Справа № 334/4918/17(2-а/334/466/17
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2018-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 липня 2018 рокусправа № 334/4918/17(2-а/334/466/17)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючий суддя: Дурасова Ю.В.

судді: Божко Л.А., Лукманова О.М.,

за участю секретаря судового засідання: Сонник А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя

на постанову Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 22 листопада 2017 року (головуючий суддя Гнатюк О.М.,)

у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся 28.07.2017 року з позовом до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Позов обґрунтовано тим, що позивач до 2015 року перебував на обліку в УПФУ та отримував пенсію у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення». Пенсія на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» призначається вперше, тому вважає можливим застосування підвищення, що передбачене ч. 1 ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за більш пізній вихід на пенсію у розмірі 19%, починаючи з 01.01.2017 року.

Постановою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 22 листопада 2017 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо відмови в перерахунку пенсії із застосуванням положень ч. 1 ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та зобов'язано відповідача перерахувати та виплачувати ОСОБА_1 з 1 січня 2017 р. пенсію за віком у розмірі, обчисленому із застосуванням підвищення, передбаченого ч.1 ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за більш пізній вихід на пенсію у розмірі 2%.

Постанова суду першої інстанції обґрунтована тим, що позивач має право на пенсію за віком згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки досяг 60-ти річного віку. Пенсія за віком позивачу не призначалася. З 1972 року позивач отримує пенсію по інвалідності, що не перешкоджає скористатися ч.1 ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» для призначення пенсії з підвищенням.

Стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 640грн. та на правову допомогу в розмірі 1500грн.

Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що оскільки позивач раніше отримував пенсію за Законом України «Про пенсійне забезпечення» а не за Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», то він має право на призначення пенсії з підвищенням відповідно до ч. 1 ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Тому дії відповідача щодо відмови позивачу у перерахуванні та виплати позивачеві пенсії за віком у розмірі, обчисленому з застосуванням підвищення, передбаченого ч. 1 ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є протиправними.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідачем (Правобережним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Запоріжжя) подано апеляційну скаргу, згідно якою просить скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що оскільки позивачу призначено пенсію з 25.01.1972 року (пенсія по інвалідності), то підстав для перерахунку пенсії із застосуванням підвищення, передбаченого ч.1 ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за більш пізній вихід на пенсію, немає. Щодо розміру підвищення, зазначає, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, отримує пенсію за віком з 11.11.2015 року. Вважає, що позивач має страховий стаж лише до 31.12.12, тому позовні вимоги щодо підвищення пенсії на 19% (за 38 повних місяців страхового стажу) є необґрунтованими. Зазначає, що спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу права на підвищення розміру пенсії за віком за більш пізній вихід на пенсію, а не стосовно розміру такого підвищення. Також вказує на пропуск шестимісячного строку звернення до суду, оскільки звернувся до суду 28.07.2017 року, а вимоги пред'явлені з 01.01.2017 року. Тому вважає, що період з 01.01.2017 року по 27.01.2017 року повинен бути залишений без розгляду. Щодо стягнення судових витрат зазначає, що 01.01.2017 року набув чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VІІІ, яким звільнено Пенсійний фонд України від сплати судового збору. Тому судові витрати підлягають стягненню з Державного бюджету України. також вказує, що статтею 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу в адміністративних справах, в яких компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надає правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Отже, право на відшкодування витрат на правову допомогу передбачено лише за участь адвоката у судовому засіданні, вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суду. Однак, відшкодування витрат за послуги зі складання адміністративного позову не передбачено чинним законодавством, оскільки такі послуги не відносяться до окремих процесуальних дій. Крім того, складання адвокатом адміністративного позову не підтверджено матеріалами справи, оскільки позов підписаний самим позивачем.

Позивачем надано до апеляційного суду заперечення на апеляційну скаргу, згідно яких просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін. Посилається на те, що отримував пенсію до 2015 року відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення». Лише 11.11.2015 року звернувся до УПФ з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», однак у призначенні пенсії за віком йому було відмовлено. Вказує, що Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2016 року зобов'язано відповідача призначити пенсію за віком відповідно до ч. 2 ст.40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески за 3 календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії за віком (2012-2014 роки). При цьому в мотивувальній частині зазначеної постанови вказано, що у розумінні Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсіонером ОСОБА_1 не був, пенсія за віком призначена вперше. Також вказує, що для призначення пенсії з підвищення у відповідності до ч. 1 ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» дотримано всі умови, а саме: раніше ним не одержувався жоден з видів пенсії, які передбачені ЗУ № 1058; звернення за пенсією здійснено з більш пізнього віку; наявний страховий стаж після досягнення пенсійного віку. Зазначає, що й на сьогоднішній день продовжує працювати.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, доводи, що містяться в запереченнях на апеляційну скаргу, колегія суддів апеляційної інстанції вбачає підстави для часткового задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач (ІНФОРМАЦІЯ_1) набув право на призначення пенсії за віком 10.09.2012 року, натомість на пенсію не вийшов, а продовжив працювати. З заявою про призначення пенсії за віком звернувся лише в 2015 році (згідно із Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування») та отримував пенсію за Списком №2.

Не погодившись з порядком обчислення пенсії, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом про визнання дій відповідача протиправними і зобов'язання вчинити певні дії. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2016 року скасовано постанову Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21.04.2016 року у справі №334/10673/15-а, задоволено позовні вимоги позивача та зобов'язано УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя призначити позивачу пенсію за віком відповідно до ч.2 ст. 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески за 3 календарні роки, що передують року звернення із заявою та виплатити позивачу недоотриману суму пенсії, починаючи з 11.11.2015 року (а.с. 10).

23.06.2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою про перерахунок пенсії із застосуванням підвищення, передбаченого ч.1 ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 8). За результатами розгляду цієї заяви - відмовлено у перерахунку пенсії з підвищенням, оскільки до призначення пенсії за віком йому виплачувалась пенсія з 25.01.1972 року по інвалідності (а.с. 9).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції до даних правовідносин правильно застосував норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. При цьому, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19).

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини.

Відповідно до положень ст.29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», особі, яка набула право на пенсію за віком відповідно до цього Закону, але після досягнення пенсійного віку, передбаченого абзацом першим частини 1 статті 26 цього Закону, виявила бажання працювати і одержувати пенсію з більш пізнього віку, пенсія за віком призначається з урахуванням страхового стажу на день звернення за призначенням пенсії з підвищенням розміру пенсії за віком, обчисленого відповідно до ст.7 цього Закону, на такий відсоток: на 0,5% - за кожний повний місяць страхового стажу після досягнення пенсійного віку у разі відстрочення виходу на пенсію на строк до 60 місяців.

Отже зазначена норма передбачає право особи одержати пенсію з підвищенням в разі виявлення особою бажання працювати і одержувати пенсію з більш пізнього віку. При цьому, враховується страховий стаж особи на день звернення за призначенням пенсії.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції обставини справи та волевиявлення позивача цілком підпадають під дію вищезазначеної норми (ч. 1 ст. 29), оскільки позивач набув право на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 10.09.2012 року, але після досягнення пенсійного віку продовжив працювати та не звертався з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Отже, позивач має право на підвищення розміру пенсії за віком відповідно до ч. 1 ст. 29 вказаного Закону, оскільки з заявою про призначення пенсії за віком позивач звернувся лише в листопаді 2015 року (коли йому виповнилося 63 роки), тобто з більш пізнього віку у зв'язку з продовженням трудової діяльності (а не в 2012 році, коли особі виповнилося 60 років).

Так, у відповідності до положень ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено загальний пенсійний вік - 60 років.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_1, право на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» набув з 10.09.2012 року, досягнувши 60-ти річного віку.

Також матеріалами справи підтверджено, що на момент досягнення 60-ти річного віку позивач не скористався своїм правом виходу на пенсію та продовжив працювати до листопада 2015 року.

Згідно матеріалів справи відповідач відмовив позивачеві у перерахунку пенсії, оскільки до призначення пенсії за віком йому виплачувалась пенсія з 25.01.1972 року. При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що пенсія з 25.01.1972 року виплачувалася позивачу по інвалідності на підставі ЗУ «Про пенсійне забезпечення» (а не на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»).

З положень статті ст.29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» вбачається, що пенсії з підвищенням її розміру виплачується особі, яка набула право на пенсію за віком у відповідності до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», однак продовжувала працювати.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу, що ч. 1 ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не містить застереження з приводу того, що особа має право на встановлення підвищення розміру пенсії за більш пізній вихід на пенсію лише у випадку, якщо цій особі пенсія призначена вперше.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції відносно помилковості твердження відповідача, що позивач скористався своїм правом на призначення пенсії у зв'язку з призначенням йому пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитися з позицією відповідача, що перерахунок пенсії позивача був здійснений в 2007 році, оскільки пенсія за віком була призначена лише в 2015 році при цьому матеріали справи не містять підтверджень, що позивач звертався до відповідача в 2007 році з заявою про переведення на інший вид пенсії.

Призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення» не є призначенням пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що позивач набув права на призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» лише з 10.09.2012 року (досягнувши 60-ти річного віку), однак з заявою про призначення пенсії за віком позивач звернувся після досягнення 63-річного віку, а саме в листопаді 2015 року. Матеріалами справи підтверджується, що саме з листопада 2015 року позивач отримує пенсію за віком. Після досягнення загального пенсійного віку позивач продовжує працювати, що не оспорюється сторонами.

Натомість, норма закону, яка передбачає можливість одержання пенсії з підвищенням відповідно до ч. 1 ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» відповідачем застосовано не було, що є порушенням законодавства України.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що пенсію на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» позивачу вперше призначено з листопада 2015, тобто з більш пізнього віку, що дає право на застосування положень ч. 1 ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач протиправно відмовив позивачу у перерахунку пенсії за віком з урахуванням положень ч. 1 ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за більш пізній вихід на пенсію з підстав призначення позивачу пенсії за вислугу років.

Колегія суддів апеляційної інстанції досліджуючи доводи відповідача про порушення шести місячного строку звернення до адміністративного суду встановила наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач звернувся до суду 26.07.2017 року, що підтверджується штампом на конверті (а.с. 20). При цьому, просить позовні вимоги задовольнити, починаючи з 01.01.2017 року (а.с. 5). В позові позивач зазначає, що вважає строк, передбачений ст. 99 КАС України не порушений, оскільки в силу ч. 4 ст. 99 КАС України, якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, то для звернення до адміністративного суду встановлюється місячний строк, який обчислюється з дня, коли позивач дізнався про рішення суб'єкта владних повноважень за результатами розгляду його скарги на рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень. Водночас позивач зазначає, що про порушення своїх прав він дізнався 03.07.2017 року з листа-відповіді №177/Ф-9, яким відмовлено в перерахунку пенсії.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що матеріали справи містять лист від 03.07.2017 року №177/Ф-9, яким надано відповідь на заяву позивача від 23.06.2017 року (а.с. 8) про відмову у перерахунку пенсії із підвищенням, передбаченого ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 9).

Отже, досліджуючи дані документі, з урахуванням ч. 4 ст. 99 КАС України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), судом апеляційної інстанції встановлено, що строк звернення позивача до адміністративного суду не порушений. Таким чином спростовується аргумент відповідача про залишення частини позовних вимог (а саме періоду з 01.01.2017 року по 27.01.2017 року) без розгляду.

Щодо аргументів відповідача про стягнення судових витрат з Державного бюджету України у зв'язку з набрання чинності 01.01.2017 року ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VІІІ, яким звільнено Пенсійний фонд України від сплати судового збору, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Постанова суду першої інстанції датована 22.11.2017 року. Отже на час прийняття зазначеної постанови діяли норми КАС України в редакції до змін, внесених Законом України № 2147-VIII від 03.10.2017.

Так, в силу ст. 94 КАС України, розподіл судових витрат відбувався таким чином: Якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже суд першої інстанції правильно визначив можливість стягнення з відповідача судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, а не з Державного бюджету.

При цьому, на дату ухвалення рішення судом першої інстанції, Закон України «Про судовий збір» містив пільги щодо сплати Пенсійним фондом за подачу позову. Натомість, в дані справі не розглядалося питання про сплату судового збору Управлінням Пенсійного фондом, оскільки зазначена особа у справі є відповідачем (ст. 5 п. 18).

Щодо аргументів відповідача відносно статті 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», згідно якої розмір компенсації витрат на правову допомогу в адміністративних справах, в яких компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надає правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за можливе погодитися з аргументами відповідача про те, що право на відшкодування витрат на правову допомогу передбачено лише за участь адвоката у судовому засіданні, вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суду. Однак, відшкодування витрат за послуги зі складання адміністративного позову не передбачено чинним законодавством, оскільки такі послуги не відносяться до окремих процесуальних дій. Крім того, складання адвокатом адміністративного позову не підтверджено матеріалами справи, оскільки позов підписаний самим позивачем.

Слід зазначити, що в силу ч. 1 ст. 90 КАС України (в редакції, що діяла на час ухвалення рішення судом першої інстанції), витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Водночас, матеріали справи не містять оригіналу квитанції щодо сплати 1500грн. (а.с. 12). Натомість, поверненню підлягають лише належним чином підтверджені судові витрати.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 1500грн. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. 241-245, 250, 315, 316, 317, 321, 322 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя - задовольнити частково.

Постанову Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 22 листопада 2017 року - скасувати в частині стягнення з Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судових витрат на правову допомогу в розмірі 1500грн.

В іншій частині постанову Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 22 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 02.08.2018.

Головуючий суддя: Ю.В. Дурасова

Суддя: Л.А. Божко

Суддя: О.М. Лукманова