Справа № 826/12007/16
Суддя: Безименна Н.В.
Дата ухвалення: 2018-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Кучми А.Ю. та Літвіної Н.М.

за участю секретаря судового засідання Цюпка Б.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АНІКА» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 квітня 2018 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АНІКА» до Міністерства юстиції Украни, Міністерства фінансів України, Державної регуляторної служби України, ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, громадська спілка «Підтримка діяльності Ради бізнс-омбудсмена», Рада бізнес-омбудсмена, Уповноважений з питань підприємництва при ДФС України, ТОВ «Американська торгівельна палата в Україні», Європейська бізнес-асоціація, Федерація роботодавців України, Торгово-промислова палата України, ВГО «Український союз промисловців і підприємців», партія «Блок Петра Порошенка «Солідарність», ВО «Батьківщина», Радикальна партія Олега Ляшка, Політична партія «УКРаїнське обєднання патріотів - УКРОП», Політична партія «Самопоміч», ВО «Свобода», Політична партія «Опозиційний блок» про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "АНІКА", звернувся в Окружний адміністративний суд міста Києва із позовом до Міністерства юстиції Украни, Міністерства фінансів України, Державної регуляторної служби України, ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області, в якому просив:

визнати незаконним та скасувати рішення державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 18.02.2016 вих. № 1157/10/10-13-11-02-10;

- визнати незаконним та скасувати рішення Державної регуляторної служби України про погодження проекту наказу Міністерства фінансів України від 28.01.2016 №21;

- визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства фінансів України від 28.01.2016 №21;

- визнати незаконним та скасувати рішення Міністерства юстиції України від 29.01.2016 про державну реєстрацію за 159/28289 наказу Міністерства фінансів України від 28.01.2016 №21;

- зобов'язати державне підприємство Редакція газети "Урядовий кур'єр" опублікувати у газеті "Урядовий кур'єр" резолютивну частину судового рішення про задоволення позовних вимог про визнання незаконним і скасування (втрату чинності) наказу Міністерства фінансів України від 28.01.2016 №21;

- зобов'язати державне підприємство "Українська правова інформація" опублікувати у журналі "Офіційний вісник України" резолютивну частину судового рішення про задоволення позовних вимог про визнання незаконним і скасування (втрату чинності) наказу Міністерства фінансів України від 28.01.2016 №21;

- зобов'язати державну податкову інспекцію у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області прийняти податкову декларацію з податку на додану вартість за звітній (податковий) період календарний місяць січень 2016 року з додатками та доповненнями до неї товариства з обмеженою відповідальністю "АНІКА" з введенням до інформаційних баз даних ДФС України відомостей з цих поданих позивачем податкової звітності та доповнення до податкової декларації від 17.02.2016.

Ухвалою від 05 лютого 2018 року провадження у справі №826/12007/16 в частині позовних вимог до державного підприємства редакції газети "Урядовий кур'єр", державного підприємства "Українська правова інформація" закрито.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про задоволення позову повністю, посилаючись на неправильне та неповне дослідження судом першої інстанції доказів і встановлення обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

10 липня 2018 року до Київського апеляційного адміністративного суду від Державної регуляторної служби України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому підтримує позицію суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, ТОВ "АНІКА" є юридичною особою як платник податків перебуває на обліку в Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області та зареєстровано як платник податку на додану вартість.

17 лютого 2016 року позивач подав до Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області податкову декларацію з податку на додану вартість за січень 2016 року з додатками 2- 5 та доповненням до цієї декларації.

Листом від 18 лютого 2016 № 1157/10/10-13-11-02-10 "Про відмову у прийнятті податкової звітності" відповідач повідомив про те, що податкова декларація з податку на додану вартість за січень 2016 року від 17.02.2016 вважається не визнаною як податкова звітність, у зв'язку з тим, що вона подана з порушенням вимог пункту 49.4 статті 49 Податкового кодексу України. Разом з цим, платнику податків було роз'яснено, що договір про визнання електронних документів з ТОВ "АНІКА" з ДПІ у Києво-Святошинському районі від 22.01.2016 року реєстраційний номер № є діючим, сертифікати дійсні до 10.01.2018 року. Відповідно до умов договору платник податків має можливість реєструвати податкові накладні та подавати податкову звітність засобами телекомунікаційного зв'язку.

Позивач, вважаючи, що наказом Міністерства фінансів України від 28.01.2016 №21 було затверджено форму звітності, яка унеможливлює декларування певних показників та подання декларації у письмовій формі, що, на думку позивача, призвело до втрати позивачем певних показників звітності (від'ємного значення з податку на додану вартість) та є таким, що порушує його права, звернувся із даним позовом в суд. Одночасно, вказував на протиправність рішень, якими було погоджено та зареєстровано оскаржуваний наказ.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний нормативно-правовий акт погоджено та зареєстровано відповідачами в межах наданих повноважень у відповідності та на виконання вимог закону.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції вірно виходив з наступного.

Частиною 2 ст. 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Платник податків зобов'язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів, подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів (п.п.16.1.2., п.п.16.1.3 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 46.1 ст. 46 ПК України податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Згідно п. 46.5 ст. 46 ПК України форма податкової декларації встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Положеннями Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" визначено, що Міністерство у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та Законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, які підписує Міністр.

Накази міністерства, видані в межах його повноважень, є обов'язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими державними адміністраціями, органами влади автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями всіх форм власності та підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України, а також включається до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та опубліковуються державною мовою в офіційних друкованих виданнях.

Накази міністерства, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Накази міністерства, які є нормативно-правовими актами і пройшли державну реєстрацію, набирають чинності з дня офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими актами, але не раніше дня офіційного опублікування.

Положенням про Міністерство фінансів України, затвердженим постановою Кабінетом Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 375, визначено, що Міністерство фінансів України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Мінфін є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову та бюджетну політику, державну політику у сфері організації та контролю за виготовленням цінних паперів, документів суворої звітності, бухгалтерського обліку, випуску і проведення лотерей, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю, казначейського обслуговування бюджетних коштів, запобігання і протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та забезпечує формування єдиної державної податкової, митної політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску, державної політики у сфері видобутку, виробництва, використання та зберігання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння, їх обігу та обліку.

Положенням про Державну фіскальну службу України (далі - ДФС України), затвердженим постановою Кабінетом Міністрів України від 21.05.2014 № 236 (далі - Положення), ДФС України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує держави податкову політику, державну політику у сфері державної митної справі державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, державну політику у сфері боротьби правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

Основними завданнями ДФС України є: реалізація державної податкової політики та політики у сфері державної митної справи, державної політики сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового митного законодавства, здійснення в межах повноважень, передбачені законом, контролю за надходженням до бюджетів та державних цільових фондів податків і зборів, митних та інших платежів, державної політики у сфері контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів, державної політики з адміністрування єдиного внеску, а такої боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань сплати єдиного внеску, державної політики у сфері контролю за своєчасністю здійснення розрахунків в іноземній валюті в установлений законом строї дотриманням порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), також за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, щ підлягають ліцензуванню відповідно до закону, торгових патентів та внесення на розгляд Міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення Формували державної податкової політики, державної політики у сфері державні митної справи, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями пі час застосування податкового, митного законодавства, здійснення контролю з надходженням до бюджетів та державних цільових фондів податків і зборів митних та інших платежів.

Крім того, ДФС України розробляє проекти законів України, акті Президента України та Кабінету Міністрів України, наказів Мінфіну з питань що належить до сфери діяльності ДФС, розробляє форми податкові декларацій (розрахунків), звітності та інших документів.

Відповідно до підпунктів 2, 3 пункту 11 Положення, Голова ДФС України вносить на розгляд Міністра фінансів пропозиції щодо забезпечені формування державної політики у відповідній сфері, розроблені ДФС проекти законів, актів Президента України та Кабінету Міністрів України, а така визначає позицію щодо проектів, розробниками яких є інші міністерств; вносить на розгляд Міністра фінансів проекти нормативно-правових акті Мінфіну з питань, що належать до компетенції ДФС.

При цьому, відповідно до вищенаведеного Положення Міністерство фінансів України забезпечує формування єдиної державної податкової політики.

Відповідно до статті 21 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" проекти регуляторних актів, які розробляються центральними органами виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими органами виконавчої влади, територіальними органами центральних органів виконавчої влади, підлягають погодженню із уповноваженим органом (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну регуляторну політику згідно ст. 18 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності").

Для погодження до уповноваженого органу разом з проектом регуляторного акта додаються аналіз регуляторного впливу цього проекту та копія оприлюдненого повідомлення про оприлюднення проекту з метою одержання її зауважень і пропозицій.

Уповноважений орган розглядає проект регуляторного акта та документи, що додаються до нього, і приймає рішення про погодження цього проекту або рішення про відмову в його погодженні. Якщо поданий на погодження проект регуляторного акта не оприлюднювався розробником цього проекту, уповноважений орган залишає цей проект без розгляду, про що повідомляє розробникові проекту в письмовій формі не пізніше наступного робочого дня з дня одержання відповідного проекту уповноваженим органом.

Статтею 30 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" визначено, що до повноважень уповноваженого органу щодо здійснення державної регуляторної політики належать, серед іншого, проведення аналізу проектів регуляторних актів, що подаються на погодження, та відповідних аналізів регуляторного впливу на відповідність вимогам статей 4, 5, 8 і 9 цього Закону та прийняття рішень про погодження цих проектів або про відмову в їх погодженні.

Відповідно до п.8 пункту 4 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228, Міністерство здійснює відповідно до законодавства державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, акти яких відповідно до законодавства підлягають державній реєстрації.

Указом Президента України від 03.10.1992 № 393/92 "Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади" та Положенням про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерства та інших органів виконавчої влади, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731 врегульовано процедуру державної реєстрації нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, які виступають суб'єктами нормотворення.

Відповідно до п. 3 Положення № 731, на державну реєстрацію подаються нормативно-правові акти, прийняті уповноваженими на це суб'єктами нормотворення у визначеній законодавством формі та за встановленою законодавством процедурою, що містять норми права, мають не персоніфікований характер і розраховані на неодноразове застосування, незалежно від строку їх дії (постійні чи обмежені певним часом) та характеру відомостей, що в них містяться.

Згідно з п. 17 Положення № 731 рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта може бути скасовано у зв'язку з:

а) виявленням обставин, що не були відомі органу державної реєстрації під реєстрації нормативно-правового акта;

б) набрання законної сили судовим рішенням про визнання нормативно-правового акта незаконним чи таким, що не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили, повністю або в окремій його частині;

в) одержанням повідомлення від Держпідприємництва про виявлення будь-якої обставини, визначеної у частині першій статті 25 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" або повідомлення Держпідприємництва про зупинення дії регуляторного акта чи окремих його положень відповідно до частини восьмої статті 28 зазначеного Закону;

в-1)одержанням висновку Мін'юсту, Головного управління Мін'юсту в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах Києві та Севастополі, міськрайонних (у разі утворення) управлінь юстиції про невідповідність нормативно-правового акта Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини;

г) виявленням порушень або недотримання вимоги пункту 16 цього Положення органом, що видав нормативно-правовий акт. Відповідно до пункту 16 Положення № 731, у разі внесення змін, доповнень або визнання таким, що втратив чинність акта законодавства, відповідно до якого прийнято нормативно-правовий акт, орган, що видав цей нормативно-правовий акт, зобов'язаний у місячний термін внести до нього відповідні зміни, доповнення або визнати його таким, що втратив чинність. Зміни і доповнення, внесені до нормативно-правового акта, а також рішення про втрату нормативно-правовим актом чинності, підлягають державній реєстрації в порядку, встановленому цим Положенням.

Підставами для скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта можуть бути інші обставини, що виникли після державної реєстрації нормативно-правового акта.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що13.01.2016 Державна фіскальна служба листом № 25/5/99-99-19-03-01-16 надіслала до Державної регуляторної служби України на погодження проект наказу Міністерство фінансів України "Про затвердження форм та Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість" до якого було додано аналіз впливу проекту регуляторного акту та повідомлення про оприлюднення вказаного проекту.

За наслідками розгляду проекту наказу Державна регуляторна служба України рішенням від 21.01.2016 № 32 погодила зазначений проект.

Наказом Міністерства фінансів України від 28.01.2016 №21 "Про затвердження форм та Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість" було, відповідно до пункту 201.15 статті 201 розділу V Податкового кодексу України та Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 375, затверджено форму податкової декларації з податку на додану вартість; форму уточнюючого розрахунку податкових зобов'язань з податку на додану вартість у зв'язку з виправленням самостійно виявлених помилок; форму розрахунку податкових зобов'язань, нарахованих отримувачем послуг, не зареєстрованим як платник податку на додану вартість, які постачаються нерезидентами, у тому числі їх постійними представництвами, не зареєстрованими платниками податків, на митній території України.

За наслідками проведеної Міністерством юстиції України правової експертизи було встановлено, що наказ Міністерства фінансів України від 28.01.2016 №21відповідає вимогами законодавства та підлягає державній реєстрації.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 29.01.2016 № 257/5 наказ Міністерства фінансів України від 28.01.2016 №21 було зареєстровано та занесено до Державного реєстру нормативно-правових актів.

Отже, проект оскаржуваного акту розроблявся у відповідності до наданих повноважень, з метою одержання зауважень і пропозицій був офіційно оприлюднений зміст проект акту, текст самого проекту, та аналіз регуляторного впливу шляхом розміщення на офіційному веб-сайті розробника проекту та пройшов відповідні погодження та згідно вимог чинного законодавства був зареєстрований занесений до Державного реєстру нормативно-правових актів.

Відтак, оскаржуваний нормативно-правовий акт погоджено, прийнято та зареєстровано відповідачами в межах своєї компетенції з дотриманням визначеної законодавством процедури.

Щодо позовних вимог про визнати незаконним та скасувати рішення державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 18.02.2016 вих. № 1157/10/10-13-11-02-10 та зобов'язати державну податкову інспекцію у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області прийняти податкову декларацію з податку на додану вартість за звітній (податковий) період календарний місяць січень 2016 року з додатками та доповненнями до неї товариства з обмеженою відповідальністю "АНІКА" з введенням до інформаційних баз даних ДФС України відомостей з цих поданих позивачем податкової звітності та доповнення до податкової декларації від 17.02.2016, колегія суддів зазначає про наступне.

Відповідно до п. 48.1-48.3 ст. 48 ПК України податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями пункту 46.5 статті 46 цього Кодексу та чинному на час її подання.

Відповідно до положень п.49.1 ст.49 Податкового кодексу України податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

Платник податків зобов'язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період, в якому виникають об'єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є (п. 49.2 ст.49 ПК України).

Згідно з п. 49.8. ПК України, прийняття податкової декларації є обов'язком контролюючого органу.

Пунктом 49.9 ст. 49 ПК України встановлено, що за умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа органу державної податкової служби, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання органом державної податкової служби. За умови дотримання вимог, встановлених статтями 48 і 49 цього Кодексу, податкова декларація, надана платником, також вважається прийнятою.

За умови дотримання вимог, встановлених статтями 48 і 49 цього Кодексу податкова декларація, надана платником, також вважається прийнятою, зокрема, у разі , якщо контролюючий орган із дотриманням вимог пункту 49.11 цієї статті не надає платнику податків повідомлення про відмову у прийнятті податкової декларації або у випадках, визначених цим пунктом, не надсилає його платнику податків у встановлений цією статтею строк.

У разі подання платником податків до контролюючого органу податкової декларації, заповненої з порушенням вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу, такий контролюючий орган зобов'язаний надати такому платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови у разі отримання такої податкової декларації, надісланої поштою або засобами електронного зв'язку, - протягом п'яти робочих днів з дня її отримання (пп. 49.11.1 п. 49.11 ст. 49 ПК України).

Згідно ж приписів п. 49.10 ст. 49 ПК України, відмова посадової особи контролюючого органу прийняти податкову декларацію з будь-яких причин, не визначених цією статтею, у тому числі висунення будь-яких не визначених цією статтею передумов щодо такого прийняття (включаючи зміну показників такої податкової декларації, зменшення або скасування від'ємного значення об'єктів оподаткування, сум бюджетних відшкодувань, незаконного збільшення податкових зобов'язань тощо) забороняється.

Відповідно до пунктів 49.13 та 49.14 статті 49 Податкового кодексу України у разі, якщо в установленому законодавством порядку буде встановлено факт неправомірної відмови контролюючим органом (посадовою особою) у прийнятті податкової декларації, остання вважається прийнятою у день її фактичного отримання контролюючим органом.

Наразі, відповідно до п. 49.3. ПК України, податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів:

а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою;

б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення;

в) засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

З 1 січня 2015 року набув чинності Закон України від 28.12.2014 № 71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким пункт 49.4 ПКУ доповнено абзацом другим відповідно до якого податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі до контролюючого органу всіма платниками цього податку з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Колегія суддів звертає увагу, що п. 49.4 ст. 49 ПК України щодо обов'язку подання податкової звітності з податку на додану вартість в електронній формі є спеціальним по відношенню до п. 49.3 ст. 49 ПК України, яким врегульовано способи подання іншої податкової звітності.

При цьому, платник податків має право подавати податкову звітність у спосіб, визначений підпунктами "а" і "б" пункту 49.3 цієї статті лише у разі припинення договору про визнання електронних документів з підстав, визначених законом, до складення нового договору.

Отже, обов'язок зареєструвати податкову декларацією платника податку виникає у контролюючого органу за умови дотримання таким платником податку вимог ст. 49 ПК України, якою, зокрема, визначено, що податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі до контролюючого органу всіма платниками цього податку з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що позивач подав до контролюючого органу податкову декларацію з податку на додану вартість за січень 2016 року в паперовій формі.

При цьому, на момент подання декларації договір про визнання електронних документів, укладений з ТОВ "АНІКА" не був розірваний у встановлений законом порядок та продовжував свою дію.

Отже, позивачем не дотримано положень ст. 49 ПК України щодо обов'язку подання податкової звітності з податку на додану вартість тільки в електронній формі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відповідач при прийнятті рішення про відмову у визнанні декларації з податку на додану вартість за січень 2016 року діяв правомірно та у межах повноважень.

Апелянт обґрунтовує правомірність подання ним податкової декларації з податку на додану вартість у паперовому вигляді тим, що її електронна форма не дає можливості відобразити необхідну та об'єктивну інформацію про платника податків.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до положень ст.46 ПК України, якщо платник податків вважає, що форма податкової декларації, визначена центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, збільшує або зменшує його податкові зобов'язання, всупереч нормам цього Кодексу з такого податку чи збору, він має право зазначити цей факт у спеціально відведеному місці в податковій декларації.

У разі необхідності платник податків може подати разом з такою податковою декларацією доповнення до такої декларації, які складені за довільною формою, що вважатиметься невід'ємною частиною податкової декларації. Таке доповнення подається з поясненням мотивів його подання. Платник податків, який подає звітність в електронній формі, подає таке доповнення в електронній формі.

Щодо доводів апеляційної скарги, зокрема, про спотворення судом першої інстанції дати ухвалення судового рішення, приховання прізвища та ініціалів суддів та секретаря судового засідання, спотворення найменування ДПІ, спотворення вимог позивача, приховання прізвищ представників учасників справи, приховання стислої позиції, заяв та клопотань позивача, обставин та доказів, то колегія суддів вважає їх безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи та, безпосередньо, рішенням суду.

Також, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що спростовуються мотивувальною частиною оскаржуваного рішення суду доводи апелянта про приховання судом першої оцінки кожного аргументу, наведеного учасниками справи, не наведення висновку щодо не порушення рішеннями ДПІ, ГУ ДФС та ДФС прав та інтересів позивача, відсутність у рішенні суду першої інстанції посилань на норми права про які зазначає позивач та мотиви їх незастосування.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що розділом 4 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставини кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю- змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України" зазначив, що за змістом пункту 1 статті 6 Конвенції суди зобов'язані обґрунтувати свої рішення, проте це не може сприйматись як вимога давати детальну відповідь на кожен довод. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру ухвалюваного рішення.

При цьому, в пункті 42 рішення "Бендерський проти України" від 15.11.2007 Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи.

В той же час, мотивувальна частина рішення суду першої інстанції містить достатнє мотивування щодо відхилення доводів позивача на підтвердження позовних вимог та посилання на норми права, які застосовано судом.

Доводи апелянта про те, що рішення суду постановлено несвоєчасно, що суд самоусунувся від здійснення судового контролю, порушив принцип верховенства права, неправомірно вимагав сплати судового збору у збільшеному розмірі є необґрунтованими та за своїм змістом є припущеннями.

За таких підстав, колегія суддів приходить до переконання, що висновки суду першої інстанції є обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновки суду першої інстанції.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з дотриманням норм матеріального та процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в справі, підтверджених доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то колегія суддів апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст.243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АНІКА» - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 09 серпня 2018 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді А.Ю.Кучма

Н.М.Літвіна