Справа № 820/4868/18
Суддя: Горшкова О.О.
Дата ухвалення: 2018-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2018 р. справа № 820/4868/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горшкової О.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до Відділу реєстрації місця проживання у Індустріальному районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради про скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- скасувати рішення Відділу реєстрації місця проживання у Індустріальному районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 13.06.2018 року про відмову у реєстрації місця проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- зобов'язати Відділ реєстрації місця проживання у Індустріальному районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради зареєструвати місце проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначила, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_3, згідно рішення Орджонікідзевсього районного суду від 27.01.2017 року (яке набрало законної сили 07.02.2017 року), ОСОБА_1 звернулась до Відділу реєстрації місця проживання у Індустріальному районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради з метою реєстрації місця проживання своєї малолітньої доньки ОСОБА_2 Однак, відповідачем протиправно відмовлено у здійсненні такої реєстрації, оскільки відсутня письмова згода батька дитини. Так, згідно рішення суду, донька з моменту розлучення проживає з матір'ю, що було узгоджено під час вирішення питання про розірвання шлюбу та було зазначено батьком дитини - ОСОБА_3 та зафіксовано у рішенні Орджонікідзевсього районного суду від 27.01.2017 року. Тобто, фактично відсутній спір між батьками про місце реєстрації малолітньої дитини, що не було враховано суб'єктом владних повноважень, яким також не звернуто увагу на вимоги Конвенції про захист прав дитини та обрання належного місця проживання малолітньої дитини. З огляду на зазначене, позивач просила задовольнити позов в повному обсязі.

Ухвалою суду від 06.07.2018 відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 257 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов, а позивачам - відповідь на відзив.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачу, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Представник відповідача через канцелярію суду 25.07.2018 року (вх. № 01-26/37086/18) надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що згідно з п.18 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №207, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Зазначає, що оскільки була відсутня згода батька дитини на реєстрацію, що суперечить Сімейному кодексу України, відповідач правомірно відмовив у реєстрації місця проживання малолітньої дитини. Враховуючи вказані обставини, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач через канцелярію суду 03.08.2018 року (вх. № 01-26/39133/18) надала відповідь на відзив, в якому зазначила, що відповідачем під час прийняття спірного рішення не враховано необхідність дотримання вимог Конвенції про права дитини та вимоги Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" в частині потреби у забезпечення якнайкращого забезпечення інтересів дитини, а тому доводи відповідача є необґрунтованими та безпідставними.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, у період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилась донька - ОСОБА_2, про що складено актовий запис № 223 від 15.09.2015 року , що підтверджується свідоцтвом про народження від 15.09.2015 року серії НОМЕР_1 (а.с. 11).

Рішенням Орджонікідзевсього районного суду від 27.01.2017 року, яке набрало законної сили 07.02.2017 року, розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.12).

13.06.2018 року ОСОБА_1 звернулась до Відділу реєстрації місця проживання у Індустріальному районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради із заявою встановленої форми щодо реєстрації місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2. (а.с. 13).

13.06.2018 року Відділом реєстрації місця проживання у Індустріальному районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради відмовлено у реєстрації малолітньої дитини, оскільки відсутня згода другого з батьків, що суперечить абз. 5, 6 підп. 6 п. 18 Правил, ч.5 ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ст. 160 Сімейного кодексу України.

Не погоджуючись з таким рішенням суб'єкта владних повноважень, позивач звернулась до суду із даним позовом.

Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно статті 7 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина з моменту народження має право на ім'я та громадянство. Місце і порядок реєстрації народження дитини визначаються сімейним законодавством, реєстрацію актів цивільного стану, а підстави і порядок набуття та зміни громадянства визначаються Законом України "Про громадянство України", іншими нормативно-правовими актами.

Як встановлено саттею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

У відповідності до ч.1 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч.1 ст.160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ч.1 ст.161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до п.18 Правил реєстрації місця проживання, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Відповідно до п.11 Правил, орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо особа не подала необхідних документів або інформації.

Таким чином, формально у разі відсутності письмової згоди батька дитини або рішення про встановлення місця проживання, за суб'єктом владних повноважень закріплено право відмовити у реєстрації місця проживання малолітньої дитини, як це передбачено п.18 Правил.

Разом з цим, відповідно до Правил, передбачені варіанти реєстрації місце проживання малолітньої дитини, в якої батьки зареєстровані за різним адресами, лише на підставі двох документів: або 1) письмової згоди другого з батьків або 2) рішення про встановлення місце проживання дитини.

При цьому, що рішення про встановлення місце проживання дитини, відповідно до ст.161 Сімейного кодексу України встановлюються рішенням органу опіку або судом, лише в разі спору між батьками про те, з ким буде проживати дитина.

Передумовою ухваленню рішення про встановлення місця проживання дитини, є взаємовиключні вимоги батьків про проживання дитини саме з одним з них.

Без наявності такого спору, діюче законодавство та судова практика в порядку цивільного судочинства, не допускає ухвалення рішення про встановлення місця проживання дитини.

Водночас, матеріали справи не містять, а позивачем в обґрунтування своєї правової позиції по справі не надано до суду ані відповідного рішення суду або органу опіки про встановлення місця проживання дитини, ані засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків, що, в свою чергу, унеможливлює з'ясування судом факту вирішення батьками спору щодо місця реєстрації та проживання їх доньки

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Таким чином, з огляду на встановлені у справі фактичні обставини, суд приходить до висновку, що відповідач, відмовляючи у здійсненні реєстрації місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_1 - ОСОБА_2 за їх фактичним місцем проживання, діяв на підставі чинного законодавства України, в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачений пунктами 11, 18 Правил № 207, з огляду на неподання матір'ю дитини ані відповідного рішення суду або органу опіки про встановлення місця проживання дитини, ані засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків щодо реєстрації місця проживання дитини, а відтак суд відмовляє у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до Відділу реєстрації місця проживання у Індустріальному районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради про скасування рішення - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Горшкова О.О.