Справа № 1240/2273/18
Суддя: К.Є. Петросян
Дата ухвалення: 2018-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

09 серпня 2018 року СєвєродонецькСправа № 1240/2273/18

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Петросян К.Є., розглянувши матеріали заяви про повернення судового збору у справі № 1240/2273/18 за позовом ОСОБА_1 до Старобільської районної державної адміністрації Управління соціального захисту населення про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

08 серпня 2018 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 про повернення судового збору у справі № 1240/2273/18 за позовом ОСОБА_1 до Старобільської районної державної адміністрації Управління соціального захисту населення про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії на підставі частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір".

Розглянувши зазначену заяву, суд дійшов такого.

Згідно з даними комп'ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» вбачається, що в провадженні Луганського окружного адміністративного суду перебувала справа № 1240/2273/18 за позовом ОСОБА_1 до Старобільської районної державної адміністрації Управління соціального захисту населення про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії - повернути позивачу.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 31.07.2018 у справі № 1240/2273/18 позовну заяву ОСОБА_1 до Старобільської районної державної адміністрації Управління соціального захисту населення про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії повернуто позивачу на підставі пункту 3 частини четвертої статті 169 КАС України, оскільки позов ОСОБА_3 не є належним представником у даній справі.

Вищезазначена заява про повернення судового збору подана ОСОБА_1 та підписана ОСОБА_3 На підтвердження повноважень в якості представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 до заяви долучено довіреність 61АА5636675 від 22.01.2018, яка видана нотаріусом Донецького нотаріального округу Ростовської області Російської Федерації.

Суд вважає за можливе відповідно до частини шостої статті 7 КАС України застосувати до спірних правовідносин аналогію закону, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 171 КАС України визначено, що суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником).

Відповідно до частини дев'ятої статті 59 Кодексу адміністративного судочинства України довіреності або інші документи, які підтверджують повноваження представника і були посвідчені в інших державах, повинні бути легалізовані в установленому законодавством порядку, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною першою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Так, порядок консульської легалізації встановлюється Міністерством закордонних справ України (стаття 54 Консульського статуту України, затвердженого Указом Президента України від 02 квітня 1994 року № 127/94) та Інструкцією про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженою наказом Міністерства закордонних справ України від 04 червня 2002 року № 113, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України від 26 червня 2002 року № 535/6823.

Законом України "Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів" від 10 січня 2002 року № 2933-III Україна приєдналась до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року.

Відповідно до статті 34 Закону України "Про міжнародне приватне право" порядок видачі, строк дії, припинення та правові наслідки припинення довіреності визначаються правом держави, у якій видана довіреність.

Згідно зі статтею 13 цього Закону документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

За змістом статті 2 Конвенції кожна з договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території.

Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений (стаття 3 Конвенції).

У статті четвертій цієї Конвенції вказано, що передбачений в частині першій статті 3 апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріпляється з документом; він повинен відповідати зразку, що додається до цієї Конвенції.

Однак апостиль може бути складений офіційною мовою органу, що його видає. Типові пункти в апостилі можуть бути викладені також іншою мовою.

Разом з тим, додана до позову довіреність не містить відмітки про її легалізацію в установленому законодавством порядку (відсутність апостиля компетентного органу держави, в якій документ був складений).

Одночасно суд вважає за необхідне вказати таке.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 № 2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України" звернуто увагу, що Україна є учасницею окремих міжнародних договорів, якими скасовуються будь-які додаткові засвідчення офіційних документів, що подаються до установ держав-учасниць такого Договору. Такими є договори про правову допомогу між Україною та Грузією, Молдовою, Узбекистаном, Литвою, Латвією, Естонією, Чехією, Угорщиною, Польщею, Монголією, Македонією, В'єтнамом, КНР та іншими. У відносинах між Україною та країнами СНД чинною є Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року. Згідно зі статтею 13 цієї Конвенції та міжнародними договорами про правову допомогу документи, які на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні та користуються на території інших Договірних Сторін, є доказовою силою офіційних документів.

Проте, згідно змісту Конвенції її дія не є універсальною, тоді як згідно змісту Конвенції визначено коло відносин, на які розповсюджується її дія. Зокрема, згідно ст. 2 Конвенції визначено, що громадяни кожної з Договірних Сторін, а також особи, що проживають на її території, користуються на територіях інших Договірних Сторін у відношенні своїх особистих та майнових прав таким же правовим захистом, як і власні громадяни даної Договірної Сторони. Громадяни кожної Договірної Сторони мають право вільно і без перешкод звертатися у суди, до компетенції яких відносяться цивільні, сімейні та кримінальні справи.

Зі змісту Конвенції чітко слідує, що в частині надання правового захисту у цивільних справах вона спрямована саме на приватноправові відносини, тоді як питання оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади Договірних Сторін є публічно-правовими.

Згідно з ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Аналогічні положення містилися у ЦК УРСР, що діяв станом на момент підписання Конвенції.

Будь-яких застережень щодо поширення дії Конвенції, або включення до складу цивільних відносин також відносин, що мають публічно-правову природу, Конвенція не містить.

Предметом звернення до суду у даній справі є відносини, що мають публічно-правову природу, тому суд вважає, що в даному випадку сфера дії Конвенції не поширюється на правовідносини сторін по справі.

За таких обставин повноваження представника позивача на підписання заяви та представництво інтересів у суді мають відповідати вимогам частини дев'ятої статті 59 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою довіреності або інші документи, які підтверджують повноваження представника і були посвідчені в інших державах, повинні бути легалізовані в установленому законодавством порядку, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Оскільки Україна і Російська Федерація приєдналися до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, від 05.10.1961, то довіреність має бути оформлена згідно вимог Конвенції шляхом проставлення апостилю.

Надана представником позивача довіреність не відповідає цим вимогам, у зв'язку з чим на підставі пункту 3 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочиснтва України заяву належить повернути. До того ж суд зауважує, що надана до заяви довіреність видана ОСОБА_1 ОСОБА_3 виключно на ведення спадкової справи та не містить право звернення ОСОБА_3 до суду та представництво інтересів ОСОБА_1 у суді з усіма правами, які надані позивачу, у тому числі право на підписання заяви.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позов подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що заява ОСОБА_1 про повернення судового збору підлягає поверненню, оскільки вона підписана особою, яка не має права її підписувати.

Керуючись статтями 55, 59, 169, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

Заяву про повернення судового збору у справі № 1240/2273/18 за позовом ОСОБА_1 до Старобільської районної державної адміністрації Управління соціального захисту населення про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, повернути заявнику.

Копію ухвали разом з заявою про заміну сторони виконавчого провадження і доданими до неї документами невідкладно надіслати особі, яка подала заяву.

Роз'яснити заявнику, що повернення заяви без розгляду не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.Є. Петросян