Справа № 826/905/18
Суддя: Літвіна Н. М.
Дата ухвалення: 2018-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/905/18 Суддя (судді) першої інстанції: Мазур А.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Літвіної Н.М.

суддів Федотова І.В.

Сорочка Є.О.

при секретарі: Архіповій Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 березня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулась до суду з позовом до Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, в якому просить суд: визнати протиправними дії Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області щодо ненадання ОСОБА_3 запитуваної публічної інформації, згідно із запиту на публічну інформацію № 1 від 18 жовтня 2017, зареєстрованого у Гатненській сільській раді Києво-Святошинського району Київської області за вх. № 177/1; зобов'язати Гатненську сільську раду Києво-Святошинського району Київської області надати ОСОБА_3 запитувану публічну інформацію, згідно запиту на публічну інформацію № 1 від 18 жовтня 2017 року, зареєстрованого у Гатненській сільській раді Києво-Святошинського району Київської області за вх. № 177/1.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач - ОСОБА_3, звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права та здійсненими порушеннями норм процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить суд апеляційної інстанції залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції було порушено норми матеріального чи процесуального права.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є обґрунтованою та підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається та учасниками справи не заперечується, що 18 жовтня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Гатненської сільської ради із електронним запитом на публічну інформацію, в якому просила надати їй у відповідь копії детального плану с. Гатне у паперовій формі на поштову адресу позивача та електронній формі на електронну адресу.

13 листопада 2017 року відповідач надав відповідь на запит, в якому повідомив про можливість ознайомитися із детальним планом особисто.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо ненадання відповіді на звернення протиправною, а свої права порушеними, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справі відсутні докази, що підтверджують ненадання відповіді на запит, ненадання інформації на запит, або безпідставну відмову у задоволенні запиту на інформацію. Також суд зазначив, що позивач, як заявник, не був позбавлений можливості ознайомитися та зняти відповідні фотокопії детального плану особисто в запропоновані відповідачем дні та години.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком, з огляду на наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 3 ст. 2 КАС України, наведені критерії законності рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, якими є, зокрема, прийняття (вчинення) таких рішень, (дій, бездіяльності) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Закон України «Про доступ до публічної інформації» визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації», метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб'єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

За приписами ч. 2 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо немає законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації, які існували раніше.

Ст. 1 - 4, 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що є публічною інформацією, що є запитом на публічну інформацію, мета даного Закону, гарантії права на доступ до публічної інформації та принципи такого доступу.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Запит на доступ до публічної інформації зводиться до прохання надати інформацію, якою вже володіє розпорядник. Закон України «Про доступ до публічної інформації» надає право доступу вже до існуючої інформації і не вимагає створення у відповідь на запит нової інформації.

Публічною інформацією є те, що заздалегідь зафіксовано будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

У постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» зазначено, що аналіз цього визначення та переліку розпорядників публічної інформації, закріпленого у ст. 13 Закону № 2939-VІ, свідчить, що публічною інформацією є відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях: уся інформація, що перебуває у володінні суб'єктів владних повноважень, тобто органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, органів влади Автономної Республіки Крим, інших суб'єктів, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання (п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону № 2939-VІ); інформація щодо використання бюджетних коштів юридичними особами, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим (п. 2 ч. 1 ст. 13 Закону № 2939-VІ); інформація, пов'язана з виконанням особами делегованих повноважень суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг (п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону № 2939-VІ); інформація щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них, якщо йдеться про суб'єктів господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями (п. 4 ч. 1 ст. 13 Закону № 2939-VІ); інформація про стан довкілля; якість харчових продуктів і предметів побуту; аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров'ю та безпеці громадян; інша інформація, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідна інформація) (ч. 2 ст. 13 Закону № 2939-VІ).

Згідно з абз. 11 п. 1 Постанови Пленуму Вищого адміністративного Суду України № 10 від 29 вересня 2016 року «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» якщо запит стосується інформації, яка міститься в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль (наприклад, без проведення додаткового змістовного аналізу), то така інформація відповідає критеріям «відображеності та задокументованості» і є публічною.

Слід зазначити, що Гатненська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області не заперечує а ні того, що запитувана позивачем інформація є публічною, ані того, що саме відповідач є розпорядником інформації стосовно затвердженої містобудівної документації детальних планів села Гатне.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 22 вказаного Закону, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Перелік підстав для відмови у задоволенні запиту на інформацію, закріплений ч. 1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Так, згідно вимог даної статті розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені ст. 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених ч. 5 ст. 19 цього Закону. Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

З вищевказаного вбачається, що відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою.

З досліджених судовою колегією матеріалів справи вбачається, що позивачу відмовлено у наданні запитуваної інформації у зв'язку з тим, що затверджена містобудівна документація Детальних планів с. Гатне має широкоформатне роздрукування та відсутність світлокопіювального пристрою, належного формату, які б могли здійснити копіювання документів в такому форматі.

Відповідно, позивачу відмовлено у наданні запитуваної публічної інформації не з підстав, визначених ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вичерпний перелік підстав відмови у задоволенні запиту на інформацію міститься у ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та не передбачає підстав для відмови у вигляді відсутності технічних та ресурсних можливостей розпорядника інформації.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Аналогічна правова позиція висловлена Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 15 березня 2016 року по справі № 363/2608/14-а та Верховним Судом в постанові від 31 липня 2018 року по справі № 820/4263/17.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що право позивача на отримання публічної інформації не було порушено відповідачем, здійснивши при розгляді справи неправильне застосування вимог матеріального права.

У зв'язку з цим колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, що містяться в рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 березня 2018 року, яке підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог.

У відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з п. 1 п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Разом з тим, з матеріалів справи також встановлено, що позивач звернулась до суду з клопотанням про здійснення розподілу судових витрат.

Розглянувши зазначене клопотання, колегія суддів виходить з наступного.

Ст. 132 КАС України встановлено види судових витрат.

Так, згідно з ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Ст. 134 КАС України регламентовано витрати на професійну правничу допомогу.

Так, відповідно до ст. 134 КАС України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Ст. 139 КАС України передбачено розподіл судових витрат.

Згідно з ч.1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З вищевикладеного вбачається, що до витрат на професійну правничу допомогу належать витрати, пов'язані з правничою допомогою виключно адвоката.

Витрат на професійну правничу допомогу фахівця у галузі права не передбачено чинним КАС України та, відповідно до законодавства, такі не можуть бути відшкодовані.

З доданих до матеріалів справи позивачем документів вбачається, що договір № 27/11-1 від 27 листопада 2017 року про надання правової допомоги був укладений між позивачем та фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 Відповідно оплата послуг за даним договором здійснена ОСОБА_4, як фахівцю в галузі права, згідно квитанції від 28 листопада 2017 року на суму 5120 грн.

Документи підтверджуючі наявність у ОСОБА_4 свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю станом на час укладення договору та виконання передбачених ним послуг в матеріалах справи відсутні.

Відповідно клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу здійснену ОСОБА_4 за договором № 27/11-1 від 27 листопада 2017 року не як адвокатом, а як фахівцем в галузі права, не підлягають відшкодуванню.

Разом з тим, у судових засіданнях суду апеляційної інстанції ОСОБА_4 представляв інтереси позивача на підставі договору про надання правової допомоги № 27/04-2 від 27 квітня 2018 року. Ордера на надання правової допомоги до матеріалів справи не приєднано.

Під час засідання суду апеляційної інстанції представником позивача надано копію свідоцтва про право на заняття адвокатської діяльністю НОМЕР_1 від 26 квітня 2018 року, видане Радою адвокатів міста Києва.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція міститься в додатковій постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року по справі № 820/2262/17.

Судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5600 грн. позивачем надано до суду копію договору № 27/04-2 від 27 квітня 2018 року, замовлення від 27 квітня 2018 року, квитанції від 30 квітня 2018 року та акту виконаних робіт від 02 травня 2018 року. Відповідно до поданого платіжного документу від 30 квітня 2018 року неможливо встановити за які конкретно послуги позивачем сплачено суму 5600 грн. та визначити співрозмірність заявленої для відшкодування суми з складністю та обсягом виконаних представником позивача робіт.

Крім того, з наданих позивачем документів вбачається, що оплата послуг здійснена фактично до моменту їх надання та до підписання акту виконаних робіт від 02 травня 2018 року.

Розрахунку таких витрат матеріали справи не містять.

Вказані вище обставини свідчать про не підтвердження позивачем того факту, що здійснена оплата послуг адвоката пов'язана з розглядом справи в суді апеляційної інстанції та складенням будь яких процесуальних документів, пов'язаних з апеляційним оскарженням судового рішення, що виключає можливість задоволення поданого позивачем клопотання про розподіл судових витрат.

Під час судового засідання суду апеляційної інстанції представником позивача заявлено клопотання про встановлення судового контролю в порядку ч. 1 ст. 382 КАС України у якому вказано про необхідність зобов'язання відповідач подати звіт про виконання судового рішення у справі № 826/905/18. Представник позивача пояснив, що необхідність прийняття рішення судом про встановлення судового контролю шляхом подання звіту про виконання судового рішення пов'язана з тим, що у великій кількості судових справ задоволено позовні вимоги позивачів до даного відповідача, водночас існує великий ризик невиконання належним чином відповідачем прийнятих судами рішень.

Колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення даного клопотання, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Поряд з цим застосування вказаної норми, на думку колегії суддів, повинне бути пов'язане з реальними фактами, що підтверджують обґрунтованість доводів позивача про можливість невиконання судового рішення відповідачем у добровільному порядку.

Враховуючи, що представником позивача таких доводів не наведено ні в клопотанні, ні в судовому засіданні, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні даного клопотання представника ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 березня 2018 року - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, які полягають у ненаданні ОСОБА_3 запитуваної публічної інформації згідно запиту на інформацію № 1 від 18 жовтня 2017 року зареєстрованого у Гатненській сільській раді Києво-Святошинського району Київської області 18 жовтня 2017 року вх. № 177/1/.

Зобов'язати Гатненську сільську раду Києво-Святошинського району Київської області, надати ОСОБА_3 запитувану публічну інформацію згідно запиту на інформацію № 1 від 18 жовтня 2017 року зареєстрованого у Гатненській сільській раді Києво-Святошинського району Київської області 18 жовтня 2017 року вх. № 177/1/.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Літвіна

Судді І.В. Федотов

Є.О. Сорочко

Повний текст постанови виготовлено 09 серпня 2018 року.