Справа № 826/8859/17
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2018-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

13 серпня 2018 року №826/8859/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління державної фіскальної служби у місті Києві
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 28.04.2017 №45311-1305,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 28.04.2017 №45311-1305.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1, яке нею, як платником єдиного податку, використовується для здійснення підприємницької діяльності, а тому відповідно до приписів підпункту 297.1.4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, позивач звільнена від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з земельного податку за земельну ділянку, що розташована під вказаною будівлею. Позивач також зазначає, що з 2017 року вона є інвалідом 2 групи, а тому згідно з підпунктом 181.1.1 пункту 281.1 статті 281 Податкового кодексу України звільняється від сплати податку.

Відповідач проти позову заперечував, вказавши, що з моменту набуття права власності на нежиле приміщення (будівлю або споруду) у набувача виникає право (власності чи користування) на земельну ділянку, а з ним і обов'язок сплачувати земельний податок чи орендну плату.

Адміністративну справу розглянуто в порядку письмового провадження згідно із приписами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пунктів 10 частини першої Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" № 2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 починаючи з 20.01.2012 є платником єдиного податку за ставкою 5% 3 групи, та займається наступними видами господарської діяльності: надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, інша діяльність у сфері охорони здоров'я, що підтверджується копією витягу з реєстру платників єдиного податку від 01.03.2017 №968, наявною в матеріалах справи.

ОСОБА_1 також є власником частини нежилого приміщення площею 315, 100 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією свідоцтва по право власності на нежиле приміщення від 30.06.2000 серії НОМЕР_2, наявною в матеріалах справи.

За посиланням позивача, частину нежилого приміщення, належного їй на праві власності передано в оренду товариству з обмеженою відповідальністю «Термінал Ойл», що підтверджується договором найму (оренди) приміщення від 21.02.2017 №12, а інша частина приміщення використовується позивачем для провадження власної господарської діяльності, а саме - надання психологічної допомоги.

Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві направлено позивачеві податкове повідомлення-рішення від 28.04.2017 №45311-1305, яким позивачеві нараховано податкове зобов'язання по сплаті земельного податку з фізичних осіб за 2017 рік у сумі 53 240, 19 грн.

ОСОБА_1, вважаючи податкове повідомлення-рішення від 28.04.2017 №45311-1305 протиправним, звернулась до суду з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

За змістом пунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельним податком визнається обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно з пункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Відповідно до пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

У частинах першій та другій статті 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У статті 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 Цивільного кодексу України.

Пунктом 271.1 статті 271 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки (пункт 274.1 статті 274 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Пунктом 286.5 статті 286 цього Кодексу встановлено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому він втратив право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому у нового власника виникло право власності.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Статтею 289 Податкового кодексу України встановлено, що для визначення розміру податку використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Аналіз зазначених норм права дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об'єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов'язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.

Зокрема, в розумінні зазначених норм обов'язок зі сплати земельного податку для фізичної особи-власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правомочностей, як-от: набуття нею статусу суб'єкта господарювання, діяльність якого пов'язана з використанням земельної ділянки або без такого.

У пункті 269.2 статті 269 Податкового кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Так, відповідно до підпункту 4 пункту 297.1. статті 297 Податкового кодексу України, платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів, зокрема, податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Тобто, умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, не встановлена.

Відтак, платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто, з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 27.02.2018 у справі №826/8675/17, від 16.03.2018 у справі №826/171513-а та в постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2018 у справі №826/17360/16.

Згідно з частиною п'ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні приписи містить у собі частина п'ята статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", де зазначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником частини нежилого приміщення площею 315, 100 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1, частину з якого позивач здає в оренду товариству з обмеженою відповідальністю «Термінал Ойл», що підтверджується договором найму (оренди) приміщення від 21.02.2017 №12, а інша частина приміщення, за посиланням позивача, використовується нею для провадження власної господарської діяльності, а саме - надання психологічної допомоги.

Проте, суд наголошує на тому, що доказів на підтвердження провадження господарської діяльності у вигляді надання психологічної допомоги у приміщенні за адресою: АДРЕСА_1, позивачем суду не надано. Так, позивачем додано до позовної заяви копію диплому про присудження ОСОБА_1 кваліфікації психолога, викладача психології по спеціальності «Психологія», проте суд зазначає, що копія даного диплому не може свідчити та жодним чином не підтверджує здійснення позивачем господарської діяльності в приміщенні за адресою АДРЕСА_1, а лише свідчить про наявність у позивача відповідного освітньо-кваліфікаційного рівня.

Також, позивач посилається на встановлення їй у 2017 році 2 групи інвалідності, проте жодних доказів на підтвердження вказаного матеріали справи також не містять.

Суд зазначає, що посилання позивача на використання іншої частини приміщення за адресою: м. Київ, Овруцька, буд. 21, літ. А в господарській діяльності, що полягає у наданні в оренду частини такого приміщення не є підставою для звільнення від сплати земельного податку, оскільки фактично в господарській діяльності використовуються належні позивачу на праві власності нежитлові приміщення (будівля), а не сама земельна ділянка.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було надано відзив на позовну заяву з наведеним у ньому розрахунком суми земельного податку за земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, літ. А та копію витягу з технічної документації №Ю-18359/2008 про нормативно-грошову оцінку частини земельної ділянки, що виданий суб'єкту підприємницької діяльності - фізичні особі ОСОБА_1, місце розташування якої: АДРЕСА_1, за підписом директора комунального підприємства "Київський інститут земельних відносин".

Дослідивши зазначений відзив та витяг з технічної документації, суд наголошує на наступному.

Так, відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено іншого платника податків ніж позивач, а саме - ОСОБА_2, яка є співкористувачем земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2, проте, предметом оскарження в даній справі є податкове повідомлення-рішення, винесене ОСОБА_1 зі сплати земельного податку за земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1

Крім того, використані відповідачем показники при розрахунку суми земельного податку, що наведений у відзиві, не співпадають з показниками, зазначеними у наданому контролюючим органом витязі з технічної документації №Ю-18359/2008.

Так, у розрахунку податкового зобов'язання, наведеному у відзиві на позовну заяву, зазначено коефіцієнт на функціональне використання землі - 2, 0, у витязі з технічної документації №Ю-18359/2008 даний коефіцієнт дорівнює 2, 50.

Узагальнюючий локальний коефіцієнт, що застосовано відповідачем - 0,94, у витязі з технічної документації №Ю-18359/2008 - 1, 15.

Також, не співпадає коефіцієнт індексації грошової оцінки: відповідачем застосовано - 1, 433, у витязі з технічної документації №Ю-18359/2008 зазначено 1, 028.

Проаналізувавши наведене в сукупності, суд приходить до висновку, що наданий відповідачем розрахунок зі сплати земельного податку не відповідає фактичним обставинам. Правильність цього розрахунку спростовується документами, які були надані самим відповідачем.

Зазначене дає підстави вважати, що контролюючим органом було невірно обраховано визначене позивачеві податкове зобов'язання зі сплати земельного податку. Зворотнього Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві під час розгляду справи не доведено.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 28.04.2017 №45311-1305.

Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (04655, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640, 00 грн. (шістсот сорок гривень).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.