Справа № 826/12012/16
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2018-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

15 серпня 2018 року №826/12012/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до про Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 22.04.2016 №377-1305,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, у якому просить суд скасувати податкове повідомлення-рішення від 22.04.2016 №377-1305.

Позовні вимоги мотивовано тим, що на час прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, нарахування позивачеві земельного податку було неправомірним, оскільки у нього не виникло права власності або постійного користування земельною ділянкою, а отже він не є суб'єктом сплати земельного податку. Крім того, позивач наголосив, що розмір податкового зобов'язання, визначений податковим повідомленням-рішенням від 22.04.2016 №377-1305 не збігається з розрахунком, наведеним відповідачем у своєму листі від 14.06.2016 №4221/26-56-13-050-41, тобто є завищеним, що додатково свідчить про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Відповідач проти позову заперечував, вказавши, що з моменту набуття права власності на нежиле приміщення (будівлю або споруду) у набувача виникає право (власності чи користування) на земельну ділянку, а з ним і обов'язок сплачувати земельний податок чи орендну плату.

Позивач, в свою чергу, надав суду додаткові пояснення, в яких наголосив, що всупереч пункту 58.1 статті 58 Податкового кодексу України розрахунку податкового зобов'язання до оскаржуваного податкового повідомлення-рішення відповідачем додано не було, а розмір податкового зобов'язання, визначений податковим повідомленням-рішенням від 22.04.2016 №377-1305 не збігається з розрахунком, наведеним відповідачем у своєму листі від 14.06.2016 №4221/26-56-13-050-41, тобто є завищеним, до того ж, відповідач у своєму відзиві жодним чином не пояснив чому розмір грошового зобов'язання було завищено.

Адміністративну справу розглянуто в порядку письмового провадження згідно із приписами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пунктів 10 частини першої Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" № 2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі (літ. Е), загальною площею 9, 7 м2, що складає 1/100 частину майнового комплексу за адресою: АДРЕСА_1.

Державною податковою інспекцією у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві було прийнято податкове повідомлення-рішення від 22.04.2016 №377-1305, згідно з яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов'язання за платежем "земельний податок з фізичних осіб" у сумі 188 528. 94 грн.

Не погоджуючись з вказаним податковим повідомленням-рішенням, вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

У підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України закріплено, що земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (підпункт 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками податку (плати за землю) є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), та землекористувачі.

Відповідно до абзацу 1 пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України нарахування фізичним особам сум податку проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статті 58 цього Кодексу.

Статтею 270 Податкового кодексу України закріплено, що об'єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Положеннями підпунктів 271.1.1, 271.1.2 пункту 271.1 статті 271 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

У відповідності до положень пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

У разі надання в оренду земельних ділянок (у межах населених пунктів), окремих будівель (споруд) або їх частин власниками та землекористувачами податок за площі, що надаються в оренду, обчислюється з дати укладення договору оренди земельної ділянки або з дати укладення договору оренди будівель (їх частин) (пункт 287.7. статті 287 Податкового кодексу України).

Таким чином, для цілей оподаткування земельним податком особа повинна мати статус землевласника/землекористувача, набутого в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Відповідно до частин першої та другої статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Статтями 125, 126 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 Земельного кодексу і статтею 377 Цивільного кодексу України.

Цими нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

Тобто, особа - власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач є власником нежитлової будівлі (літ. Е), загальною площею 9, 7 м2, що складає 1/100 частину майнового комплексу за адресою: м. Київ, вул. Нижньоюрківська, 45а, за земельну ділянку під якими відповідач оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням нарахував земельний податок.

При цьому статтею 182 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Положення статті 334 Цивільного кодексу України та Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у взаємозв'язку із положеннями статті 182 Цивільного кодексу України необхідно розуміти таким чином, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Тобто, незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, обов'язок зі сплати земельного податку виник у ОСОБА_1 з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 12.09.2017 (справа №21-3078а16) та постанові Верховного Суду від 17.05.2018 (справа №П/811/1839/16).

Проте, суд звертає увагу на посилання позивача на рахунок того, що розмір податкового зобов'язання, визначений податковим повідомленням-рішенням від 22.04.2016 №377-1305 не збігається з розрахунком, наведеним відповідачем у своєму листі від 14.06.2016 №4221/26-56-13-050-41, тобто є завищеним.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням ОСОБА_1 визначено суму грошового зобов'язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» в розмірі 188 528, 94 грн., проте, в листі від 14.06.2016 №4221/26-56-13-05-41 контролюючим органом зазначено відмінну суму, ніж та, що вказана в податковому повідомленні-рішенні від 22.04.2016 №377-1305, а саме - 185 701, 25 грн.

Пунктом 271.1 статті 271 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки (пункт 274.1 статті 274 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Пунктом 286.5 статті 286 цього Кодексу встановлено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Статтею 289 Податкового кодексу України встановлено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Суд звертає увагу, що в судовому засіданні 19.10.2016 від відповідача було витребувано розрахунок податкового зобов'язання, визначеного оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням, проте, контролюючим органом було надано розрахунок штрафних санкцій, витребуваного судом розрахунку щодо розміру грошового зобов'язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб», визначеного податковим повідомленням рішенням від 22.04.2016 №377-1305 відповідачем суду не надано, крім того, в судовому засіданні 30.11.2017 судом додатково було надано два тижні часу для надання додаткових доказів, однак відповідачем розрахунку так і не було надано до суду.

Також, суд зазначає, що в судовому засіданні 22.11.2016 від Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві було витребувано пояснення щодо розбіжностей сум у розрахунку та у податковому повідомленні-рішенні від 22.04.2016 №377-1305.

Так, 13.12.2016 через канцелярію Окружного адміністративного суду міста Києва представником відповідача було подано пояснення, в яких зазначено, що у зв'язку з некоректною роботою АІС «Податковий блок» була невірно визначена сума податкового зобов'язання у податковому повідомленні-рішенні від 22.04.2016 №377-1305 у розмірі 188 528, 94 грн., та наведено розрахунок, згідно з яким, сума земельного податку за земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, становить 185 701, 25 грн.

Тобто, з матеріалів справи вбачається, що сума грошового зобов'язання, визначена податковим повідомленням-рішенням від 22.04.2016 №377-1305 є хибною, що не спростовано відповідачем, а навпаки, визнано ним під час судового розгляду справи, що підтверджується наданими поясненнями від 13.12.2016.

При цьому, позивачем не спростовано твердження контролюючого органу, щодо визначення суми земельного податку в розмірі 185 701, 25 грн.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішенням від 22.04.2016 №377-1305 є хибним та підлягає скасуванню в частині різниці між податковим зобов'язанням в розмірі 188 528, 94 грн. та в розмірі 185 701, 25 грн., що дорівнює 2 827, 69 грн..

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими частково, а тому, як наслідок, підлягають задоволенню частково.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись статтями 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 22.04.2016 №377-1305 в частині визначення податкового зобов'язання у сумі 2 827, 69 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (04655, м. Київ, вул. Турівська, буд. 12, ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640, 00 грн. (шістсот сорок гривень).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15. Перехідних положень (Розділу) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.