Справа № 815/1698/18
Суддя: Гусев О. Г.
Дата ухвалення: 2018-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1698/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2018 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гусева О.Г.,

за участю: секретаря судового засідання - Селімової О.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_3,

представник відповідача - Ніколенко О.В.,

перекладач не з'явився (позивач зазначив що розуміє державну мову у достатній мірі для захисту своїх прав)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 06 березня 2018 року №81-18,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 06 березня 2018 року №81-18, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у 2013 році він звернувся із заявою про надання захисту в Україні.

Рішенням Державної міграційної служби України (далі - ДМСУ) від 24.05.2016 року № 248-16 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

18 липня 2016 року позивач отримав повідомлення, видане Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМС України в Одеській області), за № 219 від 13 червня 2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення ДМСУ було оскаржено в судовому порядку. 06 грудня 2016 року Одеським окружним адміністративним судом було розглянуто позов позивача, та постановлено: адміністративний позов до Державної міграційної служби України про визнання рішення ДМСУ №248-16 від 24.05.2016 року про відмову у визнанні біженцем або осбою, яка потребує додаткового захисту - задовольнити частково. Рішення ДМСУ №248-16 від 24.05.2016 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - скасувати. Зобовязати ДМСУ повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем аобо особою, яка потребує додаткового захисту.

06.04.2018 року позивач повторно отримав повідомлення №465 від 03.04.2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На думку позивача, рішення ДМСУ є неправомірним та необґрунтованим.

Так, позивач та його родина до виїзду з Афганістану проживали в м. Кабул. Позивач зазнав переслідувань в країні походження через те, що він був необґрунтовано звинувачений та втягнутий у родинну ворожнечу, через що йому погрожували вбивством. Не маючи змоги отримати захист від держави, позивач вимушений був рятувати своє життя та виїхати з країни походження у пошуках міжнародного захисту.

Таким чином, в Афганістані зберігається загроза життю і безпеці позивача. В Афганістані він може зіткнутися з нелюдським або принижуючим гідність поводженням або покаранням.

Позивач надає інформацію по країні походження, що на його думку підтверджує суб`єктивні побоювання щодо повернення до Афганістану, підстави визнання його біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

У судовому засіданні, позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, які викладені у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав вважає, що рішення прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, є правомірним та обґрунтованим, відсутні підстави вважати ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

19.08.2013 року позивач звернувся до року ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем в Україні або особою,яка потребує додаткового захисту.

На підставі особової справи ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина Афганістану, позивач є уродженцем провінції м. Кабул, район Чеаркалай Вазір Аббад, за національністю таджик, за віросповіданням іслам (мусульманин), суніт, рідна мова - дарі, неодружений, дітей не має.

Країну постійного проживання позивач покинув у червні 2012 року згідно анкети від 19.08.2013 року, та у квітні 2012 року - згідно протоколу співбесіди від 13.09.2013 року, згідно анкети від 19.08.2013 року позивач зазначив, що виїхав нелегально без жодного документу, проте згідно реєстраційного листка від 30.08.2013 року позивач покинув країну походження на нелегально на підставі таскри, а згідно протоколу співбесіди від 13.09.2013 року у позивача був національний паспорт, який забрала невідома йому особа після виїзду з Танджикистану. Причину виїзду з Афганістану позивач називає попередження родичів дівчини, що зникла про те, що її батько хоче помститися та звинувачує у зникненні дівчини позивача, у зв'язку з чим коли позивач дізнався, що батько зниклої незабаром мав повернутися з командировки, покинув країну походження. .

Покинувши Афганістан, позивач прибув до Таджикистану, де пробув 2,5 місяці. Згідно анкети від 19.08.2013 року, він проживав у свого товариша ОСОБА_7, яке саме місто позивачу невідомо.

Згідно протоколу співбесіди від 13.09.2013 року позивач зазначив, що виїхав до м. Даре Вандж Бадахшан (Таджикистан), де проживав у родича ОСОБА_12.

Після того, як родичі розповіли, що позивача розшукують він виїхав до України за порадою посередника на ім'я ОСОБА_8.

До України, м. Одеса, позивач прибув легковим автомобілем, де перетинав кордон не знає, прибув нелегально, їхав близько 7-8 діб.

Згідно додаткового протоколу співбесіди від 11.03.2016 року, позивач пояснив, що виїхав до України, тому що батьки сказали, що в Україні є багато афганців, вони допоможуть знайти роботу та позивач буде допомагати рідним.

Також, згідно зазначеного протоколу позивач пояснив, що родина зниклої дівчини ОСОБА_11 виїхала з м. Кабул та на даний час йому невідомо, де знаходиться.

18.04.2016 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок, згідно якого факти повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

24.05.2016 року ДМСУ прийнято рішення № 248-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Афганістану ОСОБА_1.

Рішення ДМСУ було оскаржено в судовому порядку. 06 грудня 2016 року Одеським окружним адміністративним судом було розглянуто позов позивача, та постановлено: адміністративний позов до Державної міграційної служби України про визнання рішення ДМСУ №248-16 від 24.05.2016 року про відмову у визнанні біженцем або осбою, яка потребує додаткового захисту - задовольнити частково. Рішення ДМСУ №248-16 від 24.05.2016 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - скасувати. Зобовязати ДМСУ повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем аобо особою, яка потребує додаткового захисту.

06.04.2018 року позивач повторно отримав повідомлення №465 від 03.04.2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з правомірністю прийнятого спірного рішення, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного рішення, судом встановлено наступне.

У позовній заяві позивач зазначив, що він та його родина до виїзду з Афганістану проживали в м.Кабул. Позивач зазнав переслідувань в країні походження через те, що він був необґрунтовано звинувачений втягнутий у родинну ворожнечу, через що йому погрожували вбивством. Не маючи змоги отримати захист від держави, позивач вимушений був рятувати своє життя та виїхати з країни походження у пошуках міжнародного захисту.

З огляду на викладене, в Афганістані зберігається загроза життю і безпеці позивача. В афганістані позивач може зіткнутися з нелюдським або принижуючим гідність поводженням або покаранням..

Через побоювання стати жертвою переслідувань та загрозу життю, безпеці та свободі, позивач зазначав про неможливість повернення до країни його громадянської належності.

Згідно з Керівництвом Управління Верховного Комісару ООН у справах біженців (УВКБ ООН) щодо оцінки потреб в міжнародному захисті шукачів притулку з Афганістану, виданому в грудні 2010 року, "...стала практика родової ворожнечі уходить своїм корінням в традиційну афганську культуру. Родова ворожнеча - це конфлікти між сім'ями, які протистоять одне одному, племенами та озброєними угрупуваннями, які часто розвиваються у відповідь на ймовірні порушення гідності жінок, права власності, а також у справах, пов'язаних із земельними ділянками або джерелами води. Відповідно до цієї практики особи, які пов'язані з сім'єю або племенем особи, яка вважається злочинцем, стають об'єктами помсти з боку племені або членів родини потерпілого. Помста здійснюється шляхом вбивства, заподіяння фізичної шкоди злочинцю або членам його родини. Родова ворожнеча може переростати в затяжні конфлікти, які тривають поколіннями, з циклами взаємних ударів відплати між сторонами. У світі вищевикладеного УВКБ ООН вважає, що особи, які залучені в родову ворожнечу або які переслідуються з цієї причини можуть, в залежності від обставин справи, піддаватись ризику у зв'язку з приналежністю до певної соціальної групи".

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Частинами 1, 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до п. 45, п.66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно п.195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Згідно ч. 2 ст. 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Також суд зазначає, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, яка звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Крім того, суд зауважує, що при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України (далі - ВАСУ) від 16 березня 2012 № 3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (далі - Постанова) інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Управління Верховного комісара ООН по правам людини, Афганістан: 10 000 постраждалих серед мирних жителів в 2017, по даним доповіді ООН, 15.02.2018 р. (http://www.refworld.org/docid/5a8ac5a34.html).

«Більше 10 000 мирних жителів загинули або отримали поранення в 2017 р., як сказано в останній щорічній доповіді ООН, який документує наслідки збройного конфлікту в Афганістані для мирного населення. По даним доповіді, відповідальність покладається на антиурядові елементи: 42% - на Талібан, 10% - на ДАІШ/Ісламська держава в провінції Хорасан і 13 % - на не встановленні та інші антиурядові елементи».

Радіо Свобода , вибух в Кабулі: загинуло 100 людей, більше 150 постраждали 27.01.2018. р. (http://www.refworld.org/docid/5a7022514.html).

«Близько 100 людей загинули та 150 постраждали при вибуху в столиці Афганістан Кабулі в суботу 27.01.2018 р. Про це повідомляють афганські засоби масової інформації з посиланням на офіційні джерела. Відповідальність за вибух взяла на себе терористичне угрупування «Талібан».

Чинні міжнародні договори, до яких приєдналася Україна, є частиною національного законодавства України згідно Конституції України.

Право на життя і заборона катувань також закріплені в наступних ратифікованих Україною міжнародних договорах:

1. Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 р., зокрема стаття 3: «Жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань».

2. Конвенція, стаття 2: «Право кожного на життя охороняється законом»; стаття 3: «Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню».

Норми Конвенції тлумачаться в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ; Суд).

Практика використання рішень ЄСПЛ врегульована Законом України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», статтею 17 якого визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 2 ст. 8 КАС України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

За загальною практикою ЄСПЛ, ситуація загального насильства також може прирівнюватися до тортур та нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. І при цьому заявник не повинен демонструвати особливі відзначні деталі інакші, ніж загальна ситуація насилля в країні походження.

Так, ЄСПЛ у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби. Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 14.03.2018 по справі №813/901/16, від 18.04.2018 по справі №815/1808/16, від 26.04.2018 по справі №815/2038/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Державна міграційна служба України, приймаючи спірне рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не прийняла до уваги інформацію про країну походження позивача а також родової ворожнечі між позивачем та родичів дівчини, що зникла.

Отже, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" пов'язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частина 1 ст. 77 КАС України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За таких обставин, суд вважає рішення Державної міграційної служби України від 06 березня 2018 року №81-18, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняте без повного та всебічного дослідження фактичних обставин особової справи позивача та таким, що підлягає скасуванню, а відновлення порушених прав позивача вбачає шляхом зобов'язання ДМС України визнати ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 06 березня 2018 року №81-18, підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 6-11, 14, 77, 139, 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Задовольнити частково позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 06 березня 2018 року №81-18.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 06 березня 2018 року №81-18.

Зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.Г. Гусев

Повний текст Рішення складено та підписано суддею 10 серпня 2018 року.

.