Справа № 826/8201/17
Суддя: Лічевецький І.О.
Дата ухвалення: 2018-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8201/17 Суддя (судді) першої інстанції: Григорович П.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Чаку Є.В., Мельничука В.П., при секретарі - Шевчук А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 червня 2018 року адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державна установа «Генеральна дирекція державної кримінально-виконавчої служби України», про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ

У поданій до суду у червні 2017 р. позовній заяві ОСОБА_2 зазначав, що працював на посаді директора Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України. Наказом Міністерства юстиції України № 1961/к від 26.05.2017 р. його було звільнено з роботи з посади директора Державної установи «Департамент забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України» на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (надалі за текстом - «КЗпП України»).

Позивач стверджував, що в порушення Закону України «Про державну службу» та КЗпП України йому не було запропоновано іншу роботу, при цьому фактично скорочення чисельності або штату працівників не відбулося.

Посилаючись на наведене, а також на те, що він не працював у державній установі «Департамент забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України», позивач просив:

- визнати недійсним та скасувати наказ № 1961/К від 26.05.2017 р.;

- поновити його на посаді директора Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України;

- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 червня 2018 р. у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення окружним адміністративним судом норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, просить скасувати згадане рішення та прийняти нове про задоволення позову.

Зокрема, скаржник зазначає, що той факт що він надав згоду на звільнення на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КзпП України не звільняє відповідача від обов'язку запропонувати йому іншу роботу. При цьому, позивач наполягає на тому, що ніякого скорочення штату працівників не відбулося.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство юстиції України наполягає на тому, що судом прийнято законне та обґрунтоване рішення. Відповідач звертає увагу на те, що організаційну структуру та штат Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України скорочено, а відтак він не мав можливості запропонувати позивачеві іншу роботу, так як структура новоствореного управління не передбачала посади, яку позивач міг би виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом попередньої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного.

Судом попередньої інстанції встановлено, що наказом Держаної пенітенціарної служби України № 145/ОС-14 від 30.09.2014 р. «По особовому складу» ОСОБА_2 з 06.10.2014 р. призначено директором Департаменту забезпечення діяльності Державної пенітенціарної служби України.

Відповідно до наказу № 420/к від 30.01.2017 р. «Щодо ОСОБА_2» у зв'язку з перейменуванням бюджетної установи «Департамент забезпечення діяльності Державної пенітенціарної служби України» у бюджетну установу «Департамент забезпечення діяльності державної кримінально-виконавчої служби України» позивач вважається таким, що обіймає посаду директора бюджетної установи «Департамент забезпечення діяльності державної кримінально-виконавчої служби України».

Наказом Міністерства юстиції України № 878/5 від 15.03.2017 «Про утворення державної установи «Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку Державної кримінально-виконавчої служби України» утворено державну установу Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку Державної кримінально-виконавчої служби України.

Цим же наказом припинено Департамент забезпечення діяльності державної кримінально-виконавчої служби України та Управління капітального будівництва та розвитку Державної кримінально-виконавчої служби України в в результаті реорганізації шляхом приєднання до державної установи «Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку Державної кримінально-виконавчої служби України».

20 березня 2017 року позивача попереджено звільнення відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Наказом № 1961/к від 26.05.2017 р. позивача звільнено з посади директора державної установи «Департамент забезпечення діяльності державної кримінально-виконавчої служби України» з 30 травня 2017 р. на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (у зв'язку з реорганізацією).

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що цей підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Однак, з таким висновком можна погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Визначення поняття «адміністративна справа» наведено у пункті 1 частини 1 статті 4 КАС України, під якою розуміється переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Пунктом 2 частини 1 статті 19 КАС України установлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Визначення терміну «публічна служба» надано у пункту 17 частини 1 статті 3 КАС України під якою розуміється - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

На момент призначення ОСОБА_2 на посаду директора Департаменту забезпечення діяльності Державної пенітенціарної служби України статтею 1 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 р. № 3723-XII було визначено, що державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

01 травня 2016 р. набув чинності Закон України Про державну службу» від 10 грудня 2015 р. № 889-VIII.

Частина 2 статті 1 названого закону визначає, що державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов'язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

За змістом Положення про бюджетну установу «Департамент забезпечення діяльності державної кримінально-виконавчої служби України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 3316/5 від 23.11.2016 р., Департамент забезпечення діяльності державної кримінально-виконавчої служби України є неприбутковою бюджетною установою, створеною для виконання завдань державної кримінально-виконавчої служби України.

Згідно наказу № 145/ОС-14 від 30.09.2014 р. «По особовому складу» при призначенні на посаду позивачеві встановлено посадовий оклад відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» від 30 серпня 2002 р. № 1298 та наказу Міністерства юстиції України «Про впорядкування умов оплати праці працівників Державної кримінально-виконавчої служби України, які не мають спеціальних звань» від 17.06.2014 р. № 957/5.

Відповідно до пункту 1 Умов оплати праці працівників Державної кримінально-виконавчої служби України, які не мають спеціальних звань ці Умови застосовуються при обчисленні заробітної плати керівників, фахівців, технічних службовців та робітників загальних (наскрізних) професій і посад установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, інших установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Пунктом 3 Умов оплати праці працівників Державної кримінально-виконавчої служби України, які не мають спеціальних звань установлено, що вони не поширюються на працівників посади яких віднесені до категорії посад державних службовців.

Таким чином, позивач не перебував на державній службі.

Той факт, що на нього не розповсюджувався Закон України «Про державну службу» підтвердив у судовому засіданні і сам позивач.

Згідно частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За таких обставин, дії відповідача не підпадають під контроль суду адміністративної юрисдикції.

Відповідно до частини 1 статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 238, 315, 319, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 червня 2018 року скасувати.

Провадження у справі закрити.

Роз'яснити ОСОБА_2 його право на звернення за захистом своїх прав в порядку цивільного судочинства.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова складена в повному обсязі 09 серпня 2018 р.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя Є.В.Чаку

суддя В.П.Мельничук