Справа № 227/1820/18
Суддя: Давиденко Т.В.
Дата ухвалення: 2018-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2018 р. Справа№227/1820/18

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Давиденко Т.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративний позов ОСОБА_1

до відповідача Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради

про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради (, юридична адреса: 85001, Донецька обл., м. Добропілля, пр. Шевченка, 15) про визнання неправомірними дій відповідача щодо відмови у призначенні допомоги на догляд за особою з інвалідністю І, ІІ груп внаслідок психічного розладу, повернення невиплаченої щомісячної грошової допомоги на догляд за особою з інвалідністю І, ІІ груп внаслідок психічного розладу з грудня 2017 року.

Доводи позовної заяви обґрунтовує тим, що, відповідач, як вважає позивач, відмовляючи у призначенні допомоги на догляд за особою з інвалідністю І, ІІ груп внаслідок психічного розладу, діяв з перевищенням повноважень та не у спосіб, визначений чинним законодавством з питань соціального захисту.

Вважає дії відповідача щодо невиплати гарантованої Державою соціальної допомоги на догляд за особою з інвалідністю І, ІІ груп внаслідок психічного розладу протиправними та такими, що порушують конституційні права позивача.

Зазначає, що пенсія не вважається доходом, а тому не мала бути врахована при розрахунку сукупного доходу сім'ї позивача для призначення допомоги на догляд за особою з інвалідністю І, ІІ груп внаслідок психічного розладу.

Враховуючи викладене, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказав на її безпідставність та зазначив, що для призначення позивачу допомоги на догляд за особою з інвалідністю І, ІІ груп внаслідок психічного розладу, не має законних підстав, оскільки середньомісячний сукупний доход сім'ї відповідача перевищує 3 прожиткових мінімума.

Враховуючи наведене, просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Представники сторін надали заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи наведене, суд розглядає справу в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи, доводи позовної заяви, відзиву, суд з'ясував наступні обставини справи.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1, паспорт НОМЕР_2 (а.с. 51-52).

ОСОБА_1 є опікуном ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка визнана недієздатною згідно рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 31.10.2011 року у справі № 2-о-186/11 (а.с. 34).

11.12.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради з заявою про призначення допомоги особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, на догляд за ним, зазначивши склад сім'ї:

- заявник - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3;

- дружина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4;

- син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5.

28.02.2018 року листом № 04/706/01-16 на звернення ОСОБА_1 стосовно відмови у призначенні щомісячної грошової допомоги особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, на догляд за ним Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради зазначило, що сукупний дохід, який враховується при розрахунку допомоги за період з 01.06.2017 року по 30.11.2017 року склав 103805 грн. 92 коп., а саме, пенсія ОСОБА_1 в сумі 26290 грн. 50 коп., заробітна плата ОСОБА_1 в сумі 58583 грн. 33 коп., заробітна плата ОСОБА_5 в сумі 18932 грн. 09 коп., середньомісячний сукупний доход склав 17300 грн. 99 коп., прожитковий мінімум сімёї - 14985 грн. ((1373,00+1762,00+1860)*3), де 1373, 00 грн. - прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, 1762,00 грн. - прожитковий мінімум для працездатних осіб, 1860 грн. прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років (а.с. 8).

Між сторонами немає розбіжностей щодо обставин справи, встановлених судом, в позовній заяві позивач просить визнати дії неправомірними та повернення невиплаченої щомісячної грошової допомоги на догляд за особою з інвалідністю І, ІІ груп внаслідок психічного розладу.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає позовну заяву такою, що задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно ст. 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 року № 256, якою затверджений Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, встановлено, що головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належить питання праці та соціального захисту населення.

Таким чином, відповідач у справі - орган владних повноважень, на якого чинним законодавством України покладений обов?язок призначення і виплати державної допомоги особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, - на догляд за нею та який є головним розпорядником коштів місцевого бюджету за рахунок субвенцій з державного бюджету та нього покладений обов'язок щодо реалізації механізму фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач є опікуном ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка визнана недієздатною згідно рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 31.10.2011 року у справі № 2-о-186/11.

Відповідно до п.1 ст.92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина - визначаються виключно законами України.

Законом України «Про психіатричну допомогу» визначені правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлені обов'язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентовані права та обов'язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійсненні соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади.

Згідно ст. 5 Закону України «Про психіатричну допомогу» держава гарантує:

- належне фінансове забезпечення надання психіатричної допомоги населенню, затвердження та виконання державних цільових програм у цій сфері;

- безоплатне надання медичної допомоги особам, які страждають на психічні розлади, у державних та комунальних закладах охорони здоров'я та безоплатне або на пільгових умовах забезпечення їх лікарськими засобами і виробами медичного призначення в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

- грошову допомогу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, - на догляд за нею. Розмір зазначеної допомоги розраховується як різниця між трьома прожитковими мінімумами на кожного члена сім'ї та середньомісячним сукупним доходом сім'ї за попередні шість місяців, але не може бути більше, ніж прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць;

- надання у державних та комунальних закладах з надання психіатричної допомоги безоплатної діагностичної, консультативної, лікувальної, реабілітаційної допомоги в амбулаторних і стаціонарних умовах;

- здійснення всіх видів експертизи психічного стану особи;

- захист прав, свобод і законних інтересів осіб, які страждають на психічні розлади;

- вирішення в установленому законом порядку питань опіки та піклування щодо осіб, які страждають на психічні розлади;

- надання соціальних послуг особам з інвалідністю та особам похилого віку, які страждають на психічні розлади, у тому числі з догляду, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

- здобуття безоплатно відповідної освіти особами, які страждають на психічні розлади, у державних та комунальних навчальних закладах;

- встановлення обов'язкових квот робочих місць на підприємствах, в установах та організаціях для працевлаштування осіб з інвалідністю, які страждають на психічні розлади, в установленому законом порядку та нагляд за дотриманням цих квот.

Умови призначення і виплати державної допомоги, визначені Порядком надання щомісячної грошової допомоги особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, на догляд за нею, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02 серпня 2000 року № 1192.

Згідно пункту 3 Порядку 1192 розмір допомоги на догляд розраховується як різниця між трьома прожитковими мінімумами на кожного члена сім'ї та середньомісячним сукупним доходом сім'ї за попередні шість місяців, але не може бути більше, ніж прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, сукупний дохід, який враховується при розрахунку допомоги за період з 01.06.2017 року по 30.11.2017 року склав 103805 грн. 92 коп., а саме, пенсія ОСОБА_1 в сумі 26290 грн. 50 коп., заробітна плата ОСОБА_1 в сумі 58583 грн. 33 коп., заробітна плата ОСОБА_5 в сумі 18932 грн. 09 коп., середньомісячний сукупний доход склав 17300 грн. 99 коп., прожитковий мінімум сімёї - 14985 грн. ((1373,00+1762,00+1860)*3), де 1373, 00 грн. - прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, 1762,00 грн. - прожитковий мінімум для працездатних осіб, 1860 грн. прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років.

Тобто, середньомісячний сукупний доход сім'ї позивача перевищує три прожиткових мінімуми на кожного члена сім'ї.

Щодо доводу позивача, що пенсія не вважається доходом, а тому не мала бути врахована при розрахунку сукупного доходу сім'ї позивача для призначення допомоги на догляд за особою з інвалідністю І, ІІ груп внаслідок психічного розладу, суд зазначає наступне.

Наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства фінансів України, Державного комітету статистики України, Державного комітету молодіжної політики, спорту і туризму України від 15 листопада 2001 року № 486/202/524/455/3370 затверджена Методика обчислення сукупного доходу сім'ї для всіх видів соціальної допомоги, яка призначена для обчислення сукупного доходу сімей (одержувачів) для всіх видів соціальної допомоги і застосовується при визначенні їх права на соціальну допомогу та розрахунку її розміру.

Згідно пункту 5.3 Методики до сукупного доходу сімей (одержувачів) входять стипендії, пенсії, допомога (крім частини допомоги при народженні дитини, виплата якої здійснюється одноразово, частини допомоги при усиновленні дитини, виплата якої здійснюється одноразово, допомоги на поховання, одноразової допомоги, яка надається відповідно до законодавства або за рішеннями органів виконавчої влади та місцевого самоврядування, підприємств, організацій незалежно від форм власності), допомога на навчання, безпосередньо отримана особою від підприємства, установи чи організації, за винятком коштів, отриманих на умовах позики чи кредитів та щомісячні компенсаційні виплати, при цьому до сукупного доходу не включається відповідна допомога, для призначення якої обчислюється сукупний дохід, при зверненні за призначенням декількох видів допомоги, розмір яких визначається з урахуванням сукупного доходу, до сукупного доходу сім'ї входять розміри призначених на дату звернення зазначених видів допомоги, крім допомоги, для призначення якої обчислюється сукупний дохід.

Тобто, зазначена норма передбачає, що при розрахунку сукупного доходу сім'ї для призначення допомоги на догляд за особою з інвалідністю І, ІІ груп внаслідок психічного розладу, враховується розмір пенсії членів сім'ї.

Враховуючи наведене та те, що середньомісячний сукупний дохід сім'ї позивача перевищує три прожиткових мінімуми на кожного члена сім'ї, суд вважає, що орган Пенсійного фонду дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для призначення позивачу щомісячної грошової допомоги особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, на догляд за нею.

Згідно ч. 1 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд вважає, що відповідачем надані належні докази правомірності відмови у призначенні допомоги на догляд за особою з інвалідністю І, ІІ груп внаслідок психічного розладу.

Оскільки під час розгляду справи встановлена обґрунтованість висновку органу Пенсійного фонду про відсутність правових підстав для призначення допомоги на догляд за особою з інвалідністю І, ІІ груп внаслідок психічного розладу, суд вважає позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають.

В розумінні норм статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України питання про перерозподіл судових витрат не розглядається.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Кодексом адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) до Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради (, юридична адреса: 85001, Донецька обл., м. Добропілля, пр. Шевченка, 15) про визнання неправомірними дій щодо відмови у призначенні допомоги на догляд за особою з інвалідністю І, ІІ груп внаслідок психічного розладу, повернення невиплаченої щомісячної грошової допомоги на догляд за особою з інвалідністю І, ІІ груп внаслідок психічного розладу з грудня 2017 року - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя Давиденко Т.В.