Справа № 818/8990/13-а
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2018-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

07 серпня 2018 року

м. Київ

справа №818/8990/13-а

касаційне провадження №К/9901/3153/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 18.06.2014 (головуючий суддя - Подобайло З.Г., судді: Макаренко Я.М., Григоров А.М.) у справі № 818/8990/13-а за позовом Суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області про скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Суб'єкт підприємницької діяльності-фізична особа ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області про скасування в повному обсязі податкових повідомлень-рішень від 08.07.2009 № /0/46245 та від 08.07.2009 № /0/46244.

Справа розглядалась неодноразово. За наслідками остатнього її розгляду Сумський окружний адміністративний суд постановою від 06.02.2014 у задоволенні позовних вимог відмовив.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у першому кварталі 2008 року, перебуваючи на спрощеній системі оподаткування, перевищив граничний обсяг виручки, встановлений статтею 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 № 727/98 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), а тому з наступного податкового періоду повинен був перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності й оподатковувати отримані з другого кварталу 2008 року доходи за загальною системою оподаткування.

Крім того, суд дійшов висновку про те, що орган доходів і зборів під час здійснення контрольного заходу правильно встановив порушення Суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_1 вимог підпунктів 7.4.3, 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) внаслідок безпідставного віднесення до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість, сплаченої в ціні товару, який не був використаний позивачем у підприємницькій діяльності.

Харківський апеляційний адміністративний суд постановою від 18.06.2014 постанову Сумського окружного адміністративного суду від 06.02.2014 скасував та прийняв нову, якою позов задовольнив.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, Державна податкова інспекція у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області оскаржила його в касаційному порядку.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 18.06.2014 та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог Державна податкова інспекція у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме: статті 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 № 727/98 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), підпунктів 7.4.3, 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), статей 86, 159 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в суді апеляційної інстанції).

Зокрема, зазначає, що висновки, викладені в акті перевірки, відповідають фактичним обставинам та є правомірними.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що контролюючим органом проведено планову перевірку своєчасності, повноти нарахування та сплати податків, зборів (обов'язкових платежів) Суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_1 за період з 01.04.2006 по 31.03.2009, результати якої оформлено актом від 26.06.2009 № 4602/17-1016//83.

За її наслідками Державна податкова інспекція у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області встановила недотримання позивачем вимог підпунктів 9.12.1, 9.12.2 пункту 9.12 статті 9 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22.05.2003 № 889-IV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 № 13-92 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) з огляду на неправомірне застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності після перевищення 26.03.2008 граничної суми виручки, встановленої статтею 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 № 727/98 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин); розбіжності між документально встановленими даними в частині отриманого валового доходу, понесених валових витрат та сум чистого доходу за три квартали 2008 року, що виникли внаслідок невіднесення до складу валового доходу суми коштів, отриманої за товари, а також витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходу, до складу витрат; розбіжності між документально встановленими даними в частині отриманого валового доходу, понесених валових витрат та сум чистого доходу за чотири квартали 2008 року, які виникли в результаті віднесення до складу валового доходу суми коштів, отриманої в період застосування спрощеної системи оподаткування, та в результаті невключення вартості товару, реалізованого в четвертому кварталі 2008 року, розрахунки за який проведено взаємозаліком з Товариством з обмеженою відповідальністю БНВП «Нокс» та Приватним підприємцем ОСОБА_2; включення до складу валових витрат сум витрат, які безпосередньо непов'язані з одержанням доходу.

Крім того, відповідач дійшов висновку про порушення Суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_1 підпункту 3.1.1 пункту 3.1 статті 3, підпункту 7.3.1 пункту 7.3, підпунктів 7.4.3, 7.4.4 пункту 7.4, підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у зв'язку з неправомірним включенням до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість у загальному розмірі 40685,00 грн., сплачених у складі вартості товару, придбаного в Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок «Хелз», Товариства з обмеженою відповідальністю НВП «Пакс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Брок АлК», Приватного підприємства Комерційної фірми «Полімерсервіс», який з моменту придбання до 31.03.2009 не був використаний у господарській діяльності позивача.

На підставі зазначеного акта перевірки контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 08.07.2009 № /0/46244, згідно з яким визначено суму податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у розмірі 13422,45 грн. за основним платежем, а також податкове повідомлення-рішення від 08.07.2009 № /0/46245, згідно з яким визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 40685,00 грн. за основним платежем та 20342,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Відповідно до статті 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 № 727/98 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується для суб'єктів малого підприємництва-фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень.

Виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок та (або) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

Статтею 5 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 № 727/98 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі порушення вимог, встановлених статтею 1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності, починаючи з наступного звітного періоду (кварталу).

В той же час, Указ Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 № 727/98 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не містить положень, які б регулювали питання оподаткування сум, що перевищують граничний обсяг виручки, встановлений законодавцем.

За таких обставин, оподаткування доходів, отриманих платником єдиного податку з порушенням умов перебування на спрощеній системі оподаткування, повинно здійснюватись із застосуванням правил загальної системи оподаткування, врегульованих, зокрема, Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22.05.2003 № 889-IV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) з урахуванням загальних принципів оподаткування, закріплених Конституцією України та Законом України «Про систему оподаткування» від 25.06.1991 № 1251-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), якими встановлювались засади податкових відносин в Україні.

Так, згідно з пунктом 22.10 статті 22 Прикінцевих положень Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22.05.2003 № 889-IV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до набрання чинності спеціальним законом з питань оподаткування фізичних осіб-суб'єктів підприємницької дальності, діє розділ IV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 № 13-92 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), який застосовується з урахуванням положень пункту 9.12 статті 9 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22.05.2003 № 889-IV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до підпунктів 9.12.1, 9.12.2 пункту 9.12 статті 9 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22.05.2003 № 889-IV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) оподаткування доходів, отриманих фізичною особою від продажу нею товарів (надання послуг, виконання робіт) у межах її підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також фізичною особою, яка сплачує ринковий збір, здійснюється за правилами, встановленими спеціальним законодавством з цих питань, з урахуванням норм цього пункту.

Якщо фізична особа-суб'єкт підприємницької діяльності або фізична особа, яка сплачує ринковий збір, отримує інші доходи, ніж визначені у підпункті 9.12.1 цього пункту, то такі доходи оподатковуються за загальними правилами, встановленими цим Законом для платників податку, що не є такими суб'єктами підприємницької діяльності.

Таким чином, суб'єкт господарювання, отримавши інші доходи від здійснення підприємницької діяльності, які перевищують граничні обсяги виручки від здійснення підприємницької діяльності, встановлені Указом Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 № 727/98 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), повинен сплачувати з цих доходів податок з доходів фізичних осіб.

Як з'ясовано судом апеляційної інстанції за наслідками дослідження акта перевірки від 26.06.2009 № 4602/17-1016//83, сума виручки позивача за перший квартал 2008 року склала 517503,46 грн., перевищення відбулось 26.03.2008, тобто з 01.04.2008 (другого кварталу 2008 року) останній повинен був перейти на загальну систему оподаткування та оподаткувати суму такого перевищення лише в розмірі 17503,46 грн.

За правилами статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 № 13-92 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) оподаткуванню підлягають доходи громадян, одержані протягом календарного року від здійснення підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також інші доходи громадян, не передбачені як об'єкти оподаткування у розділах II та III цього Декрету.

Оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою інспекцією України за погодженням з Міністерством економіки України та Державним комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІ Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового та валютного законодавства суб'єктами підприємницької діяльності-фізичними особами, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 11.06.2004 № 326 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), за кожним відображеним в акті фактом порушення податкового та валютного законодавства необхідно: висвітлити показники, які відображаються платником податків у податковій звітності, та фактичні показники, виявлені у ході перевірки на підставі первинних документів обліку платника податків у розрізі періодів; у разі виявлення розбіжностей чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті нормативно-правових актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків, в якому дане порушення здійснено, при цьому додати до акта письмові пояснення платника податків та, за їх наявності, відповідальних осіб за ведення обліку доходів і витрат суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи щодо встановлених порушень; зазначити первинний документ, на підставі якого вчинено записи з обліку, а у разі відсутності такого - інші докази, що достовірно підтверджують наявність факту порушення; у разі відмови платника податків та, за їх наявності, відповідальних осіб за ведення обліку доходів і витрат суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи надати посадовим особам, що здійснюють перевірку, письмові пояснення щодо причини ненадання документів, факти відмови відображаються в акті.

Утім, судом апеляційної інстанції встановлено, що в акті перевірки від 26.06.2009 № 4602/17-1016//83 відсутні посилання на будь-які первинні документи, які б підтверджували здійснення позивачем розрахунків шляхом заліку зустрічних однорідних вимог з Товариством з обмеженою відповідальністю БНВП «Нокс» та Приватним підприємцем ОСОБА_2, а також віднесення ним до складу валових витрат сум витрат, які безпосередньо не пов'язані з отриманням доходу.

Не надано таких доказів контролюючим органом й під час судового процесу, хоча відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За правилами ж частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Наведене, в свою чергу, як з'ясовано Харківським апеляційним адміністративним судом, потягло за собою помилкове визначення сум доходу/витрат Суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 від здійснення операцій з поставки/придбання товарів і, як наслідок, - необґрунтоване покладення на позивача обов'язку зі сплати податку з доходів фізичних осіб.

Надаючи оцінку правомірності прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення від 08.07.2009 № /0/46245, суд апеляційної інстанції виходив з того, що за правилами підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Таким чином, придбання товарів передбачає наявність мети їх використання в господарській діяльності платника. Така мета є необхідною умовою для формування податкового кредиту з податку на додану вартість. Крім того, всі витрати мають бути здійснені в межах господарської діяльності платника податку.

Тобто, витрати на придбання товарів, понесені без мети їх використання в господарській діяльності, або придбання таких активів поза межами господарської діяльності платника, не дають йому права на формування податкового кредиту з податку на додану вартість.

При цьому слід враховувати, що довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов'язаний суб'єкт владних повноважень, в той же час згідно з принципом змагальності суб'єкт господарювання зобов'язаний заперечувати проти доводів суб'єкта владних повноважень.

У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що на підтвердження використання придбаних у Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок «Хелз», Товариства з обмеженою відповідальністю НВП «Пакс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Брок АлК», Приватного підприємства Комерційної фірми «Полімерсервіс» товарно-матеріальних цінностей у власній господарській діяльності шляхом їх реалізації або виготовлення виробів із поліетилену позивачем подано відповідні видаткові накладні, податкові накладні, довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей, банківські виписки.

Вказані документи надавались на перевірку, але податковим органом оцінки їм не надано, як і договору зберігання від 31.03.2008, за яким товарно-матеріальні цінності передавались на зберігання, накладним, за якими останні повертались підприємцю для подальшого продажу або виробництва, а також договору від 01.02.2008, укладеному з Приватним підприємцем ОСОБА_2, на виконання якого згідно з актом виконаних робіт перероблено 50 тон поліетилену, реалізація якого була основним видом діяльності Суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 в 2008 році.

З огляду на викладене та враховуючи, що суд апеляційної інстанції не допустив порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосував норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області без задоволення, а оскарженого судового рішення - без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 18.06.2014 у справі № 818/8990/13-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: Т.М. Шипуліна

Л.І. Бившева

В.В. Хохуляк