Справа № 819/2181/17
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2018-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2018 рокуЛьвів№ 876/3769/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Онишкевича Т.В., Хобор Р.Б.,

за участю секретаря судового засідання Костюк Р.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Підволочиської селищної ради Тернопільської області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 березня 2018 року у справі № 819/2181/17 за адміністративним позовом Підволочиської селищної ради Тернопільської області до Управління державного архітектурно - будівельної інспекції у Тернопільській області , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_1, приватне мале підприємство "Танзаніт", мале колективне підприємство "Будсервіс" про визнання протиправною бездіяльність та скасування реєстрації,-

суддя в 1-й інстанції - Мандзій О.П.,

час ухвалення рішення - 16.03.2018 року, 13:06 год,

місце ухвалення рішення - м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення - 21.03.2018 року,

В С Т А Н О В И В :

Підволочиська селищна рада Тернопільської області (далі - позивач) звернулась до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Тернопільській області (далі - відповідач, Управління), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1, приватне мале підприємство "Танзаніт", мале колективне підприємство "Будсервіс", в якому просить визнати протиправною бездіяльність Управління, яка виявилась у виявилась у відсутності належного реагування на встановлені Львівським апеляційним адміністративним судом в ухвалі від 14.04.2016 року у справі № 819/1653/15 факти внесення ОСОБА_1 недостовірної інформації до декларації про початок виконання будівельних робіт на об'єкт "Реконструкція магазину з добудовою даху" по АДРЕСА_1, зареєстрованої в Управлінні 18.02.2015 року №ТП 62, та скасувати реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об'єкта "Реконструкція магазину з добудовою даху" по АДРЕСА_1 від 08.06.2017 року №ТП 48, що подана замовником будівництва ОСОБА_1

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем 08.06.2017 року протиправно здійснено реєстрацію за №ТП 48 декларації про готовність до експлуатації об'єкта "Реконструкція магазину з добудовою даху" по АДРЕСА_1, оскільки замовником ОСОБА_1 зазначено недостовірні дані. Вказаний об'єкт нерухомості є самочинним будівництвом на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети. ОСОБА_1 неправомірно розпочав будівельні роботи з реконструкції магазину, хоча ним придбано було торговий павільйон без отримання відповідних дозвільних документів та виділення земельної ділянки. Разом з цим, факт порушення останнім чинного законодавства України у сфері містобудування також стверджується ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.04.2016 року у справі № П/876/9703/17 № 819/1653/15.

За таких обставин, позивач вважає бездіяльність Управління протиправною та реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об'єкта незаконною і такою, що підлягає скасуванню, що слугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 березня 2018 року у справі № 819/2181/17 у задоволенні позовної заяви відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржуване рішення винесено з порушенням норм процесуального права, неповністю досліджені обставини справи, просить зазначене рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт зазначає, що суд першої інстанцій прийшов до помилкового висновку про відсутність порушення прав позивача, адже здійснення ОСОБА_1 самочинного будівництва на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності територіальної громади, від імені якої позивач реалізує права її власника, безумовно порушує право власника земельної ділянки на володіння, користування та розпорядження нею.

Окрім того, відповідач зареєстрував декларацію про готовність до експлуатації самочинно збудованого об'єкту нерухомості на земельній ділянці без попереднього отримання відповідного речового права на забудову такої.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення скасувати та закрити провадження в справі з огляду на наступне.

Розглядаючи та вирішуючи справу по суті заявлених вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спір у даній справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно - правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно - правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, іншого суб'єкта при здійсненні ними публічно - правових управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже визначальними ознаками належності справи до адміністративної юрисдикції є наявність особливого суб'єктного складу - обов'язкова участь суб'єкта владних повноважень та здійснення ним у спірних правовідносинах публічно - правових управлінських функцій (владних повноважень). Тобто при вирішенні питання юрисдикційної належності справи необхідно з'ясувати, у зв'язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулась до суду.

Разом з цим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника цих відносин. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Так за правилами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. &?г;…&?к; фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ЦК у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Отже, рішення суб'єктів владних повноважень, до яких належать, зокрема, органи місцевого самоврядування, можуть бути підставами виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 16 ЦК до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої зазначеної статті).

Згідно з частиною першою статті 21 ЦК суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб'єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Ураховуючи наведені вище нормативні положення, не є публічно-правовим спір між суб'єктом владних повноважень та суб'єктом приватного права - фізичною особою чи юридичною особою, в якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку - це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Основним мотивом на обґрунтування допущення відповідачем протиправної бездіяльності та протиправності реєстрації декларації про готовність до експлуатації об'єкта нерухомості (магазину),є те, що у зв'язку з відсутністю документів на земельну ділянку магазин не мав бути прийнятий в експлуатацію після реконструкції, а тому така реєстрація підлягає скасуванню.

З наявних у матеріалах справи документів убачається, що ОСОБА_1 після реєстрації відповідачем Декларації набув право власності на реконструйований ним магазин, що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.07.2017 року. Запис про таке право внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі декларації про готовність об'єкта до експлуатації, серія та номер: ТП 48, виданої 08.06.2017 року.

Таким чином, у результаті та на підставі оскаржуваного рішення суб'єкта владних повноважень, яке, як зазначає позивач, прийнято внаслідок допущення Інспекцією протиправної бездіяльності, у третьої особи виникло речове право на магазин, тому цей спір стосується приватноправових відносин і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Отже, суд апеляційної інстанції, враховуючи суть спірних правовідносин та їх суб'єктний склад, дійшов висновку про закриття провадження у справі у зв'язку з тим, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Дослідивши обставини справи колегія суддів вважає, що спір у даній справі не є публічно - правовим, оскільки між сторонами виник спір про право цивільне, який має вирішуватись за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з вимогами частини першої статті 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 та частини першої статті 319 Кодексу адміністративного судочинства України оскаржуване рішення підлягає скасуванню, а провадження в адміністративний справі - закриттю.

Керуючись статтями 241, 308, 315, 319, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Підволочиської селищної ради Тернопільської області - задовольнити частково.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 березня 2018 року у справі № 819/2181/17 - скасувати та закрити провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 15.08.2018 року