Справа № 826/3993/17
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2018-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

10 серпня 2018 року справа №826/3993/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Яцюти М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомДочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" (далі по тексту - позивач, ДП ДГЗІФ "Укрінмаш")
доГоловного управління Держпраці у Київській області (далі по тексту - відповідач, ГУ Держпраці у Київській області)
про1) визнання протиправним та скасування припису ГУ Держпраці у Київській області від 17 лютого 2017 року №26-202/146-104; 2) визнання протиправною та скасування постанови ГУ Держпраці у Київській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 06 березня 2017 року №112
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва посилаючись на те, що відповідачем при проведенні планової перевірки позивача щодо додержання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне страхування, в порушення норм чинного законодавства України, винесено відповідний припис та постанову про накладення штрафу.

Відповідач в письмових заперечення проти адміністративного позову вказав, що оскаржувані припис та постанова винесені відповідачем із додержанням вимог чинного законодавства України, зазначаючи при цьому, що відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституціє та законодавством України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 квітня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/3993/17, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Зобов'язано відповідача надати суду належним чином засвідчені копії оскаржуваних постанов та припису, та всі докази, що стали підставою для їх прийняття.

В судовому засіданні 28 вересня 2017 року позивач позовні вимоги підтримав, відповідач проти адміністративного позову заперечив, у зв'язку з чим, на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов'язки та відповідальність суб'єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб'єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища; заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.

Згідно частини четвертої статті 2 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) в сфері господарської діяльності" заходи контролю здійснюються органами Державної фіскальної служби (крім митного контролю на кордоні), державного нагляду за дотриманням вимог ядерної та радіаційної безпеки (крім здійснення державного нагляду за провадженням діяльності з джерелами іонізуючого випромінювання, діяльність з використання яких не підлягає ліцензуванню), державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), державного нагляду у сфері господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім діяльності з переказу коштів, фінансових послуг з ринку цінних паперів, похідних цінних паперів (деривативів) та ринку банківських послуг), державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації - з урахуванням особливостей, встановлених Повітряним кодексом України, нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання (Авіаційними правилами України), та міжнародними договорами у сфері цивільної авіації.

Відповідно до абзаців першого, третього частини першої статті 5 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) в сфері господарської діяльності планові заходи здійснюються відповідно до річних планів, що затверджуються органом державного нагляду (контролю) не пізніше 1 грудня року, що передує плановому. Внесення змін до річних планів здійснення заходів державного нагляду (контролю) не допускається, крім випадків зміни найменування суб'єкта господарювання та виправлення технічних помилок.

Плани здійснення заходів державного нагляду (контролю) на наступний плановий період повинні містити дати початку кожного планового заходу державного нагляду (контролю) та строки їх здійснення.

Згідно частин четвертої, п'ятої статті 5 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) в сфері господарської діяльності" органи державного нагляду (контролю) здійснюють планові заходи з державного нагляду (контролю) за умови письмового повідомлення суб'єкта господарювання про проведення планового заходу не пізніш як за десять днів до дня здійснення цього заходу.

Повідомлення повинно містити: дату початку та дату закінчення здійснення планового заходу; найменування юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи - підприємця, щодо діяльності яких здійснюється захід; найменування органу державного нагляду (контролю).

Повідомлення надсилається рекомендованим листом та/або за допомогою електронного поштового зв'язку або вручається особисто під розписку керівнику чи уповноваженій особі суб'єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу, фізичній особі - підприємцю або уповноваженій ним особі.

Суб'єкт господарювання має право не допускати посадову особу органу державного нагляду (контролю) до здійснення планового заходу в разі неодержання повідомлення про здійснення планового заходу.

Строк здійснення планового заходу не може перевищувати десяти робочих днів, а щодо суб'єктів мікро-, малого підприємництва - п'яти робочих днів.

Відповідно до пункту першого Положення Про Державну службу України з питань праці, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №96 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Відповідно до пунктів 1, 2 Положення про Державну інспекцію України з питань праці, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року №386/2011 (далі по тексту - Положення №386) Державна інспекція України з питань праці (Держпраці України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем'єр-міністра України - Міністра соціальної політики України.

Держпраці України входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням, на випадок безробіття в частині призначення нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Згідно з пункту 7 Положення про Державну інспекцію України з питань праці Держпраці України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Процедура проведення відповідачем перевірок встановлена Порядком проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів, затвердженим наказом Міністерства соціальної політики України від 02 липня 2012 року №390.

Відповідно до пункту 7 Порядку проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів за результатами перевірки складається акт перевірки. У разі виявлення порушень законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування вносяться приписи про усунення виявлених порушень, вживаються заходи щодо притягнення до відповідальності винних осіб згідно із вимогами чинного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що в період з 06 лютого 2017 року по 17 лютого 2017 року відповідачем проведено планову перевірку позивача щодо додержання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне страхування, за результатами якої складено відповідний акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне страхування від 17 лютого 2017 року №26-202/146 (далі по тексту - акт перевірки).

На підставі вищезазначеного акта перевірки 17 лютого 2017 року відповідачем винесено припис №26-202/146-104, яким встановлено, що позивачем:

1) у порушення вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів" не виконується норматив робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів;

2) у порушення вимог частини другої статті 10 Закону України "Про оплату праці" не забезпечується достовірний облік виконуваної працівником роботи;

3) у порушення вимог статті 148 Кодексу Законів про працю України дисциплінарне стягнення адміністрацією позивача застосовується пізніше одного місяця з дня виявлення проступку;

4) у порушення вимог статті 76 Кодексу Законів про працю України та пункту 13 статті 6 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист" порушується право працівників на отримання щорічної додаткової відпустки без збереження заробітної плати терміном до 14 календарних днів;

5) у порушення вимог статті 169 Кодексу Законів про працю України попередні (при прийнятті на роботу) та періодичні (протягом трудової діяльності) медичні огляди працівників не організовані за кошти власника або уповноваженого ним органу;

та приписано:

1) забезпечити виконання вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні";

2) дотримуватись виконання вимог частини другої статті 30 Закону України "Про оплату праці";

3) дотримуватись виконання вимог статті 148 Кодексу Законів про працю України;

4) дотримуватись вимог статті 76 Кодексу Законів про працю України та пункту 13 статті 6 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист";

5) забезпечити виконання вимог статті 169 Кодексу Законів про працю України.

На підставі акта перевірки 06 березня 2017 року відповідачем винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №112, відповідно до якої на позивача накладено штраф у розмірі 3200,00 гривень .

Згідно частин першої та другої статті 265 Кодексу законів про працю України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення; порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення; недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення; недотримання встановлених законом гарантій та пільг працівникам, які залучаються до виконання обов'язків, передбачених Законами України "Про військовий обов'язок і військову службу", "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення; недопущення до проведення перевірки з питань додержання законодавства про працю, створення перешкод у її проведенні - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення; вчинення дій, передбачених абзацом шостим цієї частини, при проведенні перевірки з питань виявлення порушень, зазначених в абзаці другому цієї частини, - у стократному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення; порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.

Враховуючи вищезазначене, в межах спірних правовідносин необхідно встановити факт порушення позивачем вимог трудового законодавства, встановлених під час перевірки.

Стосовно висновків відповідача про порушення позивачем вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів", а саме, не виконання нормативів робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме, акта перевірки, згідно наданого позивачем звіту з праці за січень-грудень 2016 року середньооблікова кількість штатних працівників, осіб (у цілих числах) за період з початку року на підприємстві позивача складає 146 штатних працівників.

Відповідно до частин першої-другої статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для підприємств, установ, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Таким чином, позивач має бути забезпечено норматив в 6 робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

З наявного в матеріалах справи акта перевірки вбачається, що адміністрацією позивача надані документи, які підтверджують середньооблікову кількість працівників, яким встановлена інвалідність, а саме: за 2016 рік - 5 осіб.

Разом з тим, позивачем не заперечується факт недотримання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем допущено порушення вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів" в частині недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Будь-яких доказів на спростування вищезазначеного твердження матеріали справи не містять та позивачем суду не надано.

Стосовно висновків відповідача про порушення позивачем вимог частини другої статті 30 Закону України "Про оплату праці", а саме, не забезпечення достовірного обліку виконуваної працівником роботи, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України "Про оплату праці" роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Ведення табельного обліку робочого часу на підприємствах, в установах і організаціях регламентується наказом Держкомстату України від 05 грудня 2008 року №489 "Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці" (далі по тексту - Наказ №489).

Наказом №489 затверджена форма табеля (типова форма № П-5), в якій робляться відмітки про фактично відпрацьований час, відпрацьовані за місяць години, в т. ч. надурочні, вечірні, нічні години роботи та ін., а також інші відхилення від нормальних умов роботи.

Форма Табеля (типова форма № П-5), затверджена Наказом №489, носить рекомендаційний характер і складається із мінімальної кількості показників, необхідних для заповнення форм державних статистичних спостережень. Рекомендаційний характер полягає в тому, що за необхідності вона може бути доповнена іншими показниками, потрібними для обліку робочого часу на підприємстві. У разі потреби можна застосовувати й іншу форму Табеля, але при цьому обов'язковим є наявність первинного обліку показників щодо використання робочого часу, явок та неявок працівників, які визначено формами державних статистичних спостережень з праці.

Таким чином, облік виконуваної працівниками роботи, зокрема, фактично відпрацьованого часу, забезпечується веденням табельного обліку та має підтверджуватися відповідними відмітками в табелі обліку робочого часу (типова форма № П-5).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме, акта перевірки, відповідач, зазначаючи, що позивачем не забезпечується достовірний облік виконуваної роботи працівниками, посилається на те, що робочий час водіїв, відповідно до наданих табелів обліку використання робочого часу не відповідає робочим часам, що зазначені в подорожніх листах.

Відповідно до пункту 1.3. Інструкції про порядок застосування подорожнього листа службового легкового автомобіля та обліку транспортної роботи, затвердженої наказом Держкомстату України від 17 лютого 1998 року (Інструкція втратила чинність на підставі наказу Державної служби статистики України від 19 березня 2013 року №95) подорожній лист службового легкового автомобіля типової форми №3 є для перевізника підставою для обліку транспортної роботи та списання витраченого пального на загальний пробіг службових легкових автомобілів, а також для взаєморозрахунків між перевізником і замовником за надання транспортних послуг.

Таким чином, подорожній лист не є первинним документом обліку робочого часу.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що твердження відповідача про не забезпечення позивачем достовірного обліку виконуваної працівником роботи, не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду справи, не обґрунтовано належними доказами, з огляду на що безпідставним.

Доказів на спростування вищезазначеного твердження матеріали справи не містять та відповідачем суду не надано.

Стосовно висновків відповідача про порушення позивачем вимог статті 148 Кодексу Законів про працю України, а саме, застосування позивачем дисциплінарного стягнення пізніше одного місяця з дня виявлення проступку, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 148 Кодексу Законів про працю України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем в акті перевірки зазначено, що "відповідно до наказу від 16 березня 2016 року №1-Д, за результатами службового розслідування ОСОБА_1, начальнику відділу експертного контролю, оголошено догану за невиконання посадових обов'язків, покладених на нього трудовим договором; ОСОБА_2 та ОСОБА_3, головним спеціалістам відділу експертного контролю, оголошено суворе попередження за допущені технічні помилки при підготовці документів. При цьому, проступок за який ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 притягнуто до дисциплінарної відповідальності виявлено 05 лютого 2016 року. Даний факт підтверджується відповідними пояснювальними записками зазначених працівників датовані 05 лютого 2016 року."

Разом з тим, позивачем не заперечується факт застосування дисциплінарного стягнення пізніше одного місяця з дня виявлення проступку.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем допущено порушення вимог статті 148 Кодексу Законів про працю України в частині порушення строків застосування дисциплінарних стягнень.

Будь-яких доказів на спростування вищезазначеного твердження матеріали справи не містять та позивачем суду не надано.

Стосовно висновків відповідача про порушення позивачем вимог статті 76 Кодексу Законів про працю України та пункту 13 статті 6 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист", а саме, порушення прав працівників на отримання щорічної додаткової відпустки без збереження заробітної плати терміном до 14 календарних днів, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 76 Кодексу Законів про працю України щорічні додаткові відпустки надаються працівникам: 1) за роботу із шкідливими і важкими умовами праці; 2) за особливий характер праці; 3) в інших випадках, передбачених законодавством.

Тривалість щорічних додаткових відпусток, умови та порядок їх надання встановлюються нормативно-правовими актами України.

Так, відповідно до наявного в матеріалах справи акта перевірки вбачається, що "спеціаліст ОСОБА_5, який є ветераном військової служби, звернувся до Генерального директора ДП ДГЗІФ "УКРІНМАШ" ОСОБА_6 із заявою від 26 серпня 2016 року з проханням надати щорічну основну відпустку терміном 24 календарних дня та додаткову відпустку терміном 14 календарних днів без збереження заробітної плати відповідно до статусу ветерана військової служби з 01 вересня 2016 року, при звільненні.

Наказом про надання відпустки №375 від 01 вересня 2016 року відповідно до пункту 3.1.11 Колективного договору з 01 вересня 2016 року по 02 вересня 2016 року ОСОБА_5 надані 2 календарних дні щорічної додаткової відпустки, та з 03 вересня 2016 року по 21 вересня 2016 року надано 19 календарних днів щорічної основної відпустки (за період роботи з 01 грудня 2014 року по 21 вересня 2016 року). При цьому 14 календарних днів без збереження заробітної плати за заявою працівника не надані.".

"Начальник департаменту правового забезпечення ОСОБА_7 заявою від 28 липня 2016 року звернувся до Генерального директора ДП ДГЗІФ "УКРІНМАШ" ОСОБА_6 з проханням надати щорічну основну відпустку терміном 24 календарних дні, додаткові відпустки, відповідно до Колективного договору, з 02 серпня 2016 року з урахуванням статусу ветерана військової служби, та додаткову відпустку без збереження заробітної плати терміном 14 календарних днів.

Додаткова відпустка без збереження заробітної плати терміном 14 календарних днів ОСОБА_8 не надана. Відповідний наказ про надання відпустки на Підприємстві відсутній та при перевірці не надавався".

Згідно пункту 13 статті 6 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист" ветеранам військової служби надаються пільги, зокрема, використання чергової відпустки за місцем роботи у зручний для них час, а також отримання додаткової відпустки без збереження заробітної плати терміном до 14 календарних днів на рік.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України "Про відпустки" за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Відтак, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позивачем в порушення вимог пункту 13 статті 6 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист" порушено право працівників на отримання щорічної додаткової відпустки без збереження заробітної плати терміном до 14 календарних днів.

Стосовно висновків відповідача про порушення позивачем вимог статті 169 Кодексу Законів про працю України, а саме те, що попередні (при прийнятті на роботу) та періодичні (протягом трудової діяльності) медичні огляди працівників не організовані за кошти власника або уповноваженого ним органу, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 169 Кодексу Законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний за свої кошти організувати проведення попереднього (при прийнятті на роботу) і періодичних (протягом трудової діяльності) медичних оглядів працівників, зайнятих на важких роботах, роботах із шкідливими чи небезпечними умовами праці або таких, де є потреба у професійному доборі, а також щорічного обов'язкового медичного огляду осіб віком до 21 року.

Суд приймає до уваги доводи позивача про те, що між позивачем (замовником) та Комунальним некомерційним підприємством "Консультативно-діагностичний центр" (виконавцем), укладено договір про надання медичних послуг від 21 вересня 2016 року №76-132 (копія якого надана позивачем та міститься в матеріалах справи), відповідно до якого виконавець взяв на себе зобов'язання надавати позивачу медичні послуги шляхом проведення профілактичних медичних оглядів працівників позивача протягом строку дії договору.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про те, що висновки відповідача щодо порушення позивачем вимог статті 169 Кодексу Законів про працю України, а саме те, що попередні (при прийнятті на роботу) та періодичні (протягом трудової діяльності) медичні огляди працівників не організовані за кошти власника або уповноваженого ним органу, не підтверджені належними доказами, а отже є необґрунтованими та безпідставними.

Доказів на спростування вищезазначеного матеріали справи не містять на відповідачем суду не надано.

Враховуючи все вищезазначене, суд приходить до висновку, що в межах спірних правовідносин відповідачем доведено факт порушення позивачем вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів" в частині недотримання нормативів робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів; вимог статті 148 Кодексу Законів про працю України в частині застосування дисциплінарного стягнення пізніше одного місяця з дня виявлення проступку; вимог статті 76 Кодексу Законів про працю України та пункту 13 статті 6 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист" в частині порушення права працівників на отримання щорічної додаткової відпустки без збереження заробітної плати терміном до 14 календарних днів, а тому оскаржувана постанова в цій частині скасуванню не підлягає.

Поряд з цим, суд зазначає, що нормою частини другої статті 265 Кодексу Законів про працю України передбачено накладення штрафу на юридичну особу, яка використовує найману працю, у випадку встановлення факту порушення такою юридичною особою, інших вимог трудового законодавства, крім тих, що передбачені абзацами другим-сьомим цієї частини.

Суд приходить до висновку, що в розумінні частини другої статті 265 Кодексу Законів про працю України доведення відповідачем факту порушення позивачем вимог трудового законодавства є підставою для накладення штрафу у розмірі мінімальної заробітної плати незалежно від кількості таких порушень.

В частині позовних вимог про скасування припису від 17 лютого 2017 року №26-202/146-104 суд зазначає, що згідно з цим приписом позивача зобов'язано вжити заходів щодо забезпечення виконання вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів", дотримуватися виконання вимог частини другої статті 30 Закону України "Про оплату праці", статті 148 Кодексу Законів про працю України, статті 76 Кодексу Законів про працю України та пункту 13 статті 6 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист", забезпечення виконання вимог статті 169 Кодексу Законів про працю України.

Тому, з огляду на викладене вище, а також те, що відповідачем як суб'єктом владних повноважень не доведено порушення позивачем вимог частини другої статті 30 Закону України "Про оплату праці" та статті 169 Кодексу Законів про працю України, оскаржуваний припис підлягає скасуванню в частині вжиття заходів щодо виконання вимог частини другої статті 30 Закону України "Про оплату праці" та статті 169 Кодексу Законів про працю України, що є підставою для задоволення позову у цій частині.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність оскаржуваних постанови та припису в частині виконання вимог та накладення стягнень за порушення вимог частини другої статті 30 Закону України "Про оплату праці" та статті 169 Кодексу Законів про працю України, у відповідності до вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного налізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ДП ДГЗІФ "Укрінмаш" підлягає задоволенню частково.

Згідно частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Таким чином, на користь позивача належить стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Київській області.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати припис Головного управління Держпраці у Київській області від 17 лютого 2017 року №26-202/146-104 в частині вжиття заходів щодо виконання вимог частини другої статті 30 Закону України "Про оплату праці" та статті 169 Кодексу Законів про працю України.

3. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

4. Стягнути на користь Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 800,00 грн. (вісімсот гривень нуль копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Київській області.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Дочірнє підприємство Державна компанія "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 36; ідентифікаційний код 14281072)
Головне управління Держпраці у Київській області (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36; ідентифікаційний код 00022527)

Суддя В.А. Кузьменко