Справа № 520/15468/17
Суддя: Калініченко Л. В.
Дата ухвалення: 2018-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

_________________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2-а/520/163/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.08.2018 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.,

за участю секретаря - Єгорової Н.Ю.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1;

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2;

представника відповідача Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області - Койчевої Олени Федорівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі адміністративну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеси

Головного територіального управління юстиції в Одеській області

про визнання постанови незаконною,

скасування постанови про арешт боржника та оголошення заборони на його відчуження,

зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 14 грудня 2017 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання постанови незаконною, скасування постанови про арешт боржника та оголошення заборони на його відчуження, зобов'язання вчинити певні дії, в якому позивач просить суд:

- визнати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27 грудня 2002 року серії АА № 757484, складену державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Одесі Красюком О.Я., - незаконною в частині накладення арешту та заборони відчуження майна, належного - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 жовтня 1999 року виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, зареєстрованого і записаного у реєстрову книгу за № 19-12262, зареєстрованого 18 листопада 1999 року в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» під № 355, стр. 167, в кн. 323пр., - ? частини квартири АДРЕСА_1;

- скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27 грудня 2002 року серії АА № 757484, складену державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Одесі Красюком О.Я., в частині накладення арешту та оголошення заборони на відчуження 1/4 частини квартири АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- зобов'язати Київський відділ державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області внести до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та заборони його відчуження запис про зняття арешту з 1/4 частини квартири АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_1, шляхом вилучення з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та заборони його відчуження архівного запису про арешт №8181564.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що він є власником - ? частки квартири АДРЕСА_1.

В лютому 2017 року, як стверджує позивач, він дізнався, що на належне йому на праві власності нерухоме майно накладено обтяження - арешт, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27 грудня 2002 року серії АА № 757484, яка складена державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Одесі Красюком О.Я.

У зв'язку з чим, 03 березня 2017 року він - ОСОБА_1 звернувся до Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області із заявою, в якій просив зняти арешт з належного йому нерухомого майна, тому що вказаний арешт був накладений помилково і він не є боржником за жодним із виконавчих проваджень, і не був учасником жодного із судових процесів.

30 травня 2017 року він - ОСОБА_1 повторно звернувся до Київського ВДВС із заявою, в якій просив вжити заходів щодо розгляду поданої раніше заяви від 03 березня 2017 року та повідомити про результати її розгляду.

04 липня 2017 року, як стверджує позивач, він одержав лист Київського ВДВС від 27 червня 2017 року № 15/25827, з якого вбачається, що на виконанні у Київському ВДВС у 2002 році перебувало виконавче провадження з примусового виконання ухвали без номеру, виданої Київським районним судом міста Одеси 22 листопада 2002 року про накладення арешту на майно ОСОБА_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, складеного з 27/100 часток будинку; 1/4 частини квартири АДРЕСА_1; дачу, розташовану по АДРЕСА_3. На вказане майно було накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження постановою Київського ВДВС від 27 грудня 2002 року на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси від 22 листопада 2002 року.

У зв'язку із тим, що виконавче провадження з примусового виконання ухвали б/н виданої Київським районним судом міста Одеси 22 листопада 2002 року про накладення арешту на майно ОСОБА_1 завершене у 2002 році та знищено за строком зберігання, Київський ВДВС на адресу Київського районного суду міста Одеси направило запит щодо повідомлення про скасування заходів забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 22 листопада 2002 року без номера про накладення арешту на майно ОСОБА_1

Згідно відповіді Київського районного суду міста Одеси від 19 травня 2016 року за вихідним № 478 було встановлено, що згідно перевірки архівних алфавітних показників Київського районного суду міста Одеси по цивільним справам 2002 року, справа за участю ОСОБА_1 як відповідача не значиться.

У зв'язку з чим, Київський ВДВС відмовив позивачеві у знятті арешту з належного йому майна та рекомендував звернутися до Київського районного суду міста Одеси із відповідною заявою.

Позивач вважаючи вказану постанову Київського ВДВС від 27 грудня 2002 року та бездіяльність Київського ВДВС протиправною, був вимушений звернутись до суду із відповідним позовом.

Вказана адміністративна справа була розподілена судді Київського районного суду м. Одеси Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 25.12.2017 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження по адміністративній справі. Призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовче судове засідання.

10 травня 2018 року до суду надійшов відзив від Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області на адміністративний позов ОСОБА_1, в якому державний виконавець просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 22 травня 2018 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні 09.08.2018 року позивач - ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити.

Представник відповідача Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області - Койчева О.Ф. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на підстави викладенні у відзиві проти позову, а також зазначила, що державним виконавцем правомірно в межах виконавчого провадження було винесено оскаржувану постанову, а тому вона скасуванню не підлягає.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить на праві власності - ? частка квартири АДРЕСА_1.

У лютому місяці 2017 року, позивач - ОСОБА_1 дізнався, що на належне йому на праві спільної часткової власності нерухоме майно, у тому числі - ? частку квартири АДРЕСА_1 накладено арешт, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27 грудня 2002 року серії АА № 757484, складеної державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Одесі Красюком О.Я., архівний запис №8181564, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта №80996454 від 22.02.2017 року.

Судом встановлено, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції м. Одеси у 2002 перебувало виконавче провадження з примусового виконання ухвали б/н, виданої Київським районним судом м. Одеси від 27.11.2002 про накладення арешту на майно ОСОБА_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 складеного з 27/100 часток будинку; 1/4 частку квартири АДРЕСА_1, дачу, розташовану по АДРЕСА_3 Державним виконавцем на підставі ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження» 27.12.2002 була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошенню заборони на його відчуження, якою було накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_1, а саме: 27/100 часток будинку, розташованого по АДРЕСА_2, 1/4 частку квартири АДРЕСА_1, дачу, розташовану по АДРЕСА_3

Відповідно до заяви від 25.04.2016 року, ОСОБА_1 стверджував, що не є боржником по виконавчому провадженню з примусового виконання ухвали б/н, виданої Київським районним судом м. Одеси від 27.11.2002 року про накладення арешту на майно ОСОБА_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 складеного з 27/100 часток будинку; 1/4 частку квартири АДРЕСА_1, дачу, розташовану по АДРЕСА_3

У зв'язку з тим, що виконавче провадження з примусового виконання ухвали б/н, виданої Київським районним судом м. Одеси від 27.11.2002 року про накладення арешту на майно ОСОБА_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 складеного з 27/100 часток будинку; 1/4 частку квартири АДРЕСА_1, дачу, розташовану по АДРЕСА_3, що у м. Одесі завершено у 2002 році та знищено за строком зберігання, провідним спеціалістом відділу 04.05.16 року на адресу Київського районного суду м. Одеси було направлено запит щодо повідомлення про скасування заходів забезпечення позову, вжиті ухвалою № б /н виданої Київським районним судом м. Одеси від 22.11.2002 року, якою було накладене арешт на майно ОСОБА_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 складеного з 27/100 часток будинку; 1/4 частку квартири АДРЕСА_1, дачу, розташовану по АДРЕСА_3

Згідно відповіді Київського районного суду м. Одеси від 19.05.2016 року за вихідним № 478, було встановлено, що згідно перевірки архівних алфавітних показників Київського районного суду м. Одеси по цивільним справам 2002 року, справа за участю ОСОБА_1, як відповідача не значиться.

У зв'язку з тим, що арешт накладений на майно ОСОБА_1, у тому числі на ? частку квартири АДРЕСА_1, був накладений при виконанні ухвали б/н, виданої Київським районним судом м. Одеси від 27.11.2002 року про накладення арешту на майно ОСОБА_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 складеного з 27/100 часток будинку; 1/4 частку квартири АДРЕСА_1, дачу, розташовану по АДРЕСА_3, що у м. Одесі для вирішення питання щодо його зняття, ОСОБА_1 було рекомендовано звернутись з відповідною заявою до Київського районного суду м. Одеси.

Частиною 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно з ч.1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх й добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 (із змінами та доповненнями) (далі - Закон), який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин та втратив чинність на підставі Закону України «Про виконавче провадження № 1404-VIII від 02 червня 2016 року.

Відповідно до статті 1 зазначеного Закону, виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Статтею 2 Закону передбачено, що примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно до Закону України "Про державну виконавчу службу" примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці Департаменту державної виконавчої служби, державної виконавчої служби Автономної Республіки Крим, областей та міст Києва і Севастополя, державної виконавчої служби у районах, містах (містах обласного значення), районах у містах (далі - державні виконавці).

Відповідно до статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», підлягають виконанню зокрема рішення, ухвали і постанови судів у цивільних та адміністративних справах.

Заходами примусового виконання рішень, відповідно до статті 4 Закону, є зокрема звернення стягнення на майно боржника.

Статтею 50 передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до статті 24 Закону державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Арешт на майно боржника, відповідно до статті 55 Закону може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов'язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Арешт застосовується: для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації; для виконання рішення про конфіскацію майна боржника; при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб.

Таким чином, державний виконавець наділений повноваженнями щодо накладення арешту на майно боржника шляхом винесення відповідної постанови з метою забезпечення реального виконання рішення.

Статтею 37 Закону передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у випадках: 1) визнання відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником про закінчення виконавчого провадження; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника при виконанні рішення про передачу їх стягувачеві, або знищення речі, яка мала бути передана стягувачеві в натурі; 6) закінчення передбаченого законом строку для даного виду стягнення; 7) передачі виконавчого документа ліквідаційній комісії у разі ліквідації боржника - юридичної особи або арбітражному керуючому у разі визнання боржника банкрутом; 8) фактичного повного виконання рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), які видали виконавчий документ, або на письмову вимогу стягувача; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), які видали виконавчий документ, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 76 цього Закону.

Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови 3-денний строк надсилається сторонам та суду або іншому органу (посадовій особі), які видали виконавчий документ.

Постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження може бути оскаржена сторонами до начальника відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, або до суду у 10-денний строк.

Статтею 38 Закону передбачено наслідки завершення виконавчого провадження.

Так, у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку з завершенням виконавчого провадження.

Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

Відповідно до пункту 9.9. Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 25 грудня 2018 року 2274/5, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік.

Відповідно до пункту 9.10 Порядку, виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчилися, підлягають знищенню.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 60 передбачено зняття арешту з майна: особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Верховний Суд України у постанові від 26 жовтня 2016 року дійшов висновку, що стаття 60 Закону є спеціальною правовою нормою, в якій закріплено порядок вирішення спорів, що виникають між органом державної виконавчої служби та особою, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно особи. У разі виникнення зазначеної спірної ситуації належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно і зняття з нього арешту.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних у кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику у справах про зняття арешту з майна» передбачено, що у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до статті 181 КАС України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття арешту, що передбачено статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження».

Як вбачається з матеріалів справи, 27 грудня 2002 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у місті Одесі винесено постанову про накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_1, та встановлено заборону здійснювати будь-яке відчуження майна, яке належить йому на праві власності.

Відомості про винесення постанови про закінчення виконавчого провадження суду не надано.

Разом з тим, з листа відповідача від 27.06.2017 року за №15/25827 вбачається, що виконавче провадження з примусового виконання ухвали б/н, виданої Київським районним судом м. Одеси від 27.11.2002 року про накладення арешту на майно ОСОБА_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 складеного з 27/100 часток будинку; 1/4 частку квартири № 62 у буд. .№ 75 по вул. Академіка Корольова в місті Одесі, дачу, розташовану по АДРЕСА_3, що у м. Одесі завершено у 2002 році та знищено за строком зберігання.

З вищенаведених норм вбачається, що знищенню підлягають тільки завершені виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчились. З урахуванням листа відповідача від 27 червня 2017 року про знищення виконавчого провадження, суд дійшов висновку, що таке виконавче провадження є завершеним, що було підставою для припинення чинності арешту майна позивача. Проте, відомості щодо припинення чинності арешту майна позивача до суду не надано.

Отже, відповідачем під час закінчення виконавчого провадження у встановленому порядку не припинено чинності арешту майна боржника, накладеного постановою відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у місті Одесі.

Жодних доказів існування на момент розгляду спору у суді виконавчих проваджень, у межах яких позивач ОСОБА_1І виступає боржником, та накладено арешт на його майно суду не надано.

Крім того, судом також встановлено, що згідно відповіді Київського районного суду м. Одеси від 19.05.2016 року за вихідним № 478, встановлено, що згідно перевірки архівних алфавітних показників Київського районного суду м. Одеси по цивільним справам 2002 року, справа за участю ОСОБА_1, як відповідача не значиться.

За таких обставин, з урахуванням відсутності існування виконавчого провадження відносно позивача та листа відповідача про знищення матеріалів виконавчого провадження, відсутні у Київському районному суді міста Одеси справи у 2002 році за участю ОСОБА_1, як відповідача, в якому (суді) в свою чергу було винесено ухвалу суду від 27.11.2002 року, на підставі якої було відкрито виконавче провадження, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27 грудня 2002 року серії АА № 757484, складену державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Одесі Красюком О.Я., в частині накладення арешту та оголошення заборони на відчуження 1/4 частини квартири АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також зобов'язання Київський відділ державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області внести до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та заборони його відчуження запис про зняття арешту з 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 яка належить на праві власності ОСОБА_1, шляхом вилучення з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та заборони його відчуження архівного запису про арешт №8181564.

Щодо вимоги про визнання постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27 грудня 2002 року серії АА № 757484, складену державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Одесі Красюком О.Я. - незаконною в частині накладення арешту та заборони відчуження майна, належного - ОСОБА_1, суд вважає безпідставною та не підлягаючою до задоволення, оскільки з урахуванням вищевикладеного вбачається, що накладення арешту на майно боржника є правом державного виконавця, тобто знаходиться в межах його компетенції; фактичною підставою для реалізації цього права є виконавчий документ та заява стягувача; та у даному випадку державним виконавцем було правомірно винесено оскаржувану постанову від 27 грудня 2002 року серії АА № 757484, в межах його компетенції, в рамках виконавчого провадження, відкритого на підставі ухвали суду постановленої судом в рамках цивільної справи.

Відповідно до частини першої статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Із системного аналізу вищезазначеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 72-73, 76-77, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: 65122, АДРЕСА_1) до Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області (місцезнаходження: 65065, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 1) про визнання постанови незаконною, скасування постанови про арешт боржника та оголошення заборони на його відчуження, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27 грудня 2002 року серії АА № 757484, складену державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Одесі Красюком О.Я., в частині накладення арешту та оголошення заборони на відчуження - 1/4 частини квартири АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_1.

Зобов'язати Перший Київський відділ державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області внести до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та заборони його відчуження запис про зняття арешту з 1/4 частини квартири АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_1, шляхом вилучення з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та заборони його відчуження архівного запису про арешт №8181564.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий Калініченко Л. В.