Справа № 815/1897/18
Суддя: Балан Я. В.
Дата ухвалення: 2018-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1897/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 липня 2018 року м. Одеса

У залі судових засідань № 31

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Балан Я.В.,

при секретарі судового засідання - Сидоренко Ю.С.

за участю сторін:

представник позивача - Дювенжи К.Г.

представник відповідача - Топова О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До суду з позовом звернувся ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про:

визнання неправомірним та скасування наказу №71 від 13.04.2018р. про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язання прийняти рішення відносно громадянина ОСОБА_2 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою суду від 26.04.2018р. відкрито загальне позовне провадження по справі.

Ухвалою суду від 18.06.2018р., яка занесена до журналу судового засідання, продовжено строку підготовчого провадження на підставі ч. 4 ст. 173 КАС України.

Ухвалою суду від 30.07.2018р., яка занесена до журналу судового засідання, закрито підготовче провадження у справі та за письмовою згодою сторін розпочато у той самий день розгляд справи по суті.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що відповідач при прийняті оскаржуваного наказу не прийняв до уваги реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності Бангладешу. На думку позивача зазначені обставини беззаперечно свідчать про наявність підстав для надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а отже рішення органу міграційної про відмову у наданні йому цього статусу суперечать вимогам Закону та підлягає скасуванню.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, з підстав викладених у відзиву на позовну заяву (22.05.2018р. за вхід. №14505/18), зазначивши, що на думку представника головного управління ДМС України в Одеській області, звернення позивача із заявою про звернення за захистом в Україні має на меті лише легалізацію на території України, що свідчить про зловживання процедурою звернення за захистом.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини якими обґрунтовуються вимоги позивача, докази, якими вони підтверджуються, відзив на позов представника відповідача, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є громадянином Бангладеш, уродженцем та мешканцем м. Дакка. На момент останнього виїзду з країни громадянської належності проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вибув з Бангладеш 15.12.2017р., легально, на підставі оформленої російської візи, авіасполученням Дакка (Бангладеш) - Дубай (ОАЕ) - Москва (РФ). На території РФ позивач перебував протягом 1 місяця. За міжнародним захистом не звертався. Державний кордон України перетнув 21.02.2018р., нелегально, поза пунктом пропуску. Зі слів особи, оригінал паспортного документу був забраний посередником у м. Москва (РФ).

29.03.2018р. позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до територіального підрозділу ДМС.

Наказом Головного управління ДМС в Одеській області №71 від 13.04.2018р. відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Бангладеш на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 87)

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VI від 08 липня 2011 року (далі Закон №3671-VI).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

У свою чергу п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту встановлює, що особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до частин 1-7 статті 7 Закону №3671-VI визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Практичні рекомендації "Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку", видані у 2000 році за допомогою Представництва УВКБ ООН по справам біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, зазначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Аналогічні положення містять і Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців (1998 року), в яких зазначено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень, точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Як встановлено судом, звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до територіального підрозділу ДМС відбулось 29.03.2018р., із зволіканням, у зв`язку з чим, на позивача було складено протокол та постанову про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 203 КУпАП.

У заяві від 29.03.2018р. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач повідомив, що перебуваючи на Батьківщині, його батько офіційно та він не офіційно були членами опозиційної політичної партії «BNP». Одного дня, під час чергового збору представники правлячої політичної партії прийшли до офісу та розпочали погрожувати. Після цієї ситуації, через 10 діб в ночі лідер правлячої партії разом з соратниками прийшли до офісу повторно та почали бити їх. У подальшому батько потурбувався за фігуранта, вирішив змінити його місце проживання і в подальшому заявник покинув країну громадянської належності. Так, при проведенні анкетування від 03.04.2018р., фігурант розповів про політичну проблему в Бангладеш, а саме: протистояння опозиційної партії «BNP» та правлячої «Авамі Ліг» та про відмову у прийнятті заяви щодо побоїв до правоохоронних органів Бангладеш. При проведенні протоколу співбесіди від 13.04.2018р. шукач захисту вказав, що причиною виїзду з Батьківщини стала погана політична ситуація та конкурування двох головних політичних партій Бангладеш. Однією з основних причини звернення за міжнародним захистом до територіального підрозділу ДМС позивач неодноразово зазначив бажання легалізувати власне перебування на території України.
На момент звернення із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту фігурант повідомив, що лише його батько залишився проживати на території Бангладеш (м. Дакка).

Відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» № 8043/04 від 27.04.2004р., виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку: реальна спроба обґрунтувати - заяву, надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; заявник заслуговує на довіру.

З матеріалів особової справи вбачається, що заявник не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності в неї ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року. Так, твердження шукача захисту носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.

Під час проведення процедурних заходів, щодо уточнення та деталізації проблематики переслідування позивач надав твердження, які суттєво відрізняються від інформації, вказаної у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виявлені розбіжності, які істотно знижують рівень довіри до клопотання.

Згідно висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами аналізу матеріалів клопотання позивача встановлено, що історія його переслідування є необґрунтованою, а заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Зокрема, наступні елементи вказують на необґрунтованість клопотання особи в контексті набуття міжнародного захисту в Україні, а саме за матеріалами особової справи не спостерігається фактів переслідування заявника в країні громадянської належності за наступними конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Так, звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до територіального підрозділу ДМС відбулось 29.03.2018р., після тривалого нелегального перебування на території України з 21.02.2018р., що вказує на необґрунтованість побоювань зазнати переслідувань у країні громадянської належності та першочергову потребу саме у міжнародному захисті.

При цьому, ставиться під сумнів сама обставина ймовірної політичної діяльності позивача на Батьківщині, враховуючи нечітку та неповну інформацію стосовно ідеології та мети діяльності відповідної політичної сили, розбіжності в твердженнях заявника під час опитування. Відповідно до Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, обов`язок доказування можливого переслідування на Батьківщині покладається в першу чергу на заявника.

Щодо елементу неофіційного членства особи в політичній партії «BNP» на території Бангладеш не приймається територіальним підрозділом ДМС. Зокрема, позивач не надав жодних документальних доказів, які б могли підтвердити факт належності шукача захисту до вказаної партії. Додатково, фігурант не зміг навіть розшифрувати абревіатуру вищевказаної політичної одиниці Бангладеш «BNP» (BangladeshNationalistParty), яка відіграє одну з ключових ролей у політикумі країни: htty://en.bnpbansladesh.сот/.
Водночас, як спостерігається з актуальної інформації за країною громадської належності позивача, представники політичної сили, офіційним членом якої, зі слів особи, був його батько на території Бангладеш мають перспективи вільного розвитку, політичної діяльності, співпраці з іншими політичними силами. Згідно актуальної ІКП, навіть після ув`язнення лідера партії Халед Зії, активно відбуваються зустрічі членів партії з іншими дипломатами Бангладеш:

Зі слів позивача, він вільно та безперешкодно вибув з країни громадянської належності у 2017 році, у той же час, елемент легального виїзду особи з Бангладеш до РФ з використанням паспортного документу для виїзду за кордон та оформлення візи у Посольстві України в Бангладеш вказує на відсутність елементу його переслідування з боку представників державної влади Бангладеш. Будь-яких проблем з перетинанням кордонів країни у нього не виникало.
При прийняті рішення суд бере до уваги те, що шукач захисту безперешкодно оформив свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , дата видачі - 01.03.2017р.; перед виїздом з країни громадянської належності під час проживання протягом 1-2 місяців у м. Дакка позивачу нічого не погрожувало, у нього не виникало жодних інцидентів з правоохоронними органами на території Бангладеш.

Позивач не зміг обґрунтувати причину виїзду з території РФ, де перебував протягом місяця до прибуття до України, повідомивши лише те, що в РФ неможливо працювати без документів та документуватись дуже тяжко, тож земляки наказали їхати йому до України через можливість подальшого працевлаштування та спрощеної процедури оформлення документів.

З огляду на вищезазначене, вбачається, що виїзд шукача захисту з Бангладеш до України та звернення до територіального підрозділу ДМС обумовлені суто особистими мотивами, бажанням потрапити до більш розвинених країн, потребою у легалізації, можливістю працевлаштування, відсутністю проблем з правоохоронними органами на території України,що неодноразово підтверджувалось усними твердженнями позивача, наданими під час процедури набуття міжнародного захисту. Зазначене характеризує особу як «мігранта» у визначенні УВКБ ООН:у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця».

За матеріалами справи, в особи відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань у відповідності до п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, згідно визначення п. 13 ч. 1 статті 1 вищевказаного Закону, через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

За матеріалами особової справи, спостерігається, що єдиною причиною виїзду з Бангладеш на територію нашої країни були пошуки кращого життя та можливість легалізуватись за кордоном. Зазначене пояснюється тим, що метою звернення шукача захисту до територіального підрозділу ДМС 29.03.2018р. стали лише легалізація та можливість спокійного життя в Україні без «проблем» з правоохоронними органами. Додатково, на зазначену обставину вказує обставина, відповідно до якої під час процедури набуття міжнародного захисту особа необґрунтовано відповідала на питання, що стосуються ймовірної політичної діяльності на території Бангладеш, що істотно знижує рівень довіри до особистої заяви та свідчить про зловживання процедурою набуття міжнародного захисту.

У урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що наказ №71 від 13.04.2018р. про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним та скасуванню не підлягає.

У зв`язку з чим, суд вважає, що позовна вимога про зобов`язання прийняти рішення відносно громадянина ОСОБА_2 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованою.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 76 КАС України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази, суд дійшов висновку щодо необхідності для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки метою звернення шукача захисту до територіального підрозділу ДМС стала лише легалізація та можливість спокійного життя в Україні без «проблем» з правоохоронними органами.

Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до п. 14 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 6, 9, 14, 90, 139, 255, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_2 ) до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (адреса 65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44) про визнання неправомірним та скасування наказу №71 від 13.04.2018р. про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання прийняти рішення відносно громадянина ОСОБА_2 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити.

Відповідно до п. 14 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в сроки, встановлені ст. 295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення суду складений та підписаний суддею 09.08.2018р.

Суддя Балан Я.В.