Справа № 813/262/18
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2018-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2018 рокуЛьвів№ 876/5733/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Гулида Р.М.,

з участю секретаря судового засідання - Герман О.В.,

а також сторін (їх представників):

від позивача - ОСОБА_1;

від відповідача - Ярова А.А.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 27.06.2018р. про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Городоцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській обл. про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу (суддя суду І інстанції: Карп'як О.О., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 11 год. 10 хв. 27.06.2018р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 02.07.2018р.),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 27.06.2018р. задоволено клопотання відповідача Городоцької об'єднаної державної податкової інспекції /ОДПІ/ Головного управління /ГУ/ ДФС у Львівській обл.; позов ОСОБА_1 до Городоцької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській обл. про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 19.05.2017р. по 15.08.2017р. залишено без розгляду (а.с.87-90).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив позивач ОСОБА_1, який у апеляційній скарзі просить судову ухвалу скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду справи, покликаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, що призвело до неправильного залишення позову без розгляду (а.с.93-96).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що приписами ч.2 ст.233 КЗпП України передбачено, що у випадку порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Із урахуванням наведеного, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто, всіх виплат, на які він має право за умовами трудового договору, і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

За таких умов є відсутніми підстави для застосування норм ч.1 ст.233 КЗпП України та ст.99 КАС України.

Відповідачем Городоцькою ОДПІ ГУ ДФС у Львівській обл. скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необгрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.108-113).

Заслухавши суддю-доповідача, позивача на підтримання поданої скарги, заперечення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує із змісту оскаржуваної ухвали, підставою для прийняття судом рішення про залишення позовних вимог ОСОБА_1 без розгляду слугувала та обставина, що згідно чинного законодавства для звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при звільненні встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня фактичного розрахунку.

Згідно обставин справи про порушення своїх прав на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення позивач дізнався в день звільнення відповідно до наказу № 32-о від 18.05.2017р. «Про звільнення ОСОБА_1». Разом з тим, останнім не було заявлено вимогу (при поданні первинного позову про поновлення на роботі) про стягнення з відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу з 19.05.2017р. по 15.08.2017р.

Оскільки позивач реалізував своє право на звернення до суду із розглядуваним позовом лише 18.01.2018р., тому ним пропущений строки звернення до суду (місячний строк - згідно КАС України та тримісячний строк - відповідно до КЗпП України).

Між тим, з наведеними висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 15.08.2017 у справі № 813/2049/17 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю; визнано протиправним та скасовано наказ Городоцької ОДПІ ГУ ДФС у Львівські обл. № 32-о від 18.05.2017р. «Про звільнення ОСОБА_1»; поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора-інспектора сектору податків і зборів з фізичних осіб Яворівського відділення Городоцької ОДПІ ГУ ДФС у Львівські обл. з 19.05.2017р.; постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 допущено до негайного виконання (а.с.7-10).

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.12.2017р. апеляційну скаргу Городоцької ОДПІ ГУ ДФС у Львівські обл. залишено без задоволення, а постанову суду від 15.08.2017р. у справі № 813/2049/17 - без змін (а.с.11-15).

Наказом Городоцької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській обл. № 81-0 від 16.08.2017р. позивача ОСОБА_1 поновлено на посаді головного державного ревізора- інспектора сектору податків і зборів з фізичних осіб Яворівського відділення Городоцької ОДПІ ГУ ДФС у Львівські обл.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

Приписами ст.2-1 КЗпП України визначено, що Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст ч.2 ст.233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.

Відповідно до приписів ч.ч.1, 2 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частина 5 ст.122 КАС України, якою встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, є загальною нормою, оскільки вона прямо не передбачає строк звернення до суду у справах щодо стягнення заробітної плати (грошового забезпечення тощо).

Частина 2 ст.233 КЗпП України конкретизує предмет (заробітна плата) судового захисту та встановлює, що в цьому разі звернення до суду не обмежується будь-яким строком, і з цієї норми такий висновок прямо випливає.

За загальними правилами визначення пріоритетності змісту норми висновки, що прямо випливають з норми, мають пріоритет над висновками, що непрямо випливають з норми.

Оскільки норми ч.2 ст.233 КЗпП України є спеціальними, прямо встановлюють предмет (заробітна плата) судового захисту, то вони мають пріоритет над нормами ч.5 ст.122 КАС України, які є загальними і з них не можна прямо зробити висновок стосовно строків звернення до суду для захисту права на заробітну плату (грошове забезпечення тощо).

Як вбачається з позицій, викладених у рішеннях Конституційного Суду України, при тлумаченні ст.233 КЗпП України останній виходить з того, що право особи на отримання заробітної плати повинно бути гарантоване незалежно від строку звернення до суду.

Таким чином, застосування ч.5 ст.122 КАС України у публічних спорах про стягнення заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці і, відповідно, обмеження права на звернення до суду місячним строком призведе до дискримінації державних службовців за ознакою місця роботи, оскільки працівники інших установ та організацій, на яких не поширюється ч.5 ст.122 КАС України, можуть захистити своє право безстроково.

Водночас відповідно до ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ч.6 ст.7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що звернення до суду з вимогами про зобов'язання виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу не обмежується будь-яким строком.

Отже, висновок суду першої інстанції у справі, що розглядається, щодо пропуску ОСОБА_1 строку для звернення до суду не ґрунтується на правильному застосуванні норм права.

У контексті заявленого позову колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що виплата середнього заробітку державним службовцям пов'язується з виконанням ними посадових обов'язків, у тому числі й тоді, коли працівник фактично не працював, але за ним, згідно із законодавством, зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата.

Наслідком незаконного звільнення (якщо це встановлено судовим рішенням), з-поміж іншого, є те, що такий працівник протягом певного періоду часу не виконував службових обов'язків, але не виконував їх у зв'язку з рішенням органу, де проходив службу (працював) звільнений працівник.

Вимушений прогул, як наслідок незаконного звільнення працівника, повинен перебувати у прямому причинно-наслідковому зв'язку саме з неправомірним рішенням/дією роботодавця (у цьому випадку - державного органу, у якому особа проходить публічну службу), якими спричинено неможливість виконання працівником своїх службових/посадових обов'язків (як-от звільнення).

Водночас, частиною 2 ст.235 КУпАП встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, судами під час розгляду справи № 813/2049/17 про поновлення позивача на публічній службі не було вирішено питання щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, хоча така вимогу в силу закону підлягала вирішенню у наведеній справі (незалежно від визначення таких вимог в позовній заяві), через що права позивача були захищені та поновлені в судовому порядку лише частково.

За наведених обставин вимога щодо дотримання позивачем строків звернення до суду із розглядуваним позовом є фактично покладанням на позивача надмірного тягаря, що є недопустимим.

Додатково колегія суддів звертає увагу на те, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи (рішення Європейського Суду з прав людини «Іліан проти Туреччини»).

Відповідно до ч.1 ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

При вирішенні наведеного спору колегія суддів враховує сформовану правову позицію Верховного Суду під час вирішення наведеного процесуального питання по аналогічній категорії справ, яка викладена в постанові від 04.05.2018р. у справі № 808/858/16.

Згідно ч.3 ст.312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню, як винесена із порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного залишення позовних вимог без розгляду, із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.ст.310, 312, п.4 ч.1 ст.320, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 27.06.2018р. про залишення позовної заяви без розгляду в адміністративній справі № 813/262/18 - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Гулид
Дата складення повного судового рішення: 15.08.2018р.