Справа № 812/1231/18
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2018-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2018 року справа №812/1231/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Геращенка І.В., суддів Арабей Т.Г., Сухарька ҐМ.Г., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 червня 2018 року у справі № 812/1231/18 (головуючий І інстанції Басова Н.М., повний текст складено 15 червня 2018 року в місті Сєвєродонецьку Луганської області) за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради про визнання дій неправомірними та зобовязати вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

27 квітня 2018 року ОСОБА_1 (далі позивач, заявник) звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з уточненою під час судового розгляду позовною заявою до Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради (далі відповідач, управління) про визнання дій по припиненню виплати компенсації 50% вартості продуктів харчування за медичними нормами неправомірними; стягнення заборгованості по виплаті компенсації на продукти харчування, а також компенсації за втрату частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати за Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком компенсації по постанові Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2011 року № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» за період, починаючи з 01 грудня 2017 року по 12 квітня 2018року; притягнення службових осіб до адміністративної відповідальності за зловживання службовим становищем; стягнення з 1000,00 грн. за відшкодування моральної шкоди. Крім того, просив розглянути вимоги пункту 1 статті 4, пункту 1 статті 5, пунктів 1, 3 статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» на відповідність вимогам статей 3, 8, 9, 22, 24, 33, 41, 46, 64, 92 ОСОБА_2 України (а.с. 3-12).

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 12 червня 2018 року закрито провадження по справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради про притягнення службових осіб Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради до адміністративної відповідальності за зловживання службовим становищем та про розгляд пункту 1 статті 4, пункту 1 статті 5, пунктів 1, 3 статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» на відповідність вимогам статей 3, 8, 9, 22, 24, 33, 41, 46, 64, 92 ОСОБА_2 України (а.с. 68-69).

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 12 червня 2018 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради щодо припинення виплати компенсації 50 відсотків вартості продуктів харчування за медичними нормами з листопада 2017 року. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 70-74).

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, зобовязавши відповідача сплатити борг компенсації вартості продуктів харчування за один (жовтень) місяць 2017 року в розмірі 422,60 грн., з нарахуванням суми компенсації за втрату частини доходу у звязку з порушенням строку її виплати з 01 жовтня 2017 року до дати зарахування суми на картковий рахунок Ощадбанку. Крім того, послався на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Сторони в судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, просили справу розглядати у їх відсутність.

Відповідно до приписів статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Згідно вимог частин 1, 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи, вивчив доводи апеляційної скарги та наданого відзиву на апеляційну скаргу, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є особою 1 категорії, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що підтверджується копією посвідчення серії А № 121845с від 10 липня 2009 року (а.с. 13-15).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи позивач є інвалідом ІІ групи, що підтверджується посвідченням серії ААБ № 020106 від 01 березня 2010 року та пенсіонером по інвалідності ІІ групи внаслідок аварії на ЧАЕС (а.с. 14, 15).

Згідно довідок № 924021276 від 27 квітня 2016 року та № 21276 від 12 жовтня 2017 року позивач є внутрішньо-переміщеною особою та зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_2, проте фактичне місце перебування: Луганська область, місто Привілля, вулиця Донецька, будинок 38, який з 16 травня 2016 року отримує соціальні виплати в УПСЗН Лисичанської МР (а.с. 14).

22 січня 2018 року позивач звернувся до управління з заявою про неотримання ним компенсації вартості продуктів харчування за грудень 2017 року та січень 2018 року, як підставу зазначив рішення комісії від 27 листопада 2017 року. Також зазначив, що 18 листопада 2017 року був відсутній за місцем перебування, у звязку із перебуванням у справах. Просив відновити всі пільги, оскільки ідентифікацію (а.с. 15).

29 січня 2018 року відповідачем надана відповідь, в якій зазначено, що Кабінетом Міністрів України від 08 червня 2016 року прийнято постанову № 365, яка затвердила два Порядки, а саме Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування. Відповідно до підпункту 2 пункту 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування соціальні виплати припиняються у разі встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сімї. Представниками УПСЗН Лисичанської МР 18 жовтня 2017 року за № 4862 складено Акт про відсутність за фактичною адресою проживання позивача та приймаючи до уваги проходження останнім 19 жовтня 2017 року фізичної ідентифікації, на засіданні 23 жовтня 2017 року прийнято рішення про здійснення повторної перевірки. При повторному відвідуванні 06 листопада 2017 року фактичного проживання позивача був складний Акт обстеження матеріально-побутових умов сімї, в якому повторно вказано про відсутність позивача за зазначеною адресою. Приймаючи до уваги проходження 08 листопада 2017 року ідентифікації ОСОБА_1 Комісією прийнято рішення про припинення виплати компенсації витрат на продукти харчування потерпілим внаслідок ЧК 1 категорії. Позивачу розяснено, що відновлення компенсації витрат на продукти харчування потерпілим внаслідок ЧК 1 категорії буде подано на розгляд Комісії після здійснення перевірки достовірності зазначеної в заяві інформації про фактичне проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що буде складено Акт обстеження матеріально-побутових умов сімї (а.с. 17).

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи 02 квітня 2018 року позивач звернувся до управління з заявою, про надання достовірних відомостей про зупинення окремих виплат для 1 категорії громадян, які постраждали внаслідок аварії на ЧАЕС та просив отримати виплати до 5 травня (а.с. 16).

19 квітня 2018 року відповідачем надана відповідь, в якій, зокрема, зазначено, що на звернення від 22 січня 2018 року неодноразово була проведене перевірка фактичного місця проживання/перебування ОСОБА_1 та рішенням від 26 лютого 2018 року були призначені компенсаційні виплати за період з грудня 2017 року по березень 2018 року включно, та перераховані кошти на поточний рахунок в АТ «Ощадбанк». Щодо отримання разової грошової допомоги до 5 травня, відповідач повідомив, що виплати будуть проведені після здійснення перевірки за місцем фактичного проживання та розгляду питання Комісії (а.с. 18).

Не погодившись з такими діями та прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про стягнення заборгованості по виплаті компенсації на продукти харчування за жовтень 2017 року не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до довідки УПСЗН Лисичанської МР від 12 червня 2018 року № 3087 компенсація виплачена позивачу у листопаді 2017 року. Крім того, судом зазначено, що позивач набуває права звернення до суду з вимогами про стягнення компенсації за Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» лише після отримання відмови відповідача у виплаті йому компенсації. Більш того, позивачем не надано доказів, що останній звернувся з вимогою до відповідача про виплату компенсації втрати частини грошових доходів, у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, а останній відмовив йому в цьому (а.с. 60).

Суд погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до преамбули Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» цей Закон визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Статтею 1 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», визначено, що закон спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв'язання пов'язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території; громадян, які постраждали внаслідок інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та розв'язання пов'язаних з цим проблем медичного і соціального характеру.

Згідно статті 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», особам, віднесеним до категорії 1 (пункт 1 статті 14), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги, як: - забезпечення продуктами харчування за медичними нормами з обов'язковим прикріпленням до відповідних магазинів за місцем проживання. Зазначеним особам компенсується 50 процентів вартості продуктів харчування за медичними нормами, встановлюваними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Положеннями вказаного Закону визначенні основні засади щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я, оскільки, відповідно до частини першої статті 50 ОСОБА_2 України, кожен має право на безпечне для життя і здоров'я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

Судом встановлено, що відповідач, припиняючи виплату компенсації 50 відсотків вартості продуктів харчування за медичними нормами позивачу з листопада 2017 року діяв не на підставі, що передбачені ОСОБА_2 та законами України, а тому його дії є протиправними.

Тобто, належним способом захисту порушених прав, свобод та інтересів позивача у даному випадку є відновлення цих виплат.

Однак, відповідач відновив виплати згідно рішення зазначеного у протоколі № 84-1 від 26 лютого 2018 року та вже у квітні 2018 року сплатив компенсацію вартості продуктів харчування за медичними нормами з грудня 2017 року по березень 2018 року, а у травні 2018 року сплатив за квітень 2018 року, що підтверджується довідкою від 12 червня 2018 року № 3087.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням УПСЗН Лисичанської МР № 705028 від 24 травня 2018 року позивачу призначено до виплати компенсацію на продукти харчування потерпілим внаслідок ЧК з 01 листопада 2017 року по 30 листопада 2017 року (а.с. 61).

Тобто, як правильно зазначено судом першої інстанції із цим погоджується суд апеляційної інстанції, на день розгляду справи судом по суті порушені права позивача повністю відновлені з боку відповідача.

Разом з тим, згідно довідки УПСЗН Лисичанської МР від 12 червня 2018 року №3087 компенсація позивачу була виплачена у листопаді 2017 року.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення заборгованості по виплаті компенсації на продукти харчування за жовтень 2017 року не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 8 ОСОБА_2 України, ОСОБА_2 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_2 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_2 України є нормами прямої дії.

Згідно частини 1 статті 9 ОСОБА_2 України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 24 ОСОБА_2 України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 46 ОСОБА_2 України громадянам гарантовано право на соціальний захист, що включає в себе право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 1 протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно до статті 64 ОСОБА_2 України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених ОСОБА_2 України.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 ОСОБА_2 України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту; засади регулювання шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства.

Отже, вимоги позивача щодо визнання протиправними дій відповідача щодо припинення виплати компенсації 50 відсотків вартості продуктів харчування за медичними нормами ОСОБА_1 з листопада 2017 року підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення компенсації за Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-III та Порядком компенсації по постанові Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2011 року № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» за період з грудня 2017 року по квітень 2018 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 46 Закону № 1058-IV, нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Так, за правилами статті 1 Закону № 2050-III, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 вищезазначеного Закону передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі пенсії.

Статтями 3, 4 Закону № 2050-III передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Вказані правилами Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» кореспондуються з положеннями Постанови Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001 року «Про проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати».

Зміст вищезазначених норм слід розуміти так, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, в тому числі пенсії, у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер, дія вищенаведених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії), і компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування, тобто, чи самим підприємством, установою чи організацією добровільно або на виконання судового рішення.

Таким чином, суд погоджує висновок суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині, оскільки позивач набуває права звернення до суду з такими вимогами лише після отримання відмови відповідача у виплаті йому компенсації.

Позивачем не надано суду доказу того, що він звернувся з вимогою до відповідача про виплату компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, а останній відмовив йому в цьому.

Отже, звернення позивача з цими позовними вимогами на думку суду є передчасними, що унеможливлює їх задоволення.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачі, як суб'єкти владних повноважень на яких покладено обов'язок щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення, не довели правомірність своїх дій та рішень в частині, що стосується припинення виплати компенсації 50 відсотків вартості продуктів харчування за медичними нормами позивачу з листопада 2017 року, а тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Згідно статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Враховуючи наведене, суд вважає, що рішення Луганського окружного адміністративного суду першої інстанції від 12 червня 2018 року відповідає вимогам статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги позивача судом не встановлено.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 23, 33, 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 червня 2018 року у справі № 812/1231/18 залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 червня 2018 року у справі № 812/1231/18 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради про визнання дій неправомірними та зобовязати вчинити певні дії залишити без змін.

Повний текст постанови виготовлено 08 серпня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Геращенко

Судді Т.Г.Арабей

ОСОБА_3