Справа № 810/4468/17
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2018-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 липня 2018 року №810/4468/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шрамко Ю.Т., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва, (також далі - суд), надійшов позов ОСОБА_1, (далі - позивач, ОСОБА_1), до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, (далі - відповідач), про:

- визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка виражається у не знятті арешту з майна позивача та не скасування обтяження з такого майна;

- зняття арешту з майна, яке належить позивачу, накладеного постановою державного виконавця відповідача від 30.08.2017 в межах виконавчого провадження №28965401, із зняттям відповідного обтяження шляхом виключення запису про обтяження №22093166 від 30.08.2017 наявного в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою суду від 22 грудня 2017 року адміністративну справу №810/4468/17 передано до Окружного адміністративного суду міста Києва у зв'язку з непідсудністю справи Київському окружному адміністративному суду.

Ухвалою суду від 23 січня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі, а ухвалою суду від 19 квітня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що як вбачається з рішення Господарського суду м.Києва №910/1994/15-г від 22.04.2015, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду, та Інформаційної довідки відносно виконавчого провадження №28965401 належний позивачу предмет іпотеки реалізовано шляхом проведення прилюдних торгів. Від реалізації вказаного іпотечного майна на рахунки ПАТ КБ «Правекс-Банк» Головним управлінням юстиції у Київській області перераховано 847 749,40грн. На підставі п.8 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» 13.11.2013 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, а виконавче провадження №28965401 завершено. Також, відповідач повідомив, що вказане виконавче провадження було знищено за строком зберігання. Позивач стверджує, що на момент винесення постанови про закінчення виконавчого провадження відповідачем не було застосовано наслідки, передбачені частиною першою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідач позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки у виконавчому провадженні №28965401 стягнення судового збору проведено не в повному обсязі та у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» у відділу відсутні підстави для скасування арешту майна боржника.

Представником позивача подано відповідь на відзив, в якому зазначено, що виконавчий збір сплачено позивачем, у відповідності до вимог чинного законодавства України, пропорційно до стягнутої суми у виконавчому провадженні №28965401. Враховуючи викладене представник позивача вважає, що відсутні правові підстави для арешту майна.

Представником позивача заявлено клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Як вбачається, з матеріалів справи, на виконанні відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області перебувало виконавче провадження №28965401 з виконання виконавчого напису приватного нотаріуса КМНО Сергеєва О.О. №842 від 16 вересня 2011 року про звернення стягнення на заставлене майно ОСОБА_1 для задоволення вимог ПАТ КБ «Правекс-Банк» у розмірі 4 896 346,01грн.

Згідно довідки ВП- спецрозділ від 12.04.2018, зазначено, що виконавче провадження №28965401 завершено. Повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі вимог п.8 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до протоколу ПП «Нива-В.Ш.» №1012264/3 від 18 грудня 2012 року майно визначене виконавчим документом реалізовано за ціною 1108629,50грн. Розпорядженням державного виконавця відділу від 06.12.2012 кошти у розмірі 847 749,90грн. перераховані стягувачу та зазначено, що коштів від реалізації майна боржника недостатньо для задоволення вимог стягувача у повному обсязі.

Представник ОСОБА_1 звернувся з клопотанням до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області щодо ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження ВП №28965401.

Листом від 03 листопада 2017 року надано відповідь за підписом заступника начальника Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області в якій зазначено, що документація відділу за період з 2004 по 2013 рік знищена відповідно до порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби затвердженого наказом №2274/5 від 25.12.2008.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) державним реєстратором Торбинською О.М. Відділу примусового виконання рішень управління держаної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області винесено постанову про арешт нерухомого майна боржника №28965401 від 30.08.2017.

Для захисту своїх порушених прав та зняття арешту з майна позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Нормами ч.1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно із ч.1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв'язку із закінченням виконавчого провадження.

Відповідно до положень пунктів 9.9, 9.10 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25 грудня 2008 року №2274/5, передбачено, що строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. Обчислення строків зберігання документів проводиться з 1 січня року, який іде за роком завершення їх діловодством.

Завершені виконавчі провадження включаються в акт про вилучення виконавчих проваджень для знищення, якщо передбачений для них строк зберігання закінчився до 1 січня року, в якому складений акт.

Таким чином, знищенню підлягають лише завершені виконавчі провадження.

В листі від 03.11.2017 відповідач зазначив, що виконавче провадження №28965401 знищено за строком зберігання, що підтверджується копією витягу з акту про вилучення виконавчих проваджень для знищень від 16 січня 2017 року в якому під №3624 зазначено виконавче провадження №28965401, боржник - ОСОБА_1, стягувач ПАТ КБ «Правекс -Банк».

Відповідно до ч. 1ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження", у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Крім цього, ч. 2 та ч. 3 ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" передбачають, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Таким чином, суд приходить до переконання, що станом на теперішній час відсутні правові підстави для обтяження майна боржника

Враховуючи наведені норми та зважаючи на те, що виконавче провадження, у межах якого було прийнято постанову, якою накладено арешт на майно боржника, знищено, суд дійшов висновку, що відповідачем при завершенні виконавчого провадження не застосовано наслідки, встановлені статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, вирішуючи питання щодо належного способу захисту порушеного права позивача, суд виходить з наступного.

Приписами частин 1, 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Так, частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року встановлено перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а саме: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

У свою чергу, частиною п'ятою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Враховуючи, що відповідачем було знищено виконавче провадження №28965401, в рамках якого накладено арешт на майно позивача, що встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з його завершенням без застосування передбачених Законом наслідків завершення такого виконавчого провадження, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача, відповідно до ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», є зняття судом арешту з нерухомого майна останнього, накладеного постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області при виконанні виконавчого провадження від 30 серпня 2017 року ВП № 28965401, що є підставою для задоволення позову у цій частині.

Згідно з частинами 1,2,4 ст.82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи суду.

Боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Оскільки перебування майна позивача під арештом не є виправданим, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, визнає протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області щодо не зняття арешту з майна позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на час вирішення справи судом), у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

В частині позовних вимог щодо зобов'язання відповідача вчинити дії, суд також виходить з наступного.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим ч. 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Проте, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі Олссон проти Швеції від 24 березня 1988 року), вбачається, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Оскільки суд прийшов до висновку про протиправність бездіяльності відповідача, а інших підстав для відмови чинним законодавством не передбачено, наявні обґрунтовані підстави для задоволення позовних вимог в цій частині, що, водночас, з урахуванням наведеного вище, не є втручанням в дискреційні повноваження відповідача, а є способом відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене та наявність факту знищеного виконавчого провадження, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області щодо не зняття арешту на майно ОСОБА_1 та не скасуванні обтяження такого майна.

3. Зобов'язати Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області (місце знаходження: 02002, м. Київ, вул. Євгена Сверстюка, 15, ) внести запис до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про зняття обтяження, (реєстраційний номер обтяження №22093166 від 30.08.2017) у вигляді арешту накладеного на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2, паспорт серії НОМЕР_3, виданий Дніпровським РУ ГУ МВС України в м. Києві 19 грудня 2002 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1), в межах виконавчого провадження №28965401.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Т. Шрамко