Справа № 1540/3997/18
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2018-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 1540/3997/18
УХВАЛА

13 серпня 2018 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Завальнюк І.В., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулися до суду із адміністративним позовом, в якому просять суд визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 та зареєструвати у відділі реєстрації речових прав на нерухоме майно; зобов'язати позивачку ОСОБА_2 замовити в спеціально уповноваженому органі оформлення необхідних документів на приватизацію земельної ділянки.

Вивчивши подані матеріали, суд дійшов висновку, що у відкритті провадження за адміністративним позовом слід відмовити.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до п.1, п.2 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

З аналізу вказаних норм вбачається, що публічно-правовим спором за Кодексом адміністративного судочинства України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Головне завдання адміністративної юстиції - утвердження верховенства права над адміністративним свавіллям, захист прав і законних інтересів громадян від неправомірних дій і рішень органів виконавчої влади і, врешті-решт, забезпечення законності у сфері публічного управління.

Публічно-правові відносини можна визначити як врегульовані правом суспільні відносини, що складаються в процесі здійснення державою, її органами та посадовими особами, іншими суб'єктами владних повноважень. Публічне право є певним чином функціонально-структурною підсистемою права, яка виражає державні, міждержавні і суспільні відносини. До предмета правового регулювання публічним правом належать такі об'єкти: побудова і функціонування держави та її інститутів; інститути громадянського суспільства; механізм і рівні самоврядування; засади правової системи, правотворчості і правозастосування; принципи, норми та інститути міждержавних відносин і міжнародних організацій.

Як зазначено у п. 3.2 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвідомчості справ, пов'язаних із соціальними виплатами" від 9 вересня 2010 року N 19-рп/2010 475, головними критеріями судової спеціалізації визнається предмет спірних правовідносин і властива для його розгляду процедура.

Згідно з п. 3.2 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями 54 народних депутатів України та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів", Кримінально-процесуального кодексу України, Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України (щодо принципу інстанційності в системі судів загальної юрисдикції) від 12 липня 2011 року N 9-рп/2011 476 принцип спеціалізації полягає у створенні відповідних спеціалізованих судів для здійснення цивільного, кримінального, адміністративного, господарського судочинства.

В той же час, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Основними ознаками публічно-правових відносин називають: обов'язкову участь у цих відносинах суб'єкта, який наділений публічно-владними повноваженнями; підпорядкованість одного учасника публічно-правових відносин іншому - суб'єкту владних повноважень (що проявляється у можливості суб'єкта владних повноважень вирішувати питання про права і обов'язки підпорядкованої особи); імперативність публічно-правових відносин; домінування публічно-правового інтересу у цих відносинах.

Адміністративно-правовий спір має певні ознаки. Такі спори виникають у сфері державного управління, в процесі здійснення органами виконавчої влади своїх управлінських функцій. Для цих спорів характерно особливе становище його суб'єктів (учасників спірного правовідношення). Обов'язковим учасником адміністративно-правового спору є наділений владними повноваженнями орган виконавчої влади, місцевого самоврядування, посадові особи, наділені державно-владними повноваженнями. Адміністративно-правовий спір має особливий предмет, що пов'язано з широтою і різноплановістю діяльності управлінського характеру.

Обов'язковою ознакою позовної форми захисту права в адміністративному суді має бути наявність спору про право публічне, тобто спору про права і обов'язки в публічних правовідносинах.

З огляду на матеріали позовної заяви, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2004 року по цивільній справі № 2-4126/04 за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради, управління земельних ресурсів Одеської міської ради, ДБК «Знамя» про вилучення земельної ділянки з користування, зобов'язання провести оформлення та видачу державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, яке набуло законної сили 28 травня 2004 року, було зобов'язано ДБК «Знамя» усунути перешкоди у оформленні правовстановлюючих документів на передання у приватну власність (приватизацію) громадянці ОСОБА_2 земельної ділянки АДРЕСА_1 шляхом надання згоди на приватизацію цієї земельної ділянки, зобов'язано управління земельних ресурсів Одеської міської ради підготувати у встановленому законодавчими та нормативними актами порядку відповідні матеріали для оформлення та передання у власність громадянці ОСОБА_2 земельної ділянки під АДРЕСА_1 за умови надання громадянкою ОСОБА_2 усіх, передбачених законом документів та матеріалів (у тому числі проект відводу, погодження) правовстановлюючого та технічного характеру, необхідних для оформлення матеріалів з виділу земельної ділянки у власність громадянина, зобов'язано Одеську міську раду у встановленому законом порядку розглянути питання про передання у приватну власність громадянці ОСОБА_2 земельної ділянки під АДРЕСА_1 та при позитивному рішенні - видати громадянці ОСОБА_2 державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2005 року по цивільній справі № 2-7935/05 за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Одеської міської ради, Одеського МБТІ та РОН, ДБК «Знамя» про визнання права власності, зобов'язання зареєструвати право власності та видати правовстановлюючі документи, зобов'язання не перешкоджати у оформленні правовстановлюючих документів, яке набрало законної сили 11 січня 2006 року, було визнано за ОСОБА_2 право власності на домоволодіння та підсобні приміщення, розташовані на земельній ділянці АДРЕСА_1, зобов'язано ОМБТІ та РОН зареєструвати право власності на домоволодіння та підсобні приміщення розташовані на земельній ділянці АДРЕСА_1 та видати технічний паспорт та правовстановлюючі документи на вказане домоволодіння, зобов'язано ДБК «Знамя» не перешкоджати ОСОБА_2 у оформленні правовстановлюючих документів і технічного паспорту на вказане домоволодіння.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 05.02.2014 № 522/4240/13 визнано право ОСОБА_2 на приватизацію земельної ділянки АДРЕСА_1, площею 648 кв.м., яка знаходиться у неї в користуванні, без згоди суміжних землекористувачів та ДБК «Знамя».

Позивач зазначає, що на протязі 24 років вона має намір приватизувати земельну ділянку, проте безрезультатно. Так, 17.07.2018 вона дізналася, що в архівах ДБК «Знамя» та Одеської міської ради відсутні оригінали документів, на підставі яких на сесії Одеської міської ради 30.06.2016 приймала рішення.

При цьому, згідно рішення ОМР від 30.06.2016 ОСОБА_2 відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у зв'язку із невідповідністю ст. 118 ЗК України, а саме через відсутність графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Відтак, позивач вважає за можливе звернутися безпосередньо до адміністративного суду із вимогою про визнання за нею права власності на земельну ділянку № 13 по 1-му Дачному провулку, 1 у м. Одесі.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2016 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №29458/04, №29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v.Austria), заява №7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. (…) фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що даний спір не є публічно-правовим, а тому не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною шостою статті 170 КАС України передбачено, що у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Відповідно до статті 2 Цивільно-процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

У зв'язку з тим, що позивачка в адміністративному позові заявляє вимоги про визнання права власності на земельну ділянку, у зв'язку із чим має місце спір про право власності на об'єкти нерухомості, а відтак про цивільне право, а тому такий спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

На підставі викладеного та керуючись п.2 ч.1 ст.170 КАС України,

У Х В А Л И В :

Відмовити ОСОБА_1, ОСОБА_2 у відкритті провадження по справі за їх позовом до Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно про визнання права власності.

Роз'яснити позивачам, що даний спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Копію ухвали надіслати позивачам разом із позовною заявою та доданими до неї матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена шляхом подачі через суд першої інстанції протягом п'ятнадцяти днів з дня її складення апеляційної скарги до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Суддя І.В. Завальнюк