Справа № 814/1432/18
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2018-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2018 р. № 814/1432/18
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В.В., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом:ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 54025
до відповідача:Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради, вул. Мала Морська, 19, м. Миколаїв, 54001
про:визнання бездіяльності протиправною; зобов'язання вчинити певні дії,
ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся з позовом до Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради (надалі - відповідач або Департамент) про визнання протиправною бездіяльності Департаменту в частині недонарахування та недоплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня як учаснику бойових дій у відповідності до статті 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (надалі - Закон № 3551); зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплату 5 600 грн. недоплаченої щорічної разової грошової допомоги до 5 травня учасникам бойових дій за 2018 рік, у відповідності до статті 12 Закону № 3551.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що виплачена відповідачем сума допомоги на 5 600 грн. менша, ніж встановлено Законом № 3551.

У відзиві на позовну заяву (ар. с. 18-19) Департамент вказав на безпідставність позовних вимог, оскільки допомогу було виплачено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.03.2018 № 170 «Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» а «Про жертви нацистських переслідувань» (надалі - Постанова № 170).

Дослідивши письмові докази, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач, згідно з посвідченням серія НОМЕР_2 від 01.07.1996, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (арк. спр. 11).

Як зазначено в адресованій Департаменту заяві позивача від 19.04.2018 (арк. спр. 12), у квітні 2018 відповідач отримав допомогу в сумі 1 265 грн. що передбачено підпунктом 1 пункту 1 Постанови № 170, в той час як у частині п'ятій статті 12 Закону № 3551 вказано, що до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком (у 2018 році - 6 865 грн.).

При прийнятті рішення суд виходив з такого.

Згідно з частиною п'ятою статті 12 Закону № 3551, щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком.

Підпунктом 5 пункту 63 Закону України від 28.12.2014 № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» (надалі - Закон № 79) розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України було доповнено пунктом 26, відповідно до якого норми і положення зокрема статті 12 Закону № 3551 «… застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування».

Таким чином, Законом № 79 Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої статтею 12 Закону № 3551.

Постановою № 170 визначено розмір допомоги, що виплачується учасникам бойових дій, - 1 265 грн.

Згідно з частиною п'ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосування норми права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При визначенні питання застосування частини п'ятої статті 12 Закону № 3551 Верховний Суд (постанова від 03.04.2018 у справі № 755/6133/17 провадження 3 К/9901/5267/18) зазначив таке.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в рішенні від 26.12.2011 № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 № 1-11/2012 у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України, суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «ОСОБА_2 проти України» висловив правову позицію, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу № 1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Суд зауважив, що першою і найважливішою вимогою статті 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначив, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава.

З набуттям чинності Закону № 79 Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленого статтею 12 Закону № 3551.

Відповідні норми Закону № 79 не визнані Конституційним Судом України неконституційними.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання протиправною бездіяльності Департаменту та, відповідно, про відмову у задоволенні позову.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись статтями 2, 9, 19, 77, 241-243, 246, 250, 255, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 54025, РНОКПП НОМЕР_1) до Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради (вул. Мала Морська, 19, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код 03194499) відмовити.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду , або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Птичкіна