Справа № 826/1992/18
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2018-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

13 серпня 2018 року № 826/1992/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової A.B., при секретарі судового засідання Огнивому Д.П., розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту кіберполіції Національної поліції України

про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Департаменту кіберполіції Національної поліції України, в якій просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Департаменту кіберполіції Національної поліції України від 24.01.2018 №17 о/с про звільнення зі служби в поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 інспектора протидії кіберзлочинам в місті Києві Київського управління кіберполіції Департаменту кіберполіції Національної поліції України;

- поновити ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді інспектора протидії кіберзлочинам в місті Києві Київського управління кіберполіції Департаменту кіберполіції Національної поліції України;

- зобов'язати Департамент кіберполіції Національної поліції України виплатити ОСОБА_1 середній місячний заробіток за час вимушеного прогулу з 30.01.2018 до дня фактичного поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рапорт про звільнення за власним бажанням було складено позивачем перебуваючи в пригніченому емоційному та стресовому стані, а також будучи під дією заспокійливих лікарських засобів. За посиланням позивача, рапорт про звільнення було написано не усвідомлюючи наслідків свого діяння, крім того, 29.01.2018 позивачем було написано рапорт про відкликання рапорту про звільнення, який відповідачем при прийнятті оскаржуваного наказу враховано не було. Так, позивач, посилаючись на практику Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», наголошує на своєму праві про відкликання заяви про звільнення та, як наслідок, протиправності прийнятих відповідачем рішень.

Відповідач проти позовних вимог заперечував зазначивши, що керівником Департаменту кіберполіції Національної поліції України було погодження звільнення ОСОБА_2 у більш короткий строк, а тому твердження позивача про можливість відкликання рапорту про звільнення протягом двох тижнів є на думку відповідача необґрунтованим, крім того, зазначено, що на дату ознайомлення позивача з наказом про звільнення в секторі кадрового забезпечення Департамент кіберполіції Національної поліції України не було відомо про надходження до відділу аналітичного забезпечення Департаменту рапорту позивача про відкликання рапорту про звільнення. Щодо посилань позивача на пригнічений емоційний стан під час написання рапорту про звільнення, відповідачем наголошено, що під час надання рапорту на погодження, будь-яких довідок, листків непрацездатності чи повідомлень до першого заступника Департаменту кіберполіції Національної поліції України щодо стану здоров'я позивача не надходило. Так, вважаючи позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.02.2018 відкрито спрощено позовне провадження в адміністративній справі №826/199218 та призначено справу до судового розгляду по суті.

Під час судового розгляду справи оголошувалась перерва для надання позивачеві можливості ознайомитися з матеріалами адміністративної справи та з метою отримання матеріалів особової справи позивача.

За клопотаннями сторін по справі, на підставі частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив здійснювати подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, Наказом Департаменту кіберполіції Національної поліції України від 11.08.2017 №93 о/с ОСОБА_3 призначено на посаду інспектора відділу протидії кіберзлочинам в місті Києві Київського управління кіберполіції Департаменту кіберполіції Національної поліції України.

В подальшому, 24.01.2018 ОСОБА_3 звернувся до керівника Департаменту кіберполіції Національної поліції України із рапортом про звільнення «за власним бажанням».

Наказом Департаменту кіберполіції Національної поліції України від 24.01.2018 №17 о/с старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3, інспектора відділу протидії кіберзлочинам в місті Києві Київського управління кіберполіції, звільнено за пунктом 7 «за власним бажанням» частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

За посиланням позивача, 29.01.2018 ним було подано рапорт про відкликання рапорту про звільнення «за власним бажанням», а лише 30.01.2018 зі слів колег йому стало відомо про звільнення зі служби в поліції, при цьому, з наказом про звільнення позивач був ознайомлений 01.02.2018.

ОСОБА_3, не погоджуючись Наказом Департаменту кіберполіції Національної поліції України від 24.01.2018 №17 о/с про звільнення, вважаючи, що його права та законні інтереси порушені, звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Нормативно-правовим актом, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, є Закон України «Про Національну поліцію» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

У своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами (частина перша статті 3 Закону України «Про Національну поліцію»).

Частиною першою статті 58 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов'язків.

Служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень (частина перга статті 59 Закону України «Про Національну поліцію»).

Відповідно до частини першої статті 60 Закону України «Про національну поліцію» проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.01.2018 ОСОБА_3 звернувся до керівника Департаменту кіберполіції Національної поліції України із рапортом про звільнення «за власним бажанням», проте, обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 стверджує, що даний рапорт було написано в пригніченому емоційному та стресовому стані.

За посиланням позивача, що не заперечується відповідачем, в період часу з 25.01.2018 по 30.01.2018, після того, як було написано рапорт про звільнення, позивач, маючи бажання працювати в правоохоронних органах, продовжував виконувати свої службові обов'язки. Так, 29.01.2018 ним було подано рапорт про відкликання рапорту про звільнення «за власним бажанням».

Аналіз норм Закону України «Про Національну поліцію» дає підстави для висновку, що призначення особи на службу в поліції та звільнення з відповідної посади, може відбуватися виключно з підстав та у порядку, передбаченому Законом України «Про Національну поліцію», проте зважаючи на відсутність врегулювання вказаним Законом питання звільнення працівників поліції за власним бажанням, суд наголошу, що застосування у спірних правовідносинах підлягають норми Кодексу законів про працю України.

Частиною першою статті 38 Кодексу законів про працю України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (частина друга статті 38 Кодексу законів про працю України).

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року визначено, що у справах про звільнення особи за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 Кодексу законів про працю України).

Отже, наведеними вище положеннями Кодексу законів про працю України визначено, що при розірванні трудового договору з ініціативи працівника, роботодавець може звільнити працівника у день подання останнім заяви за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення (переїзд на нове місце проживання, вступ до навчального закладу, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість тощо).

У постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з'ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов'язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Отже, визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб'єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.07.2018 №821/761/17.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме, з копії заяви ОСОБА_1 про звільнення, останнім не було зазначено причини такого звільнення, що унеможливлюють подальше виконання ним службових обов'язків.

Так, з приписів статті 38 Кодексу законів про працю України, вбачається, що роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник, за наявності поважних причин для звільнення на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України.

Так, позивач наголошує на тому, що відповідачем не було встановлено наявності належних підстав для звільнення за статтею 38 Кодексу законів про працю України.

Відповідач, в свою чергу, стверджує, що керівником Департаменту кіберполіції Національної поліції України було погоджено звільнення ОСОБА_1 на запропоновану ним дату, відтак сторони домовились про звільнення у більш короткий строк.

Однак, суд звертає увагу, що посилання відповідача щодо узгодження більш коротких термінів на звільнення ОСОБА_1 не підтверджено жодними доказами по справі.

В тексті заперечень на адміністративний позов відповідачем зроблено висновок, що твердження ОСОБА_1 стосовно незазначення ним причини звільнення є необґрунтованими, оскільки законодавством не визначено зразок написання рапорту поліцейського про звільнення зі служби.

Так, суд ставиться критично до наведених висновків Департаменту кіберполіції, оскільки частиною першою статті 38 Кодексу законів про працю України передбачено, що власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник лише у разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу. Наведене дає підстави дійти висновку, що для належного з'ясування волевиявлення працівника, яке є наміром досягти певних юридичних результатів та проведення звільнення у коротші строки - є наявність та зазначення заявником певних причин, які повинні з'ясовуватись та враховуватись роботодавцем, в іншому випадку, роботодавець не має права звільняти особу швидше ніж через два тижні з моменту подання заяви про звільнення за власним бажанням.

Проаналізувавши наведене, суд приходить до висновку, що подана ОСОБА_1 заява про звільнення не відповідала приписам статті 38 Кодексу законів про працю України, чого також не було враховано відповідачем під час звільнення позивача зі служби, а тому висновок відповідача щодо звільнення ОСОБА_1 24.01.2018 без відпрацювання двотижневого строку, на думку суду, є помилковим.

Крім того, як вбачається матеріалів справи та не заперечується відповідачем, ОСОБА_4, було подано рапорт про залишення без розгляду рапорту про звільнення, оскільки позивач бажає проходити службу в органах Національної поліції. При цьому, зазначений рапорт було подано в межах двотижневого строку, який позивач мав би відпрацювати, оскільки ним не було зазначено причин для звільнення у коротший термін.

Також, суд звертає увагу, що відповідачем не заперечується той факт, що ОСОБА_4 перебував на службі та виконував свої службові обов'язків період з 25.01.2018 по 30.01.2018 і лише 01.02.2018 останній був ознайомлений з наказом про звільнення, крім того, факт волевиявлення про звільнення за власним бажанням позивачем заперечується.

Право громадянина на працю та гарантії захисту від незаконного звільнення, а також створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею, рівних можливостей у виборі професії та роду трудової діяльності, та забезпечення гарантій захисту працівника від незаконного звільнення закріплено статтею 43 Конституції України.

Приймаючи рішення про звільнення позивача за власним бажанням, відповідач повинен був діяти обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, неупереджено, добросовісно та розсудливо з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на наведене, а також враховуючи те, що відповідач не з'ясував а в подальшому не довів суду належними та допустимими доказами відсутність наміру ОСОБА_4 достроково припинити повноваження на службі в Департаменті кіберполіції Національної поліції України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими.

Пунктом 10.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» зазначено, що задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати, період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.

При визначенні розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, суд виходить з того, що при обчисленні належної до виплати суми застосовуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Так, згідно з вимогами пункту 2 Порядку, обчислення середньомісячної заробітної плати здійснюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

З урахуванням викладеного, на користь позивача підлягає стягненню сума грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з 25.01.2018 (наступний робочий день за днем звільнення) по 13.08.2018 (день ухвалення судового рішення), кількість днів вимушеного прогулу станом на 13.08.2018 становить 136 робочих днів.

З довідки Департаменту кіберполіції Національної поліції України від 03.04.2018 №172/18 вбачається, що за останні два повних календарних місяці роботи перед звільненням, грошове забезпечення позивача склало: 10 836, 00 грн. за листопад 2017 року та 11 667, 97 грн. за грудень 2017 року.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення складає 523, 35 грн., обраховане як (10 836, 00 грн. грошове забезпечення за листопад 2017 року + 11 667, 97 грн. грошове забезпечення за грудень 2017 року)/ 43 кількість робочих днів = 523, 35 грн.

Отже, сума грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, яку належить стягнути на користь позивача, становить: 523, 35 грн. х 136 робочих днів = 71 175, 60 грн.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, суд виходить з того, що за змістом пунктів 1.5 та 1.6 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 №499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби.

Враховуючи, що позивач проходив службу у Департаменті кіберполіції Національної поліції України суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу слід стягнути саме з останнього.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Департаменту кіберполіції Національної поліції України від 24.01.2018 №17 о/с про звільнення зі служби в поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 інспектора протидії кіберзлочинам в місті Києві Київського управління кіберполіції Департаменту кіберполіції Національної поліції України.

Поновити ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді інспектора протидії кіберзлочинам в місті Києві Київського управління кіберполіції Департаменту кіберполіції Національної поліції України.

Зобов'язати Департамент кіберполіції Національної поліції України виплатити ОСОБА_1 середній місячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.01.2018 по 13.08.2018 у розмірі 71 175, 60 грн. (сімдесят одна тисяча сто сімдесят п'ять гривень шістдесят копійок).

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на службі в Департаменті кіберполіції Національної поліції України та в частині стягнення з Департамента кіберполіції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць 11 667, 97 грн. підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.