Справа № 359/10270/17
Суддя: Терлецька О.О.
Дата ухвалення: 2018-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2018 року справа № 359/10270/17

Суддя Київського окружного адміністративного суду Терлецька О.О., розглянувши в м. Києві у порядку письмового провадження адміністративну справу ОСОБА_1 до Управління Пенсійного Фонду України в м. Борисполі Київської області про зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Управління Пенсійного Фонду України в м. Борисполі Київської області, в якому просить суд:

- визнати дії Управління Пенсійного фонду України у м. Бориспіль Київської області, щодо відмови у перерахунку пенсії із застосуванням показника заробітної плати (доходу) в середньому на одну особу в цілому по Україні неправомірними;

- зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у м. Бориспіль та Бориспільському районі зробити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до ст. 40, 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування № 1058- IV».

В обґрунтування таких вимог зазначив, що позивач звернувся до УПФУ м. Бориспіль та Бориспільському районі Київської області із заявою про перерахунок пенсії, але відповідач протиправно перерахував йому пенсію, виходячи із показника середньої заробітної плати працівників у середньому на одну застраховану особу в цілому по Україні за 2007 рік у розмірі 1197 грн. 91 коп., замість розрахунку за 2008 рік у розмірі 1573 грн. 91 коп., посилаючись на відсутність законодавчого врегулювання питання визначення показника заробітної плати на одну особу в цілому по Україні, з якої сплачено страхові внески.

Протокольною ухвалою суду 30 липня 2017 року вирішено подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Відповідач правом, передбаченим статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України на подання відзиву на позов не скористався.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з огляду на таке.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває як пенсіонер на обліку в Управлінні пенсійного фонду України (далі УПФУ) в м. Бориспіль Київської області з 12 серпня 2006 року.

Позивач звернувся до УФПУ в м. Бориспіль, Київської області, де, посилаючись на норми чинного законодавства України, просив здійснити перерахунок пенсії з застосуванням показника середньої заробітної плати.

Однак 27.10.2009 року позивач отримав листа від УФПУ № 6936/04, в якому відповідач відмовив в задоволенні заяви про перегляд розрахунку пенсії, посилаючись на втрату чинності ст.. ст.. 40 п.2, 42 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в зв'язку з рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року за № 10-рп/2008 про неконституційність пп. 9 , 10, п. 35 P. II ЗУ «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Вважаючи зазначені дії Відповідача необгрунтованими, безпідставними і такими, що порушують права на перерахування та подальше отримання пенсії у розмірі, передбаченому чинним законодавством, 04.12.2009, позивач звернувся до Бориспільського міськрайонного суду з адміністративним позовом щодо перерахунку пенсії згідно ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування № 1058- IV».

25.02.2010 Бориспільським міськрайонним судом було прийнято постанову, якою дії Управління Пенсійного фонду України щодо відмови позивачу в перерахунку пенсії у зв'язку із збільшенням страхового стажу відповідно до ст.. 42 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визнано неправомірними і зобов'язано УФПУ провести позивачу перерахунок пенсії та виплатити її.

28.09.2011Апеляційний суд Київської області ухвалив - постанову Бориспільського міськрайонного суду від 25.02.2010 залишити без змін.

Однак, звернувшись до УПФУ задля з'ясування вирішення питання правильності нарахування пенсії, позивач отримав лист від01.11.2012 №116/р-3, з якого слідує, що Управління Пенсійного фонду України в м Борисполі та Бориспільському районі Київської області розглянуло звернення та повідомила про наступне.

Пенсія за віком позивача призначена 13.08.2006 при страховому стажі 44 роки 3 місяці 14 днів та від середньомісячного заробітку 2517,81 грн. обрахованого із застосуванням показника середньої заробітної плати за 2005 рік .

З 01.01.2009 відповідно до заяви позивача проведено перерахунок пенсії з більшого заробітку і стажу при страховому стажі 46 років 8 місяців 16 днів та від середньомісячного заробітку 4052,09 грн. (індивідуальний коефіцієнт для обчислення 3,38263) обрахованого із застосуванням показника середньої заробітної плати за 2007 рік.

З 01.11.2011 позивачу проведено перерахунок пенсії із зміною страхового стажу. Перерахунок проведено при страховому стажі 47 років 0 місяців 16 днів від середньомісячного заробітку 4052,09 грн.

З 01.10.2011 введено в дію Закон України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VІ від 08.07.2011. Перерахунок пенсії за наявності у пенсіонера не менше як 24 місяців страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії здійснюється з врахуванням заробітної плати, з якої обчислена пенсія.

Вважаючи зазначені дії відповідача необгрунтованими, безпідставними і такими, що порушують права на перерахування та подальше отримання пенсії у розмірі, передбаченому чинним законодавством, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Спеціальним законом, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, є Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Правила перерахунку пенсій у зв'язку із збільшенням середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України, прожиткового мінімуму та страхового стажу визначені статтею 42 названого Закону.

Відповідно до частини 4 статті 42 Закону № 1058-IV у разі, якщо застрахована особа після призначення пенсії продовжувала працювати, провадиться перерахунок пенсії з урахуванням страхового стажу після призначення пенсії. Кожний наступний перерахунок пенсії провадиться не раніш як через два роки після попереднього перерахунку з урахуванням страхового стажу після призначення пенсії. Перерахунок пенсії здійснюється із заробітної плати (доходу), з якої була обчислена пенсія, або за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону.

Отже, показник заробітної плати для перерахунку пенсії визначається за двома можливими методами за вибором пенсіонера.

За першим методом розрахунок пенсії здійснюється із тієї заробітної плати (доходу), з якої була обчислена пенсія.

За другим методом розрахунок пенсії здійснюється за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону № 1058-IV.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону № 1058-IV для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд до 01.07.2000, незалежно від перерв, та за весь період страхового стажу, починаючи з 01.07.2000.

Тобто, для обчислення пенсії враховується вся заробітна плата, в тому числі і та, яку отримував пенсіонер після призначення пенсії.

Згідно частини 2 статті 40 Закону № 1058-IV заробітна плата для обчислення пенсії розраховується за формулою: Зп = Зс х (Ск : К), де:

Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях;

Зс - середня заробітна плата працівників, зайнятих у галузях економіки України, за календарний рік, що передує року звернення за призначенням пенсії;

Ск - сума коефіцієнтів заробітної плати (доходу) за кожний місяць (Кз1 + Кз2 + Кз3 + ... + Кзn);

К - кількість місяців страхового стажу, за які розраховано коефіцієнти заробітної плати (доходу) застрахованої особи.

Отже, заробітна плата, яку отримував пенсіонер, продовжуючи працювати після призначення йому пенсії, має значення для визначення додаткових коефіцієнтів заробітної плати за кожний відпрацьований місяць після призначення пенсії.

Частиною 1 статті 9 Закону № 1058-IV передбачено, що за рахунок коштів ПФУ в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Частиною третьою статті 45 цього Закону встановлено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами ПФУ.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 Закону № 1058-IV, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Частиною третьою статті 45 Закону № 1058-IV регламентовано порядок переведення з одного виду пенсії, призначеного саме за цим Законом, на інший. Отже, показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом № 1058-ІV.

Однак, у даному випадку мало місце призначення іншого виду пенсії за іншим законом, на виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду від 25.02.2010.

Такі висновки були викладені Верховним судом України у постановах від 31.03.2015 (справа № 21-612а14) та від 22.12.2015 (справа № 21-4071а15).

Аналіз вищенаведених положень закону у розрізі рішень Верховного суду України, прийнятих за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, дає підстави для висновку, що при призначенні позивачу пенсії за віком відповідач повинен був застосовувати положення частини другої статті 40 Закону № 1058-ІV, а не частини третьої статті 45 цього Закону.

З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку про неправомірність дій відповідача щодо перерахунку пенсії позивача, виходячи із показника середньої заробітної плати працівників у середньому на одну застраховану особу в цілому по Україні за 2007 рік у розмірі 1197 грн. 91 коп., замість розрахунку за 2008 рік у розмірі 1573 грн. 91 коп.

Суд враховує, що відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об'єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

У постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 у справі №804/14800/14 зазначено, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Крім того, суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, викладені ним у рішенні "Олссон проти Швеції" від 24.03.1988, відповідно до яких запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг цих повноважень суб'єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування, рішення органу має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дій) суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень (у тому числі колегіальний орган) прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду доказів на підтвердження правомірності його дій.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов - задовольнити.

Визнати дії Управління Пенсійного фонду України у м. Бориспіль Київської області, щодо відмови у перерахунку пенсії із застосуванням показника заробітної плати (доходу) в середньому на одну особу в цілому по Україні неправомірними.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у м. Бориспіль та Бориспільському районі зробити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до ст. 40, 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування № 1058- IV».

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Терлецька О.О.