Справа № 826/8373/18
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2018-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 серпня 2018 року № 826/8373/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Григоровича П.О., за участі секретаря судового засідання Морозової Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатнафтохім»
доОфісу великих платників податків Державної фіскальної служби
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень ,

За участі представників:

Позивача: Серт О.В., Ходжалиєва С.М.;

Відповідача: не допущений до участі у справі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Карпатнафтохім» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу великих платників податків ДФС, в якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 26.01.2018 № та від 10.05.2018 № 0.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.06.2017 відкрито загальне провадження по справі та призначено підготовче засідання на 26.06.2018.

Ухвалою суду від 26.06.2018 закрито підготовче провадження по адміністративній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 01.08.2018.

Під час розгляду справи в судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та зазначив, що не погоджується з висновками Акта перевірки щодо порушення позивачем відповідних положень Податкового кодексу України, оскільки висновки відповідача за наслідками проведеної перевірки щодо порушень позивачем положень Податкового кодексу України при визначенні показників податкової звітності з податку на додану вартість є хибними, базуються виключно на суб'єктивних припущеннях перевіряючих, які не мають підтвердження належними доказами.

Відповідачем до матеріалів справи подано письмовий відзив, який за своїм змістом дублює акт перевірки, з урахуванням чого контролюючий орган просить суд в позові відмовити в зв'язку в обґрунтованістю порушень, встановлених під час проведення контрольного заходу.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26 січня 2018 року відповідачем на підставі акту перевірки №4/28-10-48-17/33129683 від 12.01.2018 та листа №1536/10/28-10-48-17 від 15.01.2018, прийнято податкові повідомлення-рішення:

- № , яким позивачу за порушення п.п.102.5, 198.2, 198.3, 198.6, 200.4 Податкового кодексу України зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за жовтень 2017 в розмірі 7 856 503,07 грн, в тому числі відшкодованого в розмірі 7 856 503,07 грн, та застосовано штрафні (фінансові санкції) в сумі 3 928 251,54 грн.

- №, яким позивачу за порушення п.п.102.5, 198.2, 198.3, 198.6, 200.4 Податкового кодексу України зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість (р.21 Декларації) за жовтень 2017 року в розмірі 96 645 633 грн.

В подальшому, Рішенням ДФС України від 20.04.2018 №13986/6/99-99-11-01-02-25 (а.с.86 том 1) скасоване податкове повідомлення-рішення від 26.01.2018 №. № у частині завищення залишку від'ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду (р.21 Декларації) на 10 484 055 грн, а в іншій частині зазначені ППР залишено без змін.

З урахуванням вказаного рішення ДФС України, відповідачем винесено оскаржуване податкове повідомлення-рішення:

- від 10.05.2018 №, яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість (р.21 Декларації) за жовтень 2017 року в розмірі 86 161 578 грн.

При цьому, як зазначає позивач та з чим погоджується суд, формулювання резолютивної частини Рішення ДФС України від 20.04.2018 №13986/6/99-99-11-01-02-25 в частині скасування податкового повідомлення-рішення від 26.01.2018 № та одночасного залишення ППР № , № в іншій частині без змін, не дає змоги дійти однозначного висновку про скасування/не скасування, повністю/частково ППР № , з урахуванням чого суд вважає за необхідне надати самостійну правову оцінку щодо правомірності даного ППР.

Як вбачається з акта перевірки та письмового відзиву відповідача, підставою для прийняття оскаржуваних ППР, стали висновки посадових осіб контролюючого органу про те, що:

1) залишок від'ємного значення з ПДВ відображений в рядку 21 податкової декларації з ПДВ за жовтень 2017, неправомірно сформований позивачем по окремим періодам - більше 1095 днів на момент проведення перевірки (а.с.60 том 1);

2) позивач позбавлений можливості формувати податковий кредит за наслідками імпортних операцій на підставі тимчасових митних декларації.

Не погоджуючись з обґрунтованістю зазначених доводів контролюючого органу та, як наслідок, правомірністю податкових повідомлень-рішень, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши за правилами ст. 90 КАС України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, в перевіряємому періоді між позивачем і контрагентами-постачальниками (нерезидентами) укладено ряд імпортних контрактів перелік яких наведено в акті перевірки (а.с.53 том 1), відповідно до яких позивачем протягом жовтня 2017 було ввезено на митну територію України товар - нафтопродукти, загальна сума сплаченого податку на додану вартість яких становить 94 018 081,07 грн.

Перевіркою встановлено, що позивачем включено до складу податкового кредиту (далі по тексту - ПК) за жовтень 2017 року суму в розмірі 94 0181 081,07 грн на підставі тимчасових митних декларацій (далі - МД), перелік яких також наведено в акті перевірки (а.с.56-57 том 1).

Окружний адміністративний суд міста Києва не здійснював детальне дослідження змісту та умов імпортних контрактів, їх виконання, а також належності оформлення тимчасових МД, адже дані обставини не є спірними та жодним з учасників спору не заперечуються.

Оскільки єдиною спірною обставиною, в даному випадку, є можливість формування позивачем ПК на підставі тимчасових МД, суд, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, приймає до уваги наступне.

За змістом пп. «в» п.185.1 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з ввезення товарів на митну територію України.

При цьому, слід відзначити, що відповідно до вимог п.187.8 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов'язань у разі ввезення товарів на митну територію України є дата подання митної декларації для митного оформлення, в той час як відповідно до п. 206.1 Податкового кодексу України, під час ввезення товарів на митну територію України суми податку підлягають сплаті до державного бюджету платниками податку до/або на день подання митної декларації безпосередньо на єдиний казначейський рахунок, крім операцій, за якими надається звільнення (умовне звільнення) від оподаткування.

Аналогічний обов'язок щодо сплати ПДВ при імпорті товарів, до дня або в день подання МД, зберігає свою дію і в разі імпорту товару з оформленням тимчасової МД.

Так, тимчасова митна декларація оформляється, якщо імпортер не має точної інформації про товари, що ввозяться, необхідної для заповнення звичайної МД. Проте оформлення тимчасової МД не звільняє імпортера від сплати або забезпечення сплати митних платежів, передбачених при випуску товарів у вільний оборот у заявленому митному режимі (ч.ч.1, 10 ст. 260 Митного кодексу України).

Згідно з п. 198.2 Податкового кодексу України, у разі імпорту товарів, датою віднесення сум ПДВ до складу податкового кредиту є дата сплати ПДВ відповідно до п. 187.8 ПКУ. Така сплата здійснюється на дату подання МД для митного оформлення.

Правовий аналіз зазначених вище норм, дає змогу дійти висновку про наступне - якщо ПДВ за тимчасовою МД був сплачений до бюджету, у імпортера на дату такої сплати виникає право на податковий кредит. Підставою для включення суми ПДВ, сплаченої при митному оформленні, до податкового кредиту, є тимчасова МД.

Слід відзначити, що контролюючим органом піл час проведення перевірки не встановлено обставин не сплати позивачем ПДВ при поданні відповідних тимчасових МД.

При цьому, відповідно до змісту п.201.12 Податкового кодексу України, у разі ввезення товарів на митну територію України документом, що посвідчує право на віднесення сум податку до податкового кредиту, вважається митна декларація, оформлена відповідно до вимог законодавства, яка підтверджує сплату податку.

Статтями 258-259 Митного кодексу України, визначено, що митними деклараціями є, в тому числі: митна декларація, заповнена у звичайному режимі; тимчасова митна декларація, кожна з яких, у випадку її подання, має бути оформлена відповідно до вимог законодавства, як то визначено в п.201.12 Податкового кодексу України.

Разом з цим, в п.201.12 Податкового кодексу України не вказано, яка з перелічених МД, оформлених відповідно до вимог законодавства, є виключною підставою для формування ПК.

Відтак, в контексті буквального тлумачення п.201.12 Податкового кодексу України, суд вважає за можливе дійти висновку про те, що вказаний пункт кодифікованого закону, не встановлює обмеження щодо типу МД. Таким чином, тимчасова МД за типом ІМ40ТН (ТК або ТФ), виходячи з її функціонального призначення, цілком підтверджує сплату ПДВ. А отже, після її оформлення, платник має право на віднесення суму ПДВ до складу податкового кредиту.

В той же час, оскільки спір в даній справі виник виключно внаслідок неоднакового застосування платником податків та контролюючим органом однієї і тієї самої норми Податкового кодексу, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає за можливе прийняти до уваги наступне.

Відповідно до п.4.1.4 Податкового кодексу України, одним з принципів податкового законодавства є презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

У разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків (п.56.21 Податкового кодексу України).

У п.п. 42-44 Рішення від 07.07.2011 р. у справі «Серков проти України» ЄСПЛ зазначив, що національне законодавство має відповідати вимозі «якості» закону, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні.

Якщо норма закону або іншого нормативного акта, виданого на основі закону, дозволяють неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов'язків платників податків і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Порушення ст. 1 Протоколу мало місце, оскільки органи державної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати податку.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За таких обставин, враховуючи все вищевикладене в сукупності, оскільки податковий кредит був сформований позивачем на підставі тимчасових МД; пункт 201.12 Податкового кодексу України не обмежує позивача у праві формування ПК на підставі тимчасових МД, а п.56.21 ПК України імперативно вказує на необхідність прийняття рішення на користь платника податку у випадку існування припущень щодо неоднакового (множинного) застосування норм цього Кодексу, Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку про помилковість, передчасність та суб'єктивність доводів посадових осіб контролюючого органу в цій частині.

Надаючи правову оцінку доводам контролюючого органу з приводу того, що залишок від'ємного значення з ПДВ відображений в рядку 21 податкової декларації з ПДВ за жовтень 2017, неправомірно сформований позивачем по окремим періодам - більше 1095 днів на момент проведення перевірки, суд зазначає наступне.

В даному випадку контролюючим органом було встановлено, що за результатами проведеного аналізу податкових декларацій з ПДВ за період 08.2010 - 08.2014, встановлено, що позивачем заявлено суми від'ємного значення ПДВ до бюджетного відшкодування, які сплачені у попередніх податкових періодах постачальнику товарів, робіт, послуг. Відповідно залишок неоплачених сум зараховано позивачем до складу податкового кредиту наступного звітного податкового періоду (за період 08.10-08.2014 р.24 «Залишок від'ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу ПК наступного податкового періоду» Декларацій з ПДВ).

Згідно з п.200.1-200.2 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

У відповідності до п.200.4 Податкового кодексу України, при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200 1.3 статті 200 1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу,

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200 1.3 статті 200 1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов'язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету,

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу (п.14.1.181 ПК України).

Пунктом 102.5 ПК України визначено, що заяви про повернення надміру сплачених грошових зобов'язань або про їх відшкодування у випадках, передбачених цим Кодексом, можуть бути подані не пізніше 1095 дня, що настає за днем здійснення такої переплати або отримання права на таке відшкодування.

Аналіз зазначених вище норм дає змогу дійти висновку про те, що п.102.5 ПК України, порушення якого встановлено під час перевірки щодо формування позивачем від'ємного значення з ПДВ, передбачає застосування терміну в 1095 днів лише для грошових зобов'язань.

Таким чином, визначений п.102.5 ПК України термін в 1095 днів не може стосуватись від'ємного значення з податку на додану вартість.

Відтак, оскільки суми нарахованого від'ємного значення, не є грошовим зобов'язанням, термін в 1095 днів не може бути застосований ні до сум від'ємного значення, а ні до сум ПДВ, вже заявлених до бюджетного відшкодування, внаслідок чого доводи контролюючого органу в цій частині також є помилковими.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що контролюючим органом з посиланням на належні та допустимі докази, не доведено обставин протиправного формування позивачем показників податкової звітності, внаслідок чого обставини, викладені в акті перевірки, є лише думкою посадової особи, відповідальної за його складання.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.Адміністративний позов задовольнити повністю.

2.Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 26.01.2018 № та від 10.05.2018 № 0, складені Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби.

3.Стягнути на користь ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "КАРПАТНАФТОХІМ" (ідентифікаційний , адреса: 77306, Івано-Франківська обл., місто Калуш, ВУЛИЦЯ ПРОМИСЛОВА, будинок 4) понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 616 700 (шістсот шістнадцять тисяч сімсот грн) за рахунок бюджетних асигнувань ОФІСУ ВЕЛИКИХ ПЛАТНИКІВ ПОДАТКІВ ДЕРЖАВНОЇ ФІСКАЛЬНОЇ СЛУЖБИ (ідентифікаційний , адреса: 04119, м.Київ, ВУЛИЦЯ ДЕГТЯРІВСЬКА, будинок 11 Г).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст складено 03.08.2018.

Суддя П.О. Григорович