Справа № 826/840/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2018-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 серпня 2018 року № 826/840/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Аблова Є.В., суддів Літвінової А.В., Мазур А.С., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) з позовом до Державної фіскальної служби України (далі - відповідач, ДФС України), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 01.12.2016 №3810-о «Про звільнення ОСОБА_1»;

- поновити позивача у правах на державну службу на посаді заступника начальника відділу автоматизованого інформаційного обміну Департаменту розвитку митної справи Державної фіскальної служби України;

- стягнути з Державної фіскальної служби України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах стягнення за один місяць.

В обґрунтування позову позивач посилався на порушення відповідачем процедури звільнення, що виразилося у недотриманні обов'язку роботодавця запропонувати йому рівноцінну посаду. Зазначив, що, на його думку, він має переважне право на залишення на роботу, як працівник з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Позивач також посилався на те, що наказ ДФС України від 23.07.2015 №535 про введення в дію структури ДФС України, яким зменшено чисельність працівників є незаконним, оскільки на той час постановою Кабінету Міністрів України від 11.06.2014 №178 було затверджено граничну чисельність апарату у кількості 2186 осіб і дана постанова є чинною.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив. Посилався на те, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №840 щодо скорочення штатної чисельності апарату ДФС України на 30 відсотків, проведено відповідні дії щодо вивільнення працівників, в тому числі позивача, відповідно до положень пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України та пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу». Зазначив, що позивач відмовився від запропонованих посад, у зв'язку з чим його було звільнено у відповідності до норм законодавства.

В судовому засіданні 29.11.2017 позивач та представник відповідача заявили клопотання про розгляд справи без їхньої участі, на підставі чого, суд, встановивши відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, керуючись частиною 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній станом на дату постановлення ухвали), ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ОСОБА_1 з 26.09.1996 перебував на державній службі в митних органах. З жовтня 2014 року працював у Департаменті розвитку митної справи ДФС України. З 16.06.2015 позивач працював на посаді заступника начальника відділу автоматизованого інформаційного обміну Департаменту розвитку митної справи Державної фіскальної служби України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 №85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів» (далі - Постанова КМУ №85) (в редакції від 17.07.2015) встановлена гранична чисельність працівників ДФС України - 2186 одиниць.

У зв'язку з погодженням 01.06.2015 Міністром фінансів України затвердженої 04.06.2015 Головою ДФС України структури Державної фіскальної служби України, у відповідності до Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 №236, відповідач видав наказ від 23.07.2015 №535 про введення в дію структури ДФС України, яким затверджено організаційну структуру ДФС України, яка передбачала граничну штатну чисельність працівників 1709 одиниць. Наказом ДФС України від 12.08.2015 №598 внесено зміни до наказу від 23.07.2015 №535 та встановлено граничну штатну чисельність працівників 2183 одиниці.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №840 внесено зміни до Постанови КМУ №85, згідно яких гранична чисельність працівників ДФС України встановлена у кількості 1530 одиниць.

На виконання вказаної постанови КМУ №840, відповідачем видано наказ від 30.12.2015 №1022 про скорочення чисельності та введення в дію структури апарату ДФС України, згідно якого скорочено штатну чисельність апарату ДФС України на 30 відсотків, або на 656 одиниць. Наказом ДФС України від 12.09.2016 №763 «Про внесення змін до наказу ДФС від 30.12.2015 №1022» введено в дію структуру апарату ДФС України у новій редакції.

На виконання вищезазначених постанов КМУ та наказів ДФС України, у зв'язку зі зміною структури та скорочення штатної чисельності ДФС України, позивача попереджено про його наступне вивільнення з посади заступника начальника відділу автоматизованого інформаційного обміну Департаменту розвитку митної справи ДФС України з 23.11.2016.

Зі змісту вказаного попередження (а.с. 14, 15 т. І) слідує, що ОСОБА_1 запропоновані посади провідного інспектора, провідного інженера, головного державного інспектора різних відділів. Позивач 23.09.2016 ознайомився з даним попередженням та відмовився від запропонованих посад у зв'язку із тим, що йому не було запропоновано рівноцінних посад, про що залишив відповідний запис на попередженні (а.с. 14-15 Т.І).

Згідно із наказом ДФС України від 29.09.2016 №3268-о ОСОБА_1, на підставі його заяви від 23.09.2016 (а.с. 84 Т.І), як працівнику, який отримав попередження про наступне вивільнення, надано два вільних від роботи дні для пошуку нового місця роботи в робочий час до 23.11.2016, у відповідності до положень пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України та пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Відповідач зазначив, що 24.11.2016 позивачу надано письмову пропозицію вакантних посад, серед яких, зокрема, пропонувалась посада заступника начальника відділу автентичності документів та аналізу цінової інформації управління митної вартості Департаменту адміністрування митних платежів (а.с. 78 Т.І), але ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення з письмовою пропозицією вакантних посад, про що в присутності позивача було складено відповідний акт (а.с. 79-80 Т.І).

Позивач в судовому засіданні 22.11.2017 заперечив факт надання йому 24.11.2016 на ознайомлення письмової пропозиції вакантних посад та зазначив, що не був присутній при складанні акта про відмову ознайомитись із письмовою пропозицією. Позивач наполягав на тому, що єдина письмова пропозиція вакантних посад йому була надана 23.09.2016 разом із попередженням про наступне вивільнення, яка не містила рівноцінних посад, у зв'язку з чим позивач від таких посад відмовився.

В свою чергу відповідач наполягав на достовірності вказаних документів та зазначив.

З пояснень позивача суд встановив, що він не звертався до правоохоронних органів щодо підробки письмової пропозиції вакантних посад від 24.11.2016 та акту про відмову ОСОБА_1 ознайомитись з письмовою пропозицією вакантних посад відповідно до штатного розпису ДФС, з огляду на що суд відхиляє доводи позивача про ненадання йому для ознайомлення письмової пропозиції вакантних посад від 24.11.2016.

Наказом ДФС України від 01.12.2016 №3810-о ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника відділу автоматизованого інформаційного обміну Департаменту розвитку митної справи Державної фіскальної служби України відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України та пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв'язку зі зміною організаційної структури та скороченням штатної чисельності ДФС України.

Вважаючи протиправним наказ відповідача від 01.12.2016 №3810-о про звільнення ОСОБА_1, позивач оскаржив його до суду та просиві поновити його на посаді і стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Оцінивши за правилами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відносини щодо підстав та порядку припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення врегульовані положеннями статті 87 Закону України «Про державну службу» №889-VIII, згідно якої скорочення чисельності або штату державних службовців є самостійною підставою для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Закон України «Про державну службу» визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої та громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Згідно статті 83 зазначеного Закону державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб'єкта призначення.

Пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» передбачено, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Працездатним громадянам, які постійно проживають на території України гарантовано правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 Кодексу законів про працю України).

Пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, як встановлено правилами частини другої цієї статті, звільнення з зазначених підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Положеннями статті 492 Кодексу законів про працю України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Із викладеного вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, тобто вжити усіх заходів до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Позивач вказав на те, що у 2009 році отримав другу вищу освіту за спеціальністю «Державна служба» з присвоєнням кваліфікації магістра у Київському національному економічному університеті ім. В. Гетьмана, також матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 має повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» відповідно до диплому серії С16 №091805, виданого Класичним приватним університетом. 21.06.2016 високі показники в роботі, ОСОБА_1 заохочений достроковим присвоєнням чергового спеціального звання - радник податкової та митної справи III рангу.

Крім того, ОСОБА_1 був зарахований до кадрового резерву на 2016 рік на посаду заступника директора департаменту, відповідно до наказу ДФС України від 09.12.2015 №979/99-99-27-04-18 (а.с. 48-50 Т.І).

Закон України «Про державну службу» містить поняття рівнозначної посади, як посади державної служби, що належать до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.

Як було зазначено вище, ОСОБА_1 24.11.2016 було надано для ознайомлення пропозицію вакантних посад, серед яких була посада заступника начальника відділу автентичності документів та аналізу цінової інформації управління митної вартості Департаменту адміністрування митних платежів. Вказана посада є рівноцінною посаді, яку обіймав позивач - заступник начальника відділу автоматизованого інформаційного обміну Департаменту розвитку митної справи Державної фіскальної служби України.

Згідно із частиною 1 статті 42 Кодексу законів про працю України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Роботодавець є таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявні вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Статтею 41 Закону України «Про державну службу» визначено, що державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов'язкового проведення конкурсу:

на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби;

на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті). - за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Відтак запропоновані відповідачем посади, в тому числі і пропозиції нижчої посади, що були на той час вакантними, відповідали критеріям посад на які претендував позивач.

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що відповідачем вживались передбачені чинним законодавством заходи щодо працевлаштування ОСОБА_1, у зв'язку із чим суд дійшов висновку, що у даному випадку відповідачем було забезпечено права рівного доступу позивача до державної служби, що базується на його особистих якостях та досягненнях шляхом пропозиції рівноцінної посади.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що наказ ДФС України №3810-о від 01.12.2016 «Про звільнення ОСОБА_1» є правомірним, з огляду на що підстави для його скасування відсутні.

Крім того, відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо поновлення позивача на посаді та виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, оскільки зазначені позовні вимоги є похідними від позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, а також доводи стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись положеннями статей 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя Є.В. Аблов

Судді А.В. Літвінова

А.С. Мазур