Справа № 826/14258/16
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2018-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 серпня 2018 року № 826/14258/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кармазіна О.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-
В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач, ФОП ОСОБА_1.) звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - відповідач, ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києва), в якому просила суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 18.04.2016 № 380-1305, прийняте ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві, яким позивачу збільшено суму податкового зобов'язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб у розмірі 217793,02 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначила, що є власником нежитлових приміщень № 1-8, 19, загальною площею 316 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_3, що підтверджується договором дарування нежилих приміщень від 31.07.2013, який зареєстровано в реєстрі за № 823..

Разом з тим, остання стверджує, що являється фізичною особою-підприємцем, основним видом діяльності якої є надання в оренду й експлуатацію власного нерухомого майна, та відповідно використовує зазначену земельну ділянку у власній підприємницькій діяльності.

При цьому, позивач зазначила, що перебуває на спрощеній системі оподаткування та є платником єдиного податку, які за пп. 297.1.4 п. 297.1 ст. 297 Податково кодексу України звільнені від обов'язку нарахування, сплати, та подання податкової звітності з податку на майно в частині земельного податку, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення є необґрунтованим, протиправним та підлягає скасуванню.

При цьому, у позові відсутні зауваження щодо власне арифметичних розрахунків та щодо застосування складових у формулі розрахунків.

Відповідач надіслав до суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що з моменту набуття права власності на нежилі приміщення (будівлю або споруду) у позивача виникає право (власності чи користування) на земельну ділянку, а з ним і обов'язок сплачувати земельний податок чи орендну плату, з огляду на що просив відмовити у задоволені позовних вимог, наголосивши, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню,

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва Качура І.А. від 15.09.2016 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду.

На підставі розпорядження про повторний автоматичний розподіл судових справ від 10.10.2017 № 6533 та відповідно до пункту 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу, справу повторно автоматично розподілено на суддю Окружного адміністративного суду м. Києва Кармазіна О.А.

Ухвалою судді Кармазіна О.А. від 18.10.2017 справу прийнято до провадження та призначено для розгляду по суті.

За результатами судового засідання 08.11.2017 на підставі ч. 4 ст. 122 КАС України ухвалено про продовження розгляду справи в письмовому провадженні.

Враховуючи те, що 15.12.2017 набрала чинності нова редакція КАС України, слід заначити, що відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України (в редакції з 15.12.2017) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Таким чином, справа розглядається з урахуванням положень пункту 10 ч. 1 ст. 4, ч. 5 ст. 250 КАС України.

Розглянувши подані матеріали, пояснення та заперечення сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

18.04.2016 відповідачем прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення, яким згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та відповідно до пункту 286.5 статті 286 розділу ХІІІ Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI (далі - ПК України) позивачу визначено податкове зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб у розмірі 217793,02 грн.

Зазначене податкове зобов'язання визначено позивачу як власнику нежилих приміщень № 1-8, 19, загальною площею 316 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_3,

Право приватної власності позивача на вказане нерухоме майно підтверджується наявними у матеріалах справи копією договору дарування нежилих приміщень від 31.07.2013, який зареєстровано в реєстрі за № 823.

Крім того, судом встановлено, що позивач є платником єдиного податку та видом господарської діяльності за КВЕД є, зокрема 08.20 «Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна», місцем провадження господарської діяльності визначено АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1, що підтверджується копією витягу з Реєстру платників єдиного податку від 08.07.2014 № 58.

З наявних у матеріалах справи доказів видно, що рішення, яким позивачу визначено податкове зобов'язання зі сплати земельного податку, останньою не оскаржувалося в адміністративному (досудовому) порядку, однак, з метою вирішення спору, який виник між контролюючим органом та позивачем з приводу сплати земельного податку, остання звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до підпункту 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу).

У розумінні підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень розділу ХIII ПК України.

Так, відповідно до підпунктів 269.1.1 та 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

В силу вимог підпункту 270.1.1 та 270.1.2 пункту 270.1 статті 270 ПК України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Таким чином, обов'язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

При цьому, для цілей оподаткування земельним податком особа повинна мати статус землевласника/землекористувача, набутого в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Положеннями ч.ч. 1 та 2. ст. 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Аналогічні положення закріплені в ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України.

Тобто, особа - власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Між тим, за приписами пункту 286.1 статті 286 ПК України, підставою для нарахування земельного податку, є дані державного земельного кадастру.

Згідно пункту 287.6 статті 287 ПК України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Аналіз наведених норм дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об'єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов'язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.

В розумінні зазначених норм, обов'язок зі сплати земельного податку для фізичної особи - власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правомочностей, як-от набуття нею статусу суб'єкта господарювання, діяльність якого пов'язана з використанням земельної ділянки або без такого.

Відповідно до пункту 291.3 статті 291 ПК України юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Згідно з пунктом 291.2 статті 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Пунктом 269.2 статті 269 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що особливості справляння податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 ПК України платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Таким чином, у значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто, з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку.

Надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що автоматично разом з майном наймачу передається й обов'язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване.

Отже, з аналізу наведених норм вбачається, що у разі надання в оренду будівель, споруд або їх частин за договором оренди, одночасно з правом найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) наймачеві надається право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться, а також яка прилягає до будівлі або споруди, тобто підприємницька діяльність наймодавців провадиться обов'язково за рахунок надання в оренду майна і земельної ділянки.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 02.11.2016 у справі № 826/13414/13-а, та в постанові Верховного Суду України від 24.11.2015 у справі № 826/14703/13-а.

У постанові від 12.06.2018 у справі № 826/18434/15 Верховний Суд зазначив, що можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена. Тобто, здійснення підприємницької діяльності позивачем без використання земельної ділянки в межах господарської діяльності не звільняє його від обов'язку сплати земельного податку.

Так, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між ФОП ОСОБА_1 (Орендодавець) та ПАТ «КБ «Приватбанк» (Орендар), укладено договір оренди від 01.04.2016 № 4, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове користування нерухоме майно, а саме: нежилі приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 184 кв. м..

Крім того, між ФОП ОСОБА_1 (Орендодавець) та ФОП ОСОБА_2 (Орендар) укладено договір оренди від 16.08.2016 № 6, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нерухоме майно, а саме: нежилі приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 27 кв. м.

На підтвердження виконання умов договору оренди від 16.08.2016 № 6 в матеріалах справи міститься копія акту прийому-передачі, інших доказів суду не надано.

Сіл зазначити, що виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, обов'язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 17.05.2018 (справа № П/811/1839/16).

Таким чином, системний аналіз вищенаведених норм права з урахуванням встановлених обставин справи, а також того, що позивачем не доведено факту використання саме земельної ділянки, на якій розміщене нежитлові приміщення № 1-8, 19, загальною площею 316 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_3, для провадження господарської діяльності, остання зобов'язана сплачувати земельний податок.

При цьому, безпідставними є доводи позивача про те, що вона звільнена від сплати земельного податку, у зв'язку з тим, що вона є суб'єктом господарювання та перебуває спрощеній системі оподаткування та використовує належні їй на праві власності земельні ділянки в господарській діяльності, оскільки, фактично, в її господарській діяльності використовуються належні приміщення (будівлі), а не земельна ділянка.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що визначене позивачу грошове зобов'язання із земельного податку на підставі податкового повідомлення-рішення ДПІ в Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві від 18.04.2016 № 380-1305, є правомірним, а позовні вимоги - необґрунтованими.

При цьому, як вже зазначалося, у позові відсутні зауваження щодо власне арифметичних розрахунків та щодо застосування складових у формулі розрахунків, а відтак, суд розглядає справу з урахуванням положень ч. 2 ст. 9 КАС України, відповідно до якої суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент прийняття даного рішення) розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача

Позивач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються її позовні вимоги, суду не надала.

Таким чином, враховуючи вищевикладене у сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки, як встановлено судом, оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, п. 2 ч. 3 ст. 205, ст. ст. 241 - 246, 250, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Фізичної особа-підприємець ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (01011, м. Київ, вул. Лєскова, 2; ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 18.04.2016 № 380-1305- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Суддя О.А. Кармазін