Справа № 815/533/18
Суддя: Аракелян М. М.
Дата ухвалення: 2018-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/533/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2018 року м.Одеса

Зала судових засідань №19

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Аракелян М.М.

За участю секретаря - Гуманенко В.О.

За участю сторін:

Від позивача: ОСОБА_1

Від відповідача: Ходикін І.О. - за довіреністю

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

07 лютого 2018 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1, в якому позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства щодо затримки виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2017 року у справі № 815/4849/17; стягнути з Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) середній заробіток вимушеного прогулу за час затримки виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2017 року у справі № 815/4849/17 у загальному розмірі 7768,32 грн. (сім тисяч сімсот шістдесят вісім грн. 32 коп.); стягнути з Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) 12000 грн. (дванадцять тисяч грн.) на відшкодування заподіяної моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 27 листопада 2017 року постановою Одеського окружного адміністративного суду у справі № 815/4849/17 адміністративний позов ОСОБА_1 до Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства, за участю третьої особи - Національного агентства з питань запобігання корупції задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано Наказ Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства №50-О від 15 вересня 2017року; зобов'язано Західно-Чорноморське басейнове управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства; стягнуто з Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.09.2017р. по 27.11.2017р. у загальному розмірі 8092(вісім тисяч дев'яносто дві)грн. При цьому, як зазначає позивач постанова суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць, підлягала негайному виконанню, відповідно до п.п.2,3 ч.1 ст.256 КАС України. Позивач зазначив, що 30.11.2017 року він звернувся із заявою про виконання рішення суду до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, за якою 04 грудня 2017 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Коренюк Оленою Володимирівною винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 55291088, якою зобов'язано боржника виконати рішення суду. Однак, виконання рішення суду відповідачем здійснено лише 06 лютого 2018 року, в день, коли позивач ознайомився з наказом №54-0 від 19.12.2017 року «Про поновлення на посаді ОСОБА_1» та фактично отримав допуск до роботи. Таким чином, на думку позивача, бездіяльність відповідача призвела до затримки виконання рішення суду від 27.11.2017 року, яке набрало законної сили 19.12.2017 року. Посилаючись на положення ст.ст. 236, 238 Кодексу законів про працю України та п.п. 2, 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, позивач просить суд стягнути середній заробіток за час затримки виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 27.11.2017 року по справі №815/4849/17 у загальному розмірі 7768, 32 грн. з розрахунку 48 робочих днів (за період з 27.11.2017 року по 06.02.2018 року) помножених на 161,84 грн. середньоденної заробітної плати. Позивач зауважив, що внаслідок протиправної бездіяльності відповідача щодо своєчасного виконання рішення суду та поновлення його на посаді, йому завдано значної моральної шкоди, утворилися додаткові прострочені боргові зобов'язання, що призвело до порушення стосунків з близькими родичами , а систематичні переживання призвели до розладу здоров'я, а саме серцево-судинної системи. Тобто, несвоєчасне виконання відповідачем рішення суду перешкоджали забезпеченню достатнього життєвого рівню позивача. Зауважуючи на порушенні відповідачем конституційних принципів та законодавчих приписів, які призвели до порушення прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 та зумовили обставини, які вимагали від нього додаткових зусиль по організації життя, позивач зазначив, що розмір моральної шкоди, яку необхідно стягнути з відповідача, становить 12000 грн. Така сума обумовлена необхідністю погашення прострочених боргових зобов'язань та необхідністю закінчити лікувальний процес у повному обсязі задля відновлення попереднього стану здоров'я.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12.02.2018 року відмовлено у відкритті провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в частині вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо затримки виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 27.11.2017 року у справі 815/4849/17.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12.02.2018 року відкрито провадження у справі №815/533/18. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

12 квітня 2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву (вх.№ЕП/2049/18), в якому, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів позивача, представник відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1. В обґрунтування заперечень представник зазначив, що постанову Одеського окружного адміністративного суду від 27.11.2017 року по справі №815/4849/17 відповідачем отримано 08.12.2017 року. 11 грудня 2017 року до Західно-Чорноморської рибоохорони надійшла Постанова про відкриття виконавчого провадження від 04.12.2017 року, якою було зобов'язано відповідача виконати вказане рішення суду протягом 10 днів, тобто до 21.12.2017 року. 19.12.2017 року постанову Одеського окружного адміністративного суду від 27.11.2017 року було виконано, що підтверджується наказом №54-о про поновлення ОСОБА_1 на посаді. 03.01.2018 року на адресу відповідача надійшла постанова старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ в Одеській області Коренюк О.В. від 08.12.2017 року, згідно якої внесені зміни до постанови про відкриття виконавчого провадження від 04.12.2017 року, а саме у п.2 резолютивної частини постанови виключено фразу « боржнику необхідно виконати рішення суду протягом 10 робочих днів». Крім того 03.01.2018 року на адресу Західно-Чорноморської рибоохорони надійшла постанова про накладення штрафу від 14.12.2017 року, винесена старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ в Одеській області Коренюк О.В. Зауважуючи на тому, що вказана постанова була оскаржена відповідачем, а ОСОБА_1 не відповідав на телефонні дзвінки, при цьому 21.12.2017 року позивачу було направлено лист №388 з пропозицією з'явитися для ознайомлення з наказом та приступити до роботи, представник відповідача зазначив, що несвоєчасне ознайомлення з наказом №54-О від 19.12.2017 року «Про поновлення ОСОБА_1 на посаді» відбулось з незалежних від відповідача обставин. Разом з тим представник відповідача зазначив, що після поновлення на посаді позивач був відсутній на робочому місці. Також представник відповідача вважає вимогу позивача про стягнення моральної шкоди такою, що не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не доведено наявність такої шкоди, а єдиним джерелом фінансування діяльності Західно-чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства є кошти державного бюджету, та економічною класифікацією видатків зазначеного органу не передбачено коштів на відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Враховуючи вищевикладене представник відповідача просив суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою суду від 13.04.2018 року розгляд справи №815/533/18 вирішено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 10.05.2018 року.

04 травня 2018 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (вх.№12471/18), в якій позивач вказує на необґрунтованість доводів представника відповідача щодо його відсутності на робочому місці, оскільки його позовні вимоги стосуються періоду з 27.11.2017 року по 06.02.2018 року. Також позивач зазначив, що лист з пропозицією з'явитися для ознайомлення з наказом та приступити до роботи від 21.12.2017 року №388 направлений відповідачем не за адресою його місця реєстрації та фактичного проживання. Зауважуючи на тому, що представником відповідача не надано належних доказів на підтвердження доводів викладених у відзиві на позовну заяву, а його фактичне поновлення на посаді відбулося лише 06.02.2018 року саме з вини відповідача, ОСОБА_1 просив суд позовні вимоги задовольнити.

Підготовче засідання призначене на 10 травня 2018 року було перенесено на 24.05.2018 року у зв'язку з перебуванням судді Аракелян М.М. у відпустці.

У підготовчому засіданні 24.05.2018 року ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, зобов'язано відповідача надати власний розрахунок кількості днів затримки виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 27.11.2017 року за виконавчим листом від 29.11.2017 року та середнього заробітку за час затримки, докази виплати ОСОБА_4 заробітної плати за спірний період з 16.09.2017 року по 06.02.2018 року згідно з наказом про поновлення на посаді від 19.12.2017 року №54-О та постановою суду. Оголошено перерву у підготовчому засіданні до 06.06.2018 року о 10:00 год.

Підготовче засідання призначене на 06.06.2018 року було перенесено на 11.06.2018 року у зв'язку з перебуванням судді Аракелян М.М. у відпустці.

11 червня 2018 року від позивача до суду надійшло клопотання (вх.№16366/18) про продовження строку підготовчого провадження у справі №815/533/18, у зв'язку із ненаданням відповідачем витребуваних судом письмових доказів.

11 червня 2018 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання (вх.№ЕП/3308/18) про продовження строку підготовчого провадження, у зв'язку з необхідністю підготувати та надати витребувані судом документи.

Ухвалою суду від 11.06.2018 року клопотання позивача та представника відповідача задоволено. Продовжено строк підготовчого провадження у справі №815/533/18 на тридцять днів. Оголошено перерву у підготовчому засіданні по даній адміністративній справі до 18.06.2018 року.

Підготовче засідання призначене на 18.06.2018 року було перенесено на 27.06.2018 року у зв'язку з перебуванням судді Аракелян М.М. у відрядженні.

Ухвалою суду від 27.06.2018 року закрите підготовче провадження по справі №815/533/18. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 02.08.2018 року.

У судовому засіданні 02.08.2018 року позивач позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову ОСОБА_1 з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення відповідача, перевіривши їх доказами, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 27.11.2017 року по справі № 815/4849/17 адміністративний позов ОСОБА_1 до Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства, за участю третьої особи - Національного агентства з питань запобігання корупції задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано Наказ Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства №50-О від 15 вересня 2017року; зобов'язано Західно-Чорноморське басейнове управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства; стягнуто з Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.09.2017р. по 27.11.2017р. у загальному розмірі 8092(вісім тисяч дев'яносто дві)грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.

Рішення суду по адміністративній справі № 815/4849/17 набрало законної сили 19.12.2017 року.

Судом встановлено, що Наказом Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства від 19.12.2017 року №54-о «Про поновлення на посаді ОСОБА_1.» на виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 27.11.2017 року по справі №815/4849/17, зокрема, скасовано наказ Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства від 15.09.2017 року №50-О «Про звільнення працівників у зв'язку з ліквідацією Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства» та поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства з 16.09.2017 року.

Оскільки виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 27.11.2017 року по справі №815/4849/17 замість негайного відповідачем здійснено лише 19.12.2017 року, позивач звернувся до суду з даним позовом до Одеського окружного адміністративного суду.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 49 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно з ч.2 ст. 14 КАС України (в редакції до 15.12.2017 року) постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова або ухвала яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Умисне невиконання службовою особою вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню, являється ознакою складу злочину передбаченого ст. 382 Кримінального кодексу України як невиконання судового рішення.

Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, відповідно до ч.2 ст.257 КАС України є підставою для його виконання.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Неможливість особою домогтися виконання судового рішення, винесеного на її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод. У рішенні Європейського суду з прав людини від 29 червня 2004 року (справа Жовнер проти України) Суд відзначив, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, також захищає і виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін.

Зважаючи на важливість реального виконання судових рішень, це питання неодноразово ставало предметом обговорення як на національному, так і на міжнародному рівнях. Регулюванню цього питання, зокрема, присвячена Рекомендація № Rec (2003) 16 від 09.09.2003р. Комітету міністрів Ради Європи державам-членам Про виконання адміністративних рішень і судових рішень у галузі адміністративного права, обов'язкова для виконання Україною як членом Ради Європи, в якій зазначається, що держави-члени повинні забезпечити виконання судових рішень адміністративними органами в межах розумного строку. Вони мають вживати всіх необхідних заходів згідно з законом з метою надання цим рішенням повної сили. У разі, якщо адміністративний орган не виконує судового рішення, слід передбачити відповідну процедуру, що дозволятиме домагатися виконання такого рішення, зокрема, за допомогою винесення судових заборон або накладення штрафів. Держави-члени повинні забезпечити притягнення адміністративних органів до відповідальності за відмову у виконання та невиконання судових рішень. Посадові особи, відповідальні за невиконання судових рішень, також можуть притягуватись до дисциплінарної, цивільної або кримінальної відповідальності у разі невиконання таких рішень.

У відповідності з приписами частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з вимогами частини п'ятої статті 235 КЗпП України прийняте судом рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.

Водночас, негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно, з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян.

Згідно з п.34 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992р. "Про практику розгляду судами трудових спорів" стосовно до правил ст. 24 КЗпП України рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Отже, постанова Одеського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2017 року по справі №815/4849/17в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді підлягала негайному виконанню 27.11.2017р. шляхом видання відповідачем відповідного наказу, проте фактично була виконана тільки 19.12.2017 року.

Статтею 236 Кодексу законів про працю України передбачена оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника. Так, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Зазначена норма не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, в цьому випадку - пред'явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується учасниками справи, Наказом Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства від 19.12.2017 року №54-о «Про поновлення на посаді ОСОБА_1.» видано лише 19.12.2017 року, тобто, в порушення вимог ст.235 КЗпП України щодо негайного виконання рішення суду про поновлення на роботі через 17 робочих днів.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується затримка відповідачем виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого ОСОБА_1 та наявність законних підстав для стягнення з Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства середнього заробітку при затримці виконання рішення про поновлення позивача на роботі за період вимушеного прогулу з 27 листопада 2017 року до 19 грудня 2017 року.

Суд критично оцінює доводи позивача щодо розрахунку кількості робочих днів, а саме 48 робочих днів, за які, на його думку, необхідно стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення, оскільки такі доводи спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Позивач дійшов помилкового висновку, вважаючи, що 06.02.2018 року - день ознайомлення з вищезазначеним наказом є днем фактичного виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 27.11.2017 року, так як наказ про його поновлення на посаді прийнято відповідачем 19.12.2017 року.

Слід зазначити, що відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 21.03.2018 №2а-11523/10/1370

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, який застосовується у випадку виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Відповідно до абз.3 п.2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Абзацом 3 пункту 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Згідно з п.5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до абз. 8 розділу ІІ Порядку №100, у разі коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів.

Відповідно до п. 10 Постанови №100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку №100 передбачені види виплат, які підлягають урахуванню, і які не підлягають урахуванню при обчислені середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Одеський окружний адміністративний суд в своїй постанові від 27.11.2017 року у справі № 815/4849/17, яка набрала законної сили 19.12.2017 року, встановив, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 161,84грн. (два місяці перед звільненням, а саме період липень-серпень 2017 року - 6959,08грн. поділені на 43 робочі дні).

Судом встановлено, що період вимушеного прогулу з 27 листопада 2017 року по 19 грудня 2017 року складається з 17 робочих днів, а отже сума стягнення середньомісячного заробітку при затримці виконання рішення про поновлення позивача на роботі за період вимушеного прогулу становить 2751,28 грн. (161,84*17).

Суд не бере до уваги зазначений у позовній заяві самостійно здійснений розрахунок суми заборгованості відповідача при затримці виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі за період вимушеного прогулу з 27 листопада 2017 року по 06 лютого 2018 року, згідно з яким така заборгованість становить 7768,32 грн., оскільки такий розрахунок здійснено без урахування визначення, що датою виконання постанови суду про поновлення на посаді є 19.12.2017р.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства на користь позивача середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 за час затримки з 27 листопада 2017 року по 19 грудня 2017 року у розмірі 2751,28 грн. та задоволення позову в цій частині вимог.

Вирішуючи спір про стягнення моральної шкоди в сумі 12000 грн., суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України, ст. 6 КАС України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Згідно з ст.17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства ("Stretch - United Kingdom" № 44277/98).

Згідно зі ст.1 Протоколу №1 до вказаної Конвенції, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Борги розглядаються у сенсі поняття "власності", яке міститься у ч.1 ст.1 Протоколу №1 до Конвенції і яке не обмежене власністю на фізичні речі та залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права" і, таким чином, як власність.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("Von Maltzan and Others v. Germany" № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч.1 та ч.2 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.3 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленум Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4 (далі - Постанова) роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4,5 Постанови роз'яснено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яку неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд враховує доводи позивача щодо наявності підстав для стягнення моральної шкоди, які обґрунтовані безпідставним зволіканням відповідача щодо виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 27.11.2017 року, що зумовило обставини, які вимагали від позивача додаткових зусиль по організації власного життя та його родини.

Суд вважає, що навіть нетривале невиконання відповідачем рішення суду про поновлення на посаді призвело до моральних страждань та індивідуально-психологічного приниження честі та гідності позивача, які в подальшому відобразились на його здоров'ї, що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом з медичної карти амбулаторного хворого від 24.01.2018 року.

Суд вважає доречними та переконливими доводи позивача, викладені в позовній заяві на підтвердження факту заподіяння відповідачем моральних страждань та втрат немайнового характеру внаслідок невиконання рішення про поновлення на роботі, яке підлягало негайному виконанню.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року була підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Законом України від 9 лютого 2006 року № 3436-IVдо офіційного тексту та назви Конвенції були внесені зміни та застосований новий переклад. Згідно з пунктом 3 статті 59 Конвенції для тих держав, які підписали цю Конвенцію і які ратифікуватимуть її після набрання нею чинності, Конвенція набирає чинності з дня здачі на зберігання Генеральному секретарю Ради Європи ратифікаційних грамот. У рішенні Європейського суду від 25 липня 2002 року по справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" 11 вересня 1997 року визначено як дату вступу Конвенції в законну силу щодо України.

Стаття 41 Конвенції проголошує: "Якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє законодавство відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткову сатисфакцію, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію".

При цьому за практикою Європейського суду з прав людини щодо моральної шкоди, Суд вважає, що саме визнання порушення пункту 1 статті 6 Конвенції становить достатню сатисфакцію (Справа "Бушемі проти Італії", рішення від 16.09.1999 р.).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 р. № 3-рп/2003).

Суд враховує, що замість негайного поновлення на роботі позивач був вимушений звернутись до виконавчої служби для примусового виконання постанови Одеського окружного адміністративного сулу від 27.11.2017р., яка підлягала в цій частині негайному виконанню, та відкрите виконавче провадження тривало до 23.01.2018р. (дата закриття виконавчого провадження).

Такі обставини беззаперечно свідчать про втрати немайнового характеру для позивача внаслідок такого негативного явища, як невиконання рішення суду, що підлягало негайному виконанню, невиправдане очікування відновлення нормальних життєвих зв'язків, стосунків з оточенням, ділової репутації, тощо, поєднане із додатковими зусиллями для організацій свого життя.

Підсумовуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши питання наявності моральної шкоди взагалі та обов'язку її відшкодування, суд дійшов висновку, що відповідач допустив затримку негайного виконання рішення суду та зважаючи на характер правовідносин, тривалість невизначеності права позивача на працю та тяжкості моральних страждань і переживань позивача вважає, що позовна вимога щодо стягнення завданої ОСОБА_1 моральної шкоди підлягає частковому задоволенню у розмірі 2000грн.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Як роз'яснив Верховний суд України у постанові Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а саме у пунктах 10-1, 13, при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб. Така шкода за наявності необхідних підстав може бути відшкодована на підставі ст. 440 1 ЦК чи іншого законодавства. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону "Про оперативно-розшукову діяльність"). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237 1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Умови відшкодування моральної (немайнової) шкоди, передбачені укладеним сторонами контрактом, які погіршують становище працівника порівняно з положеннями ст. 237 1 КЗпП чи іншим законодавством, згідно зі ст. 9 КЗпП є недійсними.

Виходячи з того, що ст.237-1 КЗпП України покладає обов'язок на власника або уповноважений ним орган, а не державу, відшкодувати завдану працівнику моральну шкоду, суд вважає, що належним відповідачем в даній справі за цією вимогою є саме Західно-Чорноморське басейнове управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства та залучення до участі у справі поряд з останнім відповідного органу Держказначейства в якості відповідача не є необхідним та потрібним, враховуючи позицію Верховного суду України у п.п.10-1, 13 згаданої постанови Пленуму Верховного суду України.

Суд також звертає увагу на те, що правова позиція, викладена вище, стосовно імперативного обов'язку відповідача з негайного виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі з моменту проголошення рішення суду, а не з моменту набрання ним законної сили, узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеною у постанові цього суду від 01.07.2015р. у справі №6-435цс15. Також у цій постанові вказується, що належним виконанням такого судового рішення є видання власником наказу про поновлення на роботі та у розумінні ст.236 КЗпП України невидання такого наказу (несвоєчасне видання) і слід вважати затримкою виконання рішення суду.

Вищезазначене спростовує аргументи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву.

На думку суду, для встановлення справедливої та достатньої сатисфакції належною та обґрунтованою сумою завданої моральної шкоди є 2000 грн., які підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 з Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч.ч.1.2 ст. 76 КАС України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно зі ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Розглянувши справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог позивача про стягнення середнього заробітку та стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судові витрати в даній справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 139, 192, 241-243-246, 250, 255, 295 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; РНОКПП: НОМЕР_1) до Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства (65110, м. Одеса, вул. Балківська, 12в; ) про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) 2751(дві тисячі сімсот п'ятдесят)грн. 28 коп. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді з 27.11.2017 року по 19.12.2017 року у розмірі 2751 (дві тисячі сімсот п'ятдесят одна) грн. 28 коп.

Стягнути з Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) 2000 (дві тисячі) грн. на відшкодування завданої моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення складено та підписано 13 серпня 2018 року.

Суддя М.М. Аракелян

.