В.

Мєзєнцев Є.І.

Повний текст постанови складений: 14.08.2018