Справа № 335/5010/18(2-а/335/209/2018)
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2018-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

08 серпня 2018 року справа № 335/5010/18(2-а/335/209/2018)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача: Шальєвої В.А.,

суддів: Білак С.В. Олефіренко Н.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Вознесенівського районного відділу м. Запоріжжя Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.07.2018 р. (суддя Шалагінова А.В.) в справі № 335/5010/18 за позовом громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1 (ОСОБА_1) до Вознесенівського відділу у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про скасування рішення про примусове повернення з України,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Королівства Марокко ОСОБА_1 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із адміністративним позовом до Вознесенівського районного відділу у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про скасування рішення № 5 від 11.04.2018 р. про примусове повернення з України. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 11.04.2018 р. відносно нього головним спеціалістом Вознесенівського районного відділу у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області Свєченовською К.А. складено протокол, на підставі якого 11.04.2018 р. начальником Вознесенівського РВ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області винесено постанову ПН МЗП 136928 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП, оскільки він з 17.02.2018 р. знаходиться на території України без документів на право проживання на території України, в місячний (30-денний) термін не покинув територію України після анулювання посвідки. До нього застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн. Копію зазначеної постанови позивач не отримував, а її копію було надано на адвокатський запит 17.04.2018 р. 11.04.2018 р. відповідачем прийнято рішення № 5 про його примусове повернення та заборону в подальшому в'їзду в Україну строком на три роки до 11.04.2021 р. Про винесене рішення позивачу стало відомо у судовому засіданні під час розгляду адміністративного позову про скасування постанови ПН МЗП 136928 про притягнення його до адміністративної відповідальності. В порушення ч. 3 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» позивач не отримував другий примірник оскаржуваного рішення. Крім того, зазначив, що прибув до України у 2015 р., вступив до Запорізького державного медичного університету, навчався на ІІ міжнародному медичному факультеті. Згідно з наказом ректора ЗДМУ № 15-с від 16.01.2018 його відраховано за академічну заборгованість, проте копію цього наказу він також не отримував, у зв'язку з чим йому не було відомо, що його посвідку на право тимчасового проживання в Україні скасовано, і що він має протягом 30-ти днів з часу її скасування залишити Україну.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.07.2018 р. позов задоволено, скасоване рішення Вознесенівського відділу у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області від 11 квітня 2018 р. № 5 про примусове повернення з України громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1 (ОСОБА_1).

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати судове рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування апеляційної скарги зазначається про неправильне тлумачення судом першої інстанції Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Так, позивач знаходився на території України як іноземець, який тимчасово перебуває на території України, прибув на територію України з метою навчання у Запорізькому державному медичному університеті, був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_1 терміном дії до 01.10.2015 р., який продовжено до 01.08.2021 р. На підставі листа Запорізького державного медичного університету № 12/820 від 18.01.2018 р. та наказу № 15-с від 16.01.2018 р. про відрахування позивача у зв'язку з невиконанням умов договору, УДМС України в Запорізькій області 18.01.2018 прийнято рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні позивачу, що відповідає приписам ст. ст. 4, 9 Закону № 3773-VІ, Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 р. № 150 (далі - Порядок № 150). Тобто, з моменту відрахування з вищого навчального закладу позивач втратив підстави законного перебування на території України, відповідно, оскільки органами міграційної служби прийнято рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання, тому позивач повинен був покинути територію України до 18.02.2018 р.

У зв'язку з тим, що своїми діями позивач грубо порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, 11.04.2018 р. Вознесенівським РВ УДМС України в Запорізькій області прийнято рішення № 5 про примусове повернення за межі України позивача та його зобов'язано покинути територію України у термін до 10.05.2018 р. із подальшою забороною в'їзду в Україну строком на 3 роки, оскільки жодних підстав для подальшого перебування позивач не має.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції не розрізняє постанову про накладення адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 203 КУпАП від рішення про примусове повернення з України, прийняте на підставі Закону України № 3773-VІ.

Також є безпідставним посилання суду першої інстанції про відсутність доказів належного повідомлення позивача про скасування посвідки на тимчасове проживання, оскільки вручити під розписку копію вказаного рішення не було можливим через те, що позивач з січня 2018 р. переховувався від органів міграційної служби.

На думку апелянта, є помилковим зазначення судом першої інстанції про відсутність належного обґрунтування необхідності застосування до позивача заборони подальшого в'їзду в Україну.

Порушення норм процесуального права полягає у не дослідженні належним чином судом першої інстанції доказів, що спричинило неправильне вирішення справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити у її задоволенні, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

Справа судом розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв'язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю. Про дату та місце розгляду справи учасники справи повідомлені.

Після призначення справи до апеляційного розгляду від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за обов'язковою участю відповідача.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземців або осіб без громадянства за межі території України встановлені статтею 288 КАС України, за змістом якої частин 2 та 4 якої адміністративні справи, визначені цією статтею, розглядаються судом за обов'язкової участі сторін у десятиденний строк з дня подання позовної заяви.

Суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку на апеляційне оскарження з повідомленням учасників справи.

Тобто, обов'язковою є участь сторін у розгляді справи в суді першої інстанції, а суд апеляційної інстанції повинен розглянути справи з повідомленням сторін.

Учасники справи належним чином повідомлені про дату та місце апеляційного розгляду справи.

Частиною 3 статті 296 КАС України, яка встановлює форму та зміст апеляційної скарги, визначено, що апеляційна скарга може містити клопотання особи про розгляд справи за її участі. За відсутності такого клопотання вважається, що особа не бажає брати участі у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі відповідачем не заявлено клопотання про розгляд справи за його участі, відповідно, вважається, що апелянт не бажає брати участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, у зв'язку з чим справа судом апеляційної інстанції призначена до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України.

За приписами ч. 2 ст. 311 КАС України якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Підстав для розгляду справи у судовому засіданні судом не встановлено. Позивачем у відзиві на апеляційну скаргу не зазначено про бажання взяти участь у судовому засіданні.

Враховуючи зазначене, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи за обов'язковою участю відповідача.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач громадянин Королівства Марокко ОСОБА_1 (ОСОБА_1) як іноземець, який тимчасово перебуває на території України, прибув на територію України з метою навчання у Запорізькому державному медичному університеті та був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_1 терміном дії до 01.10.2015 р. (термін дії посвідки було продовжено до 01.08.2018 р.).

Наказом ректора Запорізького державного медичного університету № 15-с від 16.01.2018 р. позивача відраховано з університету 16.01.2018 р. за невиконання умов договору про навчання.

11.04.2018 р. Вознесенівським РВ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області прийнято постанову про накладення адміністративного стягнення ПН МЗП 136928 відносно громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1 (ОСОБА_1) за ч. 1 ст. 203 КУпАП, оскільки він з 17.02.2018 р. знаходиться на території України без документів на право проживання на території України, в місячний 30-денний термін не покинув територію України після анулювання посвідки, та до нього застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн. Цю постанову позивач оскаржив до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя (справа № 335/4395/18, 2-а/335/195/2018). Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08.05.2018 р. позов ОСОБА_1 задоволено, внаслідок чого вищезазначену постанову скасовано. Судове рішення оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Рішенням про примусове повернення з України громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1 від 11.04.2018 р. вирішено примусово його повернути за межі України, зобов'язано покинути територію України у термін до 10.05.2018 р., заборонено позивачу подальший в'їзд в Україну строком на три роки до 11.04.2021 р. Рішення мотивовано анулюванням 18.01.2018 р. посвідки на тимчасове проживання позивача в Україні у зв'язку із відрахуванням позивача з місця навчання - Запорізького державного медичного університету.

Суд першої інстанції зазначив, що рішення про анулювання посвідки відповідачем суду не надано, а єдиним доказом даного факту виступає лист Запорізького державного медичного університету від 29.01.2018 р., яким позивача повідомлено про скасування посвідки із надсиланням копії відповідного рішення. Докази отримання позивачем згаданого рішення не надані.

Враховуючи відсутність доказів належного повідомлення позивача про скасування посвідки на тимчасове проживання, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність належної мотивації та передчасності прийняття відповідачем оспорюваного рішення. Крім того, суд вважав безпідставним встановлення у рішенні заборони позивачеві подальшого в'їзду на територію України у зв'язку з відсутністю законодавчо визначених підстав.

Суд вважає такий висновок обґрунтованим, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що громадянин Королівства Марокко ОСОБА_1 (ОСОБА_1) прибув на територію України з метою навчання у Запорізькому державному медичному університеті, документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_1 терміном дії до 01.10.2015 р., який продовжено до 01.08.2018 р.

Наказом ректора Запорізького державного медичного університету № 15-с від 16.01.2018 р. позивача відраховано з університету 16.01.2018 р. за невиконання умов договору про навчання. З наказом № 15-с про відрахування з вищого навчального закладу позивач ознайомлений після отримання його копії на адвокатський запит 26.03.2018 р.

11.04.2018 р. Вознесенівським районним відділом у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП, відповідно до якого з 17.02.2018 р. громадянин Королівства Марокко ОСОБА_1 проживав у м. Запоріжжя без документів на право проживання на території України, оскільки в місячний строк після скасування посвідки на проживання не покинув територію України.

Постановою від 11.04.2018 р. Вознесенівського РВ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області на громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП. За змістом постанови, склад правопорушення полягає у тому, що позивач з 17.02.2018 р. знаходиться на території України без документів на право проживання на території України в місячний (30-денний) термін не покинув територію України, після анулювання посвідки. Копія постанови отримана позивачем 11.04.2018 р.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08.05.2018 р. в справі № 335/4395/18, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17.07.2018 р., скасована постанова про накладення адміністративного стягнення ПН МЗП 136928 від 11 квітня 2018 року, складена начальником Вознесенівського районного відділу у м. Запоріжжя Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області Савіною Л.А., відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн. Судовими рішеннями, що набрали законної сили, встановлено, що позивач не знав про скасування посвідки на тимчасове проживання, тобто безпосередньо до складання протоколу був переконаний, що на законних підставах перебуває на території України, у зв'язку з чим суди дійшли висновку про відсутність в діях позивача об'єктивної сторони правопорушення - проживання без документів на право проживання в Україні.

11.04.2018 р. відповідачем прийнято рішення № 5 про примусове повернення з України громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1, яким вирішено примусово повернути позивача за межі України, зобов'язано покинути територію України у термін до 10.05.2018 р., заборонено позивачу подальший в'їзд в Україну строком на три роки - до 11.04.2021 р. Підставою прийняття рішення № 5 є анулювання 18.01.2018 р. посвідки на тимчасове проживання позивача в Україні у зв'язку із відрахуванням позивача з місця навчання - Запорізького державного медичного університету.

Відповідачем не надано до матеріалів справи рішення про анулювання посвідки на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_1.

Єдиним доказом анулювання посвідки на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_1 є лист Запорізького державного медичного університету від 29.01.2018 р., яким позивача повідомлено про скасування посвідки із надсиланням копії відповідного рішення. Докази отримання позивачем такого рішення відсутні.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 р. № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI), який також встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України, за приписами частини 13 статті 4 якої іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою навчання та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період навчання.

Відповідно до ч. ч. 3, 13 ст. 5 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах четвертій - п'ятнадцятій та вісімнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на тимчасове проживання; підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною тринадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства, дійсний поліс медичного страхування, документ, що підтверджує факт навчання в Україні, та зобов'язання навчального закладу повідомити центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, про відрахування з такого закладу.

Як встановлено п. 4 ч. 1 ст. 5№ Закону № 3773-VI, строк дії посвідки на тимчасове проживання для відповідних категорій іноземців та осіб без громадянства становить у випадку, визначеному частиною тринадцятою статті 4 цього Закону, - період навчання, який зазначається в документі, що підтверджує факт навчання в Україні.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону № 3773-VІ строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

За приписами частин 1-3 статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в'їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Тобто, підставою для прийняття рішення про примусове повернення є, зокрема, дії іноземців або осіб без громадянства, що порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Такими діями відповідач вважає анулювання посвідки на тимчасове проживання в Україні та незаконне перебування позивача на території України після анулювання посвідки.

На час прийняття спірного рішення чинним був Порядок

оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 р. № 251 (далі - Порядок № 251).

Відповідно до п. 18 Порядку № 251 посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України «Про імміграцію».

Згідно з п. 19 Порядку № 251 посвідка на тимчасове проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі:

1) отримання від органу Національної поліції, іншого органу виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів;

2) отримання вмотивованого клопотання приймаючої сторони про скасування посвідки (у тому числі в разі звільнення іноземця та особи без громадянства із займаної посади) або припинення діяльності приймаючої сторони - юридичної особи;

3) коли іноземця та особу без громадянства засуджено в Україні до позбавлення волі;

4) коли дії іноземця та особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров'ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні;

5) коли уповноваженим органом прийнято рішення про примусове повернення іноземця та особи без громадянства або їх примусове видворення за межі України;

6) інших випадках, передбачених законами.

Рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання приймається начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником протягом п'яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для скасування посвідки.

Пунктом 20 Порядку № 251 встановлено, що копія рішення про відмову у видачі посвідки або скасування посвідки на тимчасове проживання видається територіальним органом або підрозділом ДМС, який прийняв таке рішення, іноземцеві та особі без громадянства під розписку або надсилається рекомендованим листом таким особам і приймаючій стороні не пізніше ніж протягом п'яти днів з дня його прийняття.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання, повинна здати посвідку, зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України протягом місяця з дня отримання копії такого рішення. Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання на підставі підпункту 3 пункту 19 цього Порядку, повинна здати посвідку, зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України протягом місяця з дня звільнення від відбування покарання. При цьому відмітка про видачу посвідки в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, анулюється (вкладний талон вилучається). Посвідка, яку зазначені особи не здали, підлягає вилученню.

Тобто, скасування посвідки на тимчасове проживання можливо лише за рішенням начальника територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступника, яке приймається протягом п'яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для скасування посвідки.

Як зазначено вище, відповідачем як суб'єктом владних повноважень, який заперечує проти позову, в порушення ч. 2 ст. 77 КАС України не надано до матеріалів справи рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання позивача, а також доказів прийняття такого рішення.

Відсутність рішення начальника територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступника про скасування посвідки на тимчасове проживання позивача вказує на відсутність підстав для висновку, що позивачем вчинено дії, що порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Крім того, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08.05.2018 р. в справі № 335/4395/18, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17.07.2018 р., скасована постанова про накладення адміністративного стягнення ПН МЗП 136928 від 11 квітня 2018 року, складена начальником Вознесенівського районного відділу у м. Запоріжжя Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області Савіною Л.А., відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн. Судовими рішеннями, що набрали законної сили, встановлено, що позивач не знав про скасування посвідки на тимчасове проживання, тобто безпосередньо до складання протоколу був переконаний, що на законних підставах перебуває на території України, у зв'язку з чим суди дійшли висновку про відсутність в діях позивача об'єктивної сторони правопорушення - проживання без документів на право проживання в Україні.

Таким чином, вважається доведеним необізнаність позивача у факті скасування посвідки на тимчасове проживання, що також підтверджує, що позивачем не вчинено дій, що порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Стосовно висновку суду першої інстанції про безпідставність встановлення у спірному рішенні заборони позивачеві подальшого в'їзду на територію України, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону № 3773-VІ в'їзд в Україну іноземців, або осіб без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підробляла документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належить інший особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включають пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну; якщо така особа намагається здійснити в'їзд через контрольні пункти в'їзду-виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в'їзду-виїзду.

Судом першої інстанції обґрунтовано вказано на відсутність в спірному рішенні зазначення конкретної з перелічених вище підстав для заборони в'їзду позивачеві в Україну.

Таким чином, суд вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо протиправності оскаржуваного рішення.

Доводи апелянта спростовані приведеними вище висновками суду.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 288, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Вознесенського районного відділу м. Запоріжжя Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.07.2018 р. в справі № 335/5010/18 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.07.2018 р. в справі № 335/5010/18 за позовом громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1 (ОСОБА_1) до Вознесенівського відділ у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про скасування рішення про примусове повернення з України залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття 08.08.2018 р. та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08.08.2018 р.

Суддя-доповідач: В.А. Шальєва

Суддя: С.В. Білак

Суддя: Н.А. Олефіренко