Справа № 826/4364/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2018-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 липня 2018 року № 826/4364/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.

за участю секретаря судового засідання Борсуковської А.О.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: Отроди Т.Ю.,

представника третьої особи: Гудзь О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства внутрішніх справ України,

третя особа без самостійних вимог на предмет спору Генеральна прокуратура України,

про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) до Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач), за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Генеральної прокуратури України (далі - третя особа), у якій з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 16.06.2018, просив суд:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) до Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач), за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Генеральної прокуратури України (далі - третя особа), у якій з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 16.06.2018, просить суд:

визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у невключенні до наказу МВС України від 03.06.2016 №462 «Про затвердження Інструкції про порядок медичного обслуговування в закладах охорони здоров'я МВС України» такої категорії осіб, які мають право відповідно до законодавства на безоплатне медичне обслуговування в закладах охорони здоров'я МВС України, як пенсіонери з числа працівників прокуратури, які обслуговувалися до виходу на пенсію у медичних закладах МВС України і зберегли таке право в силу частини 3 статті 84 Закону України «Про прокуратуру», учасника бойових дій із числа пенсіонерів прокуратури, які користувалися при виході на пенсію (незалежно від часу виходу на пенсію) чи зміни місця роботи поліклініками та госпіталями, до яких вони були прикріплені за попереднім місцем роботи відповідно до пункту 8 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

зобов'язати відповідача включити до наказу МВС України від 03.06.2016 №462 «Про затвердження Інструкції про порядок медичного обслуговування в закладах охорони здоров'я МВС України» таку категорію осіб, які мають право відповідно до законодавства на безоплатне медичне обслуговування в закладах охорони здоров'я МВС України, як пенсіонери з числа працівників Генеральної прокуратури України, які обслуговувалися до виходу на пенсію у медичних закладах МВС України і зберегли таке право в силу частини 3 статті 84 Закону України «Про прокуратуру», учасника бойових дій із числа пенсіонерів прокуратури, які користувалися при виході на пенсію (незалежно від часу виходу на пенсію) чи зміни місця роботи поліклініками та госпіталями, до яких вони були прикріплені за попереднім місцем роботи відповідно до пункту 8 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

визнати протиправною відмову службової особи - заступника начальника Управління охорони здоров'я та реабілітації МВС України Смик А.С. у наданні позивачу права користування Центральною поліклінікою МВС України та Центральним госпіталем МВС України, як пенсіонеру Генеральної прокуратури України в силу частини 3 статті 84 Закону України «Про прокуратуру» та учаснику бойових дій (АТО) із числа пенсіонерів прокуратури, які користувалися при виході на пенсію (незалежно від часу виходу на пенсію) чи зміни місця роботи поліклініками та госпіталями, до яких вони були прикріплені за попереднім місцем роботи відповідно до пункту 8 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

визнати за позивачем право на безкоштовне медичне обслуговування в медичних закладах, в яких позивач перебував на обліку до виходу на пенсію, а саме: Центральної поліклініки МВС України та Центрального госпіталю МВС України на підставі частини 3 статті 84 Закону України «Про прокуратуру» та пункту 8 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» без будь-яких додаткових умов і обмежень.

визнати протиправними дії Центральної поліклініки МВС України щодо відмови позивачу у безоплатному медичному обслуговуванні.

зобов'язати Центральну поліклініку МВС України надавати позивачу безкоштовне медичне обслуговування, безоплатні медичні послуги у повному об'ємі на підставі частини 3 статті 84 Закону України «Про прокуратуру» та пункту 8 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» без будь-яких додаткових умов і обмежень.

зобов'язати Центральний госпіталь МВС України надавати позивачу безкоштовне медичне обслуговування, безоплатні медичні послуги у повному об'ємі на підставі частини 3 статті 84 Закону України «Про прокуратуру» та пункту 8 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» без будь-яких додаткових умов і обмежень.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив про те, що частина третя статті 84 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VІІ аналогічно до раніше діючої редакції частини чотирнадцятої статті 501 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1999 №1789-ХІІ встановлює, що за пенсіонерами та членами їх сімей зберігаються гарантії соціального захисту, передбачені цим законом та іншими законодавчими актами. Пенсіонери та члени їх сімей, що проживають разом з ними, мають також право на безкоштовне медичне обслуговування в тих медичних закладах, в яких вони перебували на обліку до виходу на пенсію прокурора, незалежно від укладених договорів і перерахування коштів Генеральною прокуратурою України. Водночас, відповідачем, на думку позивача, безпідставно зменшено надання медичних послуг Центрального госпіталю та поліклініки МВС України, що призвело до порушення прав пенсіонерів з числа працівників Генеральної прокуратури України на медичне обслуговування, які до виходу на пенсію обслуговувались у закладах охорони здоров'я МВС України, у тому числі позивача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва 05.04.2017 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва 18.04.2018 залишено без розгляду позовні вимоги позивача щодо:

визнання протиправною відмову службової особи - заступника начальника Управління охорони здоров'я та реабілітації МВС України Смик А.С. у наданні позивачу права користування Центральною поліклінікою МВС України та Центральним госпіталем МВС України, як пенсіонеру Генеральної прокуратури України в силу частини 3 статті 84 Закону України «Про прокуратуру» та учаснику бойових дій (АТО) із числа пенсіонерів прокуратури, які користувалися при виході на пенсію (незалежно від часу виходу на пенсію) чи зміни місця роботи поліклініками та госпіталями, до яких вони були прикріплені за попереднім місцем роботи відповідно до пункту 8 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

визнання за позивачем права на безкоштовне медичне обслуговування в медичних закладах, в яких позивач перебував на обліку до виходу на пенсію, а саме: Центральної поліклініки МВС України та Центрального госпіталю МВС України на підставі частини 3 статті 84 Закону України «Про прокуратуру» та пункту 8 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» без будь-яких додаткових умов і обмежень;

визнання протиправними дії Центральної поліклініки МВС України щодо відмови позивачу у безоплатному медичному обслуговуванні;

зобов'язання Центральної поліклініки МВС України надавати позивачу безкоштовне медичне обслуговування, безоплатні медичні послуги у повному об'ємі на підставі частини 3 статті 84 Закону України «Про прокуратуру» та пункту 8 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» без будь-яких додаткових умов і обмежень;

зобов'язання Центрального госпіталю МВС України надавати позивачу безкоштовне медичне обслуговування, безоплатні медичні послуги у повному об'ємі на підставі частини 3 статті 84 Закону України «Про прокуратуру» та пункту 8 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» без будь-яких додаткових умов і обмежень.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у частині визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у невключенні до наказу МВС України від 03.06.2016 №462 «Про затвердження Інструкції про порядок медичного обслуговування в закладах охорони здоров'я МВС України» такої категорії осіб, які мають право відповідно до законодавства на безоплатне медичне обслуговування в закладах охорони здоров'я МВС України, як пенсіонери з числа працівників прокуратури, які обслуговувалися до виходу на пенсію у медичних закладах МВС України і зберегли таке право в силу частини 3 статті 84 Закону України «Про прокуратуру», учасника бойових дій із числа пенсіонерів прокуратури, які користувалися при виході на пенсію (незалежно від часу виходу на пенсію) чи зміни місця роботи поліклініками та госпіталями, до яких вони були прикріплені за попереднім місцем роботи відповідно до пункту 8 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та зобов'язання відповідача включити до наказу МВС України від 03.06.2016 №462 «Про затвердження Інструкції про порядок медичного обслуговування в закладах охорони здоров'я МВС України» таку категорію осіб, які мають право відповідно до законодавства на безоплатне медичне обслуговування в закладах охорони здоров'я МВС України, як пенсіонери з числа працівників Генеральної прокуратури України, які обслуговувалися до виходу на пенсію у медичних закладах МВС України і зберегли таке право в силу частини 3 статті 84 Закону України «Про прокуратуру», учасника бойових дій із числа пенсіонерів прокуратури, які користувалися при виході на пенсію (незалежно від часу виходу на пенсію) чи зміни місця роботи поліклініками та госпіталями, до яких вони були прикріплені за попереднім місцем роботи відповідно до пункту 8 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», просили їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши та не, що перелік осіб, які мають право на безкоштовне медичне обслуговування в закладах охорони здоров'я Міністерства внутрішніх справ України визначено у статті 95 Закону України «Про Національну поліцію» та пункті 1 Розділу ІІ Інструкції про порядок медичного обслуговування в закладах охорони здоров'я МВС (далі - Інструкція), яка затверджена наказом МВС України від 03.06.2016 № 462. Водночас, працівники (колишні працівники) Генеральної прокуратури України у вищезазначеному переліку осіб не зазначені, і як наслідок, право на безоплатне медичне обслуговування на працівник (колишніх працівників) Генеральної прокуратури України, у тому числі позивача, не розповсюджується.

У судовому засіданні представники відповідача та третьої особи заперечували проти заявлених позовних вимог, просили відмовити у їх задоволенні.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з 1995 по 2010 роки працював в Генеральній прокуратурі України.

У 2010 році у зв'язку із виходом на пенсію позивач був звільнений із посади старшого слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України. У період роботи в Генеральній прокуратурі Україні та після виходу на пенсію отримував медичну допомогу в Центральній поліклініці МВС України та Центральному госпіталі МВС України відповідно до укладених договорів між Генеральною прокуратурою Україною та Центральною поліклінікою МВС України.

У 2017 році Генеральна прокуратура України укладено аналогічний договір з Центральною поліклінікою МВС України від 07.02.2017 № ЦП-46, у якому позивач був включений до переліку осіб, які згідно договору, можуть отримувати медичні послуги до вичерпання суми договору за фактичними витратами. Як було повідомлено позивачу у відповіді від 17.02.2017 № 33/1-42зі, йому надаються медичні послуги Центральною поліклінікою МВС України, на обліку в якої він перебував до виходу на пенсію, на підставі Договорів укладених між Генеральною прокуратурою України та Центральною поліклінікою МВС України. Дія даного договору - 31.12.2017.

Позивач вважаючи порушеним своє право на отримання безоплатного медичного обслуговування, шляхом не надання в подальшому обслуговуватись в закладах охорони здоров'я, звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Поняття медичного обслуговування визначається абзацом четвертим частини першої статті 1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я», відповідно до якої під медичним обслуговуванням розуміється діяльність закладів охорони здоров'я та фізичних осіб - підприємців, які зареєстровані та одержали відповідну ліцензію в установленому законом порядку, у сфері охорони здоров'я, що не обов'язково обмежується медичною допомогою.

Відповідно до абзацу п'ятого частини першої статті 1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я», під медичною допомогою розуміється діяльність професійно підготовлених медичних працівників, спрямована на профілактику, діагностику, лікування та реабілітацію у зв'язку з хворобами, травмами, отруєннями і патологічними станами, а також у зв'язку з вагітністю та пологами.

Закон України «Про прокуратуру» надав прокурорам право на безкоштовне медичне обслуговування саме у державних закладах охорони здоров'я. Отже віднесення до таких закладів охорони здоров'я заклади системи МВС України носило тимчасовий характер.

Про те, що працівники прокуратури за законом не мають права на обслуговування в закладах системи МВС України, які є відомчими закладами, свідчать норми статті 18 Основ законодавства України про охорону здоров'я, в яких передбачено, що відомчі заклади охорони здоров'я, що обслуговують лише окремі категорії населення за професійною, відомчою або іншою не пов'язаною із станом здоров'я людини ознакою, фінансуються, як правило, за рахунок підприємств, установ і організацій, які вони обслуговують.

Отже, заклади охорони здоров'я системи МВС України, які є відомчими закладами, зобов'язані в силу закону обслуговувати лише працівників МВС України (діючих та колишніх) за рахунок коштів МВС України, а не інші категорії громадян.

До таких осіб зокрема відносяться:

1) поліцейські, військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їхніх сімей;

2) поліцейські, які відповідно до законодавства відряджені (прикомандировані) до Верховної Ради України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, інших органів державної влади (закладів, установ) або органів місцевого самоврядування на час виконання відповідних повноважень на постійній основі із залишенням на службі в поліції, та члени їхніх сімей;

3) державні службовці та працівники навчальних закладів, медичних та наукових установ та установ забезпечення МВС або Національної поліції України з числа колишніх працівників міліції, які станом на день опублікування Закону України «Про Національну поліцію» проходили службу в органах внутрішніх справ та мали календарну вислугу не менше п'яти років і продовжили роботу в МВС або Національній поліції України (їх територіальних органах, закладах та установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України «Про державну службу», а в навчальних, медичних закладах, установ; забезпечення та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, та члени їхніх сімей;

4) тощо.

До вказаного переліку не віднесено працівників (колишніх працівників) Генеральної прокуратури України, відтак право на безоплатне медичне обслуговування на працівник (колишніх працівників) Генеральної прокуратури України не розповсюджується.

Частина друга статті 84 Закону України «Про прокуратуру» передбачає право пенсіонерів прокуратури на безкоштовне медичне обслуговування в тих медичних закладах яких вони перебували на обліку до виходу на пенсію прокурора.

Положеннями частини другої статті 83 Закону України «Про прокуратуру», згідно з якою прокурор та члени його сім'ї користуються в установленому порядку безоплатним медичним обслуговуванням державних закладах охорони здоров'я.

З аналізу зазначених норм вбачається, що працівник прокуратури, як до виходу на пенсію, так й після виходу на пенсію, має право на безоплатне медичне обслуговування саме у державних закладах охорони здоров'я.

Відтак, обґрунтованими є доводи відповідача про те, що відсутні правові підстави покладати на відомчі заклади охорони здоров'я системи МВС України обов'язок здійснювати медичне обслуговування працівника іншого відомства, який має за Законом про прокуратуру загальне право на медичне обслуговування в державних закладах охорони здоров'я, а не в конкретному відомчому закладі системи МВС, медична допомога в яких згідно Закону України про охорону здоров'я має надаватися в обов'язковому порядку л працівникам таких відомств.

Згідно з статті 19 Конституції України, особа не може бути зобов'язані; вчинення дій, які не є для неї обов'язковими за законом чи договором.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2008 №425 «Про затвердження Порядку виплати надбавки за вислугу років працівникам ор прокуратури та про їх медичне обслуговування» було встановлено, що працівники органів прокуратури обслуговуються в медичних закладах Міністерства внутрішніх справ та в інших державних закладах охорони здоров'я.

Водночас, вказана постанова Кабінету Міністрів України втратила чинність 05.01.2016.

Отже з 05.01.2016 відсутні законодавчі підстави відносити працівників прокуратури до сфери медичного обслуговування закладів охорони здоров'я системи МВС України.

Сам по собі факт тимчасового обслуговування позивача в Центральній поліклініці МВС України не свідчить про набуття ним права на безкоштовне медичне обслуговування, оскільки його обслуговування здійснювалося на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2008 № 425, яка втратила чинність.

Вказаною постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2008 № 425 в редакції 2008 року було передбачено обслуговування працівників органів прокуратури лише в медичних закладах МВС України, а вже у 2014 році до вказаної постанови було внесено зміни та передбачено обслуговування не лише в медичних закладах МВС, а й в «інших державних закладах охорони здоров'я».

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2008 № 425 визначено лише медичні заклади, в яких можуть обслуговуватись працівники органів прокуратури, але не було встановлено, що вони мають прав на медичне обслуговування у медичних закладах Міністерства внутрішніх справ України на безоплатній основі.

Отже, аналізуючи наведені норми, можна зробити висновок про те, що на момент виходу позивача на пенсію, жодний закон не покладав на відомчі заклади охорони здоров'я, у тому числі системи МВС Україн, обов'язок обслуговувати на безоплатній основі інші категорії працівників, які не є працівниками відомства (МВС України).

Також, відсутній спільний наказ МВС України і Генеральної прокуратури України, який зареєстрований в Мін'юсті, та визначав би порядок медичного обслуговування працівників органів прокуратури у відомчих закладах системи МВС України.

Протягом дії постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2008 № 425 та на даний час медичне обслуговування працівників Генеральної прокуратури України (як діючих, так і колишніх) здійснювалося (здійснюється) лише на договірних засадах, на підставі договорів, що були укладені між Генеральною прокуратурою України Центральною поліклінікою МВС України і Центральним госпіталем МВС України при чому лише в межах сплачених Генеральною прокуратурою України цільових коштів.

З матеріалів справи вбачається, що між Генеральною прокуратурою України та Центральною поліклінікою МВС України були укладені договори про надання медичних послуг на платній основі: 01.01.2012 № 1, від 06.06.2013 № 19, від 17.06.2014 № 2, від 13.07.2015 № ЦП-32, 09.08.2016 № ЦП-43, від 31.03.2017 № ЦП-51.

Факт медичного обслуговування працівників прокуратури (пенсіонерів з числа працівників прокуратури) на платній основі також підтверджується договорами про надання медичних послуг, які були укладені між Центральним госпіталем МВС України та Генеральною прокуратурою України, зокрема від 19.01.2010 № 4, від 10.02.2015 № 1/15, від 14.11.2016 № 24, від 07.02.2017 № 2/2017, 19.02.2018 № 61 (копії додаються).

На даний час пунктом 9 Розділу II Інструкції про порядок медичне обслуговування в закладах охорони здоров'я МВС України, затвердженої наказом МВС України від 03.06.2016 № 462, визначено, що громадяни України, які не входять до переліку осіб, зазначеного в цьому розділі, працівники закладів, установ і підприємств, що належать до сфери управління МВС, НГУ, Національної поліції, ДМС та не відносяться до бюджетних закладів, установ і підприємств. обслуговуються за договорами згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 1996 року № 1138 «Про затвердження переліку платних послуг, які надаються в державних і комунальних закладах охорони здоров'я та вищих медичних навчальних закладах».

Отже наразі безкоштовне медичне обслуговування позивача Центральною поліклінікою МВС України та Центральним госпіталю МВС України можливе за наявності укладених між Генеральною прокуратурою України та відомчими медичними закладами системи МВС України договорів та в межах перерахованих Генеральною прокуратурою України на рахунки медичних закладів коштів.

Відповідно до Положення про Центральну поліклініку МВС Україні, затвердженого наказом МВС № 77 від 03.02.2016 - Поліклініка є бюджетною неприбутковою організацією, що знаходиться у сфері управління МВС України таоперативно підпорядкована Управлінню охорони здоров'я та реабілітації.

Також, відповідно до Положення про Центральний госпіталь МВС України, затвердженого наказом МВС від 03.02.2016 № 76, госпіталь є бюджетною неприбутковою організацією, що знаходиться у сфері управління МВС України та оперативно підпорядкована Управлінню здоров'я та реабілітації.

Організацій та підприємств, що прикріплені до Центральної поліклініки МВС відсутні. Центральною поліклінікою МВС надання платних послуг здійснюється відповідно до вимог чинного законодавства.

Заклади охорони здоров'я МВС України є державними установами, які фінансуються з державного бюджету. Згідно з пунктом 8 статті 7 Бюджетного кодексу України, бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями.

Фінансування закладів охорони здоров'я МВС України здійснюється за кодами програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету «Медичне забезпечення працівників МВС України, поліцейських та працівників Національної поліції».

Відповідно до частини другої статті 51 Бюджетного кодексу України, витрати на безоплатне або пільгове матеріальне і побутове забезпечення, на яке згідне із законодавством України мають право окремі категорії працівників бюджетних установ, військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу, а також у частині медичної допомоги і санітарно-курортного лікування та відпочинку для оздоровлення - члени сімей військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, пенсіонери з числа військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та члени їхніх сімей здійснюється за рахунок бюджетних асигнувань, передбачених на функціонування цих бюджетних установ.

Згідно з пунктами 20 та 29 частини першої статті 116 Бюджетного кодексу України взяття зобов'язань без відповідних бюджетних асигнувань та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства

Європейською конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачений механізм захисту та реалізації закріплених прав і свобод через механізм Європейського Суду з прав людини. Але в ряді рішень ЄСПЛ звертав увагу на той факт, що Конвенція 1950 року не гарантує соціально-економічні права, включаючи право на безкоштовну медичну допомогу, і, що скарги щодо якості медичної допомоги не є предметом спору відповідно до положень Конвенції або Протоколів до неї.

Рішенням Європейського Суду з прав людини «Великода проти України» від 03.06.2014, суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Рішенням Конституційного Суду України від 25.01.2012 № З-рп/2012 встановлено, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. У Рішенні також зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно- правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, Закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Згідно з положеннями частин 1, 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Приймаючи до уваги викладене, з огляду на встановлені обставини у справі, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Враховуючи приписи статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати не стягуються, оскільки позивачем звільнений від їх сплати на підставі Закону України "Про судовий збір".

Керуючись статтями 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення виготовлено 09.08.18.

Суддя Є.В. Аблов