Справа № 826/14558/16
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2018-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Судді-доповідача - Троян Н.М.,

суддів - Костюк Л.О., Файдюк В.В.,

за участю секретаря - Рейтаровської О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, в.о. начальника Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві Мірвелової Ірини Михайлівни, третя особа: Українсько-американське товариство з додатковою відповідальністю «Росток» про визнання протиправними дій, визнання недійсною та скасування податкової консультації, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив:

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у місті Києві, в.о. заступника начальника Головного управління ДФС у місті Києві Мірвелової Ірини Михайлівни щодо не розгляду заяв ОСОБА_3 № 07-18 від 19 липня 2016 року (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25 липня 2016 року № 30631/10), № 07-19 від 19 липня 2016 року(вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25 липня 2016 року № 30619/10), № 07-20 від 19 липня 2016 року (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25 липня 2016 року № 30634/10), № 07-21 від 19 липня 2016 року(вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25 липня 2016 року № 30633/10).

Визнати протиправними дії Головного управління ДФС у місті Києві, в.о. заступника начальника Головного управління ДФС у місті Києві Мірвелової Ірини Михайлівни щодо порушення строків надання відповіді за зверненням ОСОБА_3;

Зобов'язати Головне управління ДФС у місті Києві розглянути листи та надати відповідь за заявами ОСОБА_3 № 07-18 від 19 липня 2016 року (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25 липня 2016 року № 30619/10), № 07-20 від 19 липня 2016 року (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25 липня 2016 року № 30634/10), № 07-21 від 19 липня 2016 року (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25 липня 2016 року № 30633/10), з питання:

«Чи звільнялись від оподаткування податком на добавлену вартість надходження по операціях за укладеними договорами формування грошових фондів шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та отриманими доходами від розміщення коштів цих фондів, у першому кварталі 1991 року?»

«Чи звільнялись від оподаткування податком на добавлену вартість надходження по операціях за укладеними договорами формування грошових фондів шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та отриманими доходами від розміщення коштів цих фондів, та по операціях перестрахування у першому кварталі 1993 року відповідно до Декрету Кабінету міністрів України «Про податок на добавлену вартість» від 26 грудня 1992 року № 14-92?»

«Чи звільнялись від оподаткування податком на добавлену вартість надходження по операціях за укладеними договорами формування грошових фондів шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та отриманими доходами від розміщення коштів цих фондів, та по операціях перестрахування у третьому кварталі 1997 року відповідно до Закону України «Про податок на додану вартість» від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР?»

«Чи звільнялись від оподаткування податком на добавлену вартість надходження по операціях за укладеним Договором доручення № 28/12 від 28.12.2005 з формування грошових фондів шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) у період дії договору з 28.12.2005 по 31.12.2010 відповідно до Закону України «Про податок на додану вартість» від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР?».

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що заявлені вимоги підлягають задоволенню, оскільки дії та рішення відповідача є такими, що суперечать нормам законодавства та, як наслідок, порушують права та інтереси позивача.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2018 року у задоволенні адміністративного позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд скасувати рішення та прийняти нове, якою адміністративний позов задовольнити.

Зокрема, апелянт посилався на те, що питання звільнення від оподаткування з податку на додану вартість третьої особи Українсько-американського товариства з додатковою відповідальністю «Росток» відноситься до даних, які перевірялись податковим органом під час проведення перевірок, мають формально логічний зв'язок з адміністрування нарахування та сплати податків у відповідності до Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками-податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 20.07.2015 №727.

Однак, відповідачами заяви позивача протиправно не були розглянуті як податкова консультація, а надано відповідь лише згідно Закону України «Про звернення громадян».

При цьому, відповідь була надана не у 15-денний строк, встановлений Законом України «Про звернення громадян».

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем до суду апеляційної інстанції не надано.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа Українсько-американське товариство з додатковою відповідальністю «Росток» підтримує апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач звернувся до Головного управління ДФС у м. Києві з заявами про надання податкової консультації № 07-18 від 19.07.2016 (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25.07.2016 № 30631/10), № 07-19 від 19.07.2016 (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25.07.2016 № 30619/10), № 07-20 від 19.07.2016 (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25.07.2016 № 30634/10), № 07-21 від 19.07.2016 (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25.07.2016 № 30633/10), в яких просив надати податкову консультацію з наступних питань:

«Чи звільнялись від оподаткування податком на добавлену вартість надходження по операціях за укладеними договорами формування грошових фондів шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та отриманими доходами від розміщення коштів цих фондів, у першому кварталі 1991 року?»

«Чи звільнялись від оподаткування податком на добавлену вартість надходження по операціях за укладеними договорами формування грошових фондів шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та отриманими доходами від розміщення коштів цих фондів, та по операціях перестрахування у першому кварталі 1993 року відповідно до Декрету Кабінету міністрів України «Про податок на добавлену вартість» від 26 грудня 1992 року № 14-92?»

«Чи звільнялись від оподаткування податком на добавлену вартість надходження по операціях за укладеними договорами формування грошових фондів шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та отриманими доходами від розміщення коштів цих фондів, та по операціях перестрахування у третьому кварталі 1997 року відповідно до Закону України «Про податок на додану вартість» від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР?»

«Чи звільнялись від оподаткування податком на добавлену вартість надходження по операціях за укладеним Договором доручення № 28/12 від 28.12.2005 з формування грошових фондів шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) у період дії договору з 28.12.2005 по 31.12.2010 відповідно до Закону України «Про податок на додану вартість» від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР?» (а.с. 17-23 Том I).

У вказаних листах, позивач посилався на норми підпункту «е» статті 5 Закону України «Про податок на добавлену вартість», від 20 грудня 1991 року № 2007-XII, підпункту «л» пункту 1 статті 5, пункту 1 статті 11 Декрету Кабінету міністрів України «Про податок на добавлену вартість» від 26 грудня 1992 року № 14-92, частини першої ст. 2 Закону СРСР «О правах, обязанностях и ответственности государственных налоговых инспекций» від 21 травня 1990 року № 1492-I, частини першої ст. 13 Закону Української Радянської Соціалістичної Республіки «Про державну податкову службу в Українській РСР» від 04 грудня 1990 року № 509-XII, частини першої ст. 3, ст. 371 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), Господарського кодексу України, Закону України «Про страхування», Цивільного кодексу України.

Також, позивач зазначив, що ДПІ у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві, ухиляючись від обов'язків забезпечення надходжень до державного бюджету у спосіб, визначений Законом, ігноруючи вплив на вибір напрямів використання чистого прибутку через передбачені способи обрахування податків і податкових пільг, неправомірно ігнорує обов'язки фінансово-кредитної установи Українсько-американського страхового товариства з додатковою відповідальністю «Росток» надання соціальних гарантій і базової зацікавленості соціального захисту населення, особливо його малозабезпечених верств, а також обов'язкових завдань задоволення суспільних потреб у його послугах з реалізацією на основі одержаного прибутку соціальних інтересів членів трудового колективу.

Листом Головного управління ДФС у м. Києві від 23 серпня 2016 року № 18975/10/26-15-12-01-18 за результатами розгляду вказаних листів повідомлено позивача про те, що згідно з статтею 52 Податкового кодексу України з огляду на неможливість практичного застосування законодавства, що діяло у 1991-2010 роках, питання, зазначені в листі акціонера Українсько-американського страхового товариства з додатковою відповідальністю «Росток» ОСОБА_3 не можливо розглянути як запит на надання податкової консультації (а.с. 13 Том I).

Вважаючи порушенням своїх прав з боку відповідача та з метою їх відновлення позивач звернувся за захистом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачами відповідно до вимог податкового законодавства було розглянуто заяви позивача № 07-18 від 19.07.2016 (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25.07.2016 № 30631/10), № 07-19 від 19.07.2016 (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25.07.2016 № 30619/10), № 07-20 від 19.07.2016 (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25.07.2016 № 30634/10), № 07-21 від 19.07.2016 (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25.07.2016 № 30633/10) про надання податкової консультації і в установленому податковим законодавством порядку надана відповідь листом від 23.08.2016 № 18975/10/26-15-12-01-18, тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до пп. 14.1.172 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) податкова консультація - допомога контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування нарахування та сплати податків чи зборів, контроль за справлянням яких покладено на такий контролюючий орган.

Згідно з пунктами 52.1, 52.2 статті 52 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за зверненням платників податків контролюючі органи надають їм безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом. Податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію.

За вибором платника податків консультація надається в усній, письмовій або електронній формі. Консультація, надана в письмовій або електронній формі, обов'язково повинна містити опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, вказаних у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства (пункт 52.3 статті 52 Податкового кодексу України).

Пунктом 53.3 статті 53 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що платник податків може оскаржити до суду наказ про затвердження узагальнюючої податкової консультації або надану йому індивідуальну податкову консультацію як правовий акт індивідуальної дії, викладені в письмовій або електронній формі, які, на думку такого платника податків, суперечать нормам або змісту відповідного податку чи збору.

Таким чином, платник податків має право звернутися до контролюючого органу за консультацією стосовно практичного використання конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування нарахування та сплати податків чи зборів, контроль за справлянням яких покладено на такий контролюючий орган.

Як вбачається зі змісту заяв про надання податкової консультації № 07-18 від 19.07.2016 (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25.07.2016 № 30631/10), № 07-19 від 19.07.2016 (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25.07.2016 № 30619/10), № 07-20 від 19.07.2016 (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25.07.2016 № 30634/10), № 07-21 від 19.07.2016 (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25.07.2016 № 30633/10), питання, поставлені позивачем, стосувалися порядку звільнення від оподаткування податком на додану вартість за законодавством 1991-2010 років, яке втратило чинність (а.с. 17-23 Том I).

Листом Головного управління ДФС у м. Києві від 23 серпня 2016 року № 18975/10/26-15-12-01-18 відповідачами фактично відмовлено у наданні податкової консультації, оскільки питання, поставлені позивачем у заявах № 07-18 від 19.07.2016 (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25.07.2016 № 30631/10), № 07-19 від 19.07.2016 (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25.07.2016 № 30619/10), № 07-20 від 19.07.2016 (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25.07.2016 № 30634/10), № 07-21 від 19.07.2016 (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25.07.2016 № 30633/10), стосувались порядку звільнення від оподаткування за законодавством, яке втратило чинність, практичне застосування консультації неможливе (а.с. 13 Том I).

Як вже зазначалось, згідно з пунктом 52.1 статті 52 Податкового кодексу України (у редакції, на момент звернення позивача з відповідними листами про надання податкових консультацій) за зверненням платників податків контролюючі органи надають їм безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.

У відповідності до п. 52.3 статті 52 Податкового кодексу України (у редакції, на момент звернення позивача з відповідними листами про надання податкових консультацій) за вибором платника податків консультація надається в усній, письмовій або електронній формі. Консультація, надана в письмовій або електронній формі, обов'язково повинна містити опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, вказаних у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства.

Пунктом 52.5 статті 52 Податкового кодексу України (у редакції, на момент звернення позивача з відповідними листами про надання податкових консультацій) контролюючі органи мають право надавати консультації виключно з тих питань, що належать до їх повноважень.

Вказане свідчить про те, що Податковий кодекс України не визначає випадків, коли податковий орган має право відмовити у наданні податкової консультації, лише у разі виникнення питань, що не належать до їх повноважень.

З відповіді Головного управління ДФС у м. Києві від 23 серпня 2016 № 18975/10/26-15-12-01-18 вбачається, що листи позивача про надання податкової консультації № 07-18 від 19.07.2016 (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25.07.2016 № 30631/10), № 07-19 від 19.07.2016 (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25.07.2016 № 30619/10), № 07-20 від 19.07.2016 (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25.07.2016 № 30634/10), № 07-21 від 19.07.2016 (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25.07.2016 № 30633/10) були фактично розглянуті як звернення у відповідності до Закону України «Про звернення громадян».

Як вбачається з наданих до суду апеляційної інстанції додаткових пояснень та копій сторінок журналу реєстрації заяв ОСОБА_3 про надання податкових консультацій, то вказані заяви були зареєстровані 25.07.2016 як звернення за реєстраційними номерами № 30631/10, № 30619/10, 30633/10 та № 30634/10 (а.с. 173-174 Том II).

Згідно з частиною першою статті 15 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідно до статті 20 вказаного Закону звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Колегія суддів звертає увагу, що лише з 01.04.2017 Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» від 21.12.2016 №1797-VIII до статті 52 та 53 Податкового кодексу України були внесені зміни, у відповідності до яких пункт 52.1 статті 52 ПК України викладено в наступній редакції:

«За зверненням платників податків контролюючі органи надають їм безоплатно індивідуальні податкові консультації з питань практичного застосування окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 25 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.

Звернення платників податків на отримання індивідуальної податкової консультації в письмовій формі повинно містити: найменування для юридичної особи або прізвище, ім'я, по батькові для фізичної особи, податкову адресу, а також номер засобу зв'язку та адресу електронної пошти, якщо такі наявні; код згідно з ЄДРПОУ (для юридичних осіб) або реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідному контролюючому органу і мають відмітку у паспорті); зазначення, в чому полягає практична необхідність отримання податкової консультації; підпис платника податків; дату підписання звернення.

На звернення платника податків, що не відповідає вимогам, зазначеним у цьому пункті, податкова консультація не надається, а надсилається відповідь у порядку та строки, передбачені Законом України «Про звернення громадян».

При цьому, колегія суддів зауважує, що вказані заяви про надання податкової консультації № 07-18 від 19.07.2016, № 07-19 від 19.07.2016, № 07-20 від 19.07.2016 та № 07-21 від 19.07.2016 стосувались різних питань щодо оподаткування операцій податком на додану вартість та за різні податкові періоди, однак відповідачем надано лише одну узагальнену відповідь на такі заяви.

Таким чином, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у місті Києві, в.о. заступника начальника Головного управління ДФС у місті Києві Мірвелової Ірини Михайлівни щодо не розгляду заяв про надання податкової консультації ОСОБА_3 № 07-18 від 19 липня 2016 року (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25 липня 2016 року № 30631/10), № 07-19 від 19 липня 2016 року (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25 липня 2016 року № 30619/10), № 07-20 від 19 липня 2016 року (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25 липня 2016 року № 30634/10), № 07-21 від 19 липня 2016 року (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25 липня 2016 року № 30633/10) є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій відповідачів щодо порушення строків надання відповіді за зверненням позивача слід відмовити, оскільки відповідь на заяви позивача № 07-18 від 19.07.2016 (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25.07.2016 № 30631/10), № 07-19 від 19.07.2016 (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25.07.2016 № 30619/10), № 07-20 від 19.07.2016 (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25.07.2016 № 30634/10), № 07-21 від 19.07.2016 (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25.07.2016 № 30633/10) про надання податкової консультації була надана відповідачами з дотриманням тридцятиденного строку, передбаченого пунктом 52.1 статті 52 Податкового кодексу України та статті 20 Закону України «Про звернення громадян».

Твердження апелянта щодо відсутності у безпосереднього виконавця - головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податку на додану вартість управління податків і зборів з юридичних осіб Собчук Наталії Михайлівни повноважень на складення відповіді на заяви про надання податкової консультації від 23.08.2016, колегія суддів вважає помилковими, з огляду на таке.

Відповідно до наказу ГУ ДФС у м. Києві від 10.08.2016 № 4878 «Про тимчасовий розподіл обов'язків між керівним складом Головного управління ДФС у м. Києві» з метою забезпечення ефективної організації роботи структурних підрозділів Головного управління ДФС у м. Києві і підпорядкованих ДПІ установлено тимчасовий розподіл обов'язків з керівництва роботою структурних підрозділів, зокрема згідно з пп. 1.6 п. 1 наказу в.о. заступника начальника Мірвелова І.М. була визначена керівником управління обслуговування платників і управління податків і зборів з юридичних осіб (крім роботи відділу координації та моніторингу відшкодування ПДВ), а згідно з пп. 3.8 п. 3 наказу установлено таку заміну на період відсутності керівництва Головного управління ДФС у м. Києві: Пруднікова Е.М. - Мірвелова І.М. (у частині роботи управління податків і зборів з юридичних осіб (крім роботи відділу координації та моніторингу відшкодування ПДВ) (а.с. 47-49 Том II).

Таким чином, заступник начальника ГУ ДФС у м. Києві Пруднікова Е.М. та в.о. заступника начальника ГУ ДФС у м. Києві Мірвелова І.М. мають право підпису документів відповідно до своїх функціональних обов'язків з урахуванням наказу про розподіл обов'язків.

Тобто, оскаржувана відповідь від 23 серпня 2016 року № 18975/10/26-15-12-01-18 підписана уповноваженою особою.

Щодо позовних вимог про зобов'язання Головного управління ДФС у місті Києві розглянути листи та надати відповідь за заявами ОСОБА_3 № 07-18 від 19 липня 2016 року (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25 липня 2016 року № 30619/10), № 07-20 від 19 липня 2016 року (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25 липня 2016 року № 30634/10), № 07-21 від 19 липня 2016 року (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25 липня 2016 року № 30633/10), з питання:

«Чи звільнялись від оподаткування податком на добавлену вартість надходження по операціях за укладеними договорами формування грошових фондів шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та отриманими доходами від розміщення коштів цих фондів, у першому кварталі 1991 року?»

«Чи звільнялись від оподаткування податком на добавлену вартість надходження по операціях за укладеними договорами формування грошових фондів шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та отриманими доходами від розміщення коштів цих фондів, та по операціях перестрахування у першому кварталі 1993 року відповідно до Декрету Кабінету міністрів України «Про податок на добавлену вартість» від 26 грудня 1992 року № 14-92?»

«Чи звільнялись від оподаткування податком на добавлену вартість надходження по операціях за укладеними договорами формування грошових фондів шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та отриманими доходами від розміщення коштів цих фондів, та по операціях перестрахування у третьому кварталі 1997 року відповідно до Закону України «Про податок на додану вартість» від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР?»

«Чи звільнялись від оподаткування податком на добавлену вартість надходження по операціях за укладеним Договором доручення № 28/12 від 28.12.2005 з формування грошових фондів шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) у період дії договору з 28.12.2005 по 31.12.2010 відповідно до Закону України «Про податок на додану вартість» від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР?», слід зазначити наступне.

Зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді вбачається, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Згідно частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 10 частини другої ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Тобто, законодавець передбачив обов'язок суду змусити суб'єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988 року), запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

При цьому, колегією суддів враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 та від 02.02.2016 у справі № 804/14800/14.

Враховуючи, що відповідачем фактично не було надано відповіді за кожною заявою ОСОБА_3 № 07-18 від 19 липня 2016 року (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25 липня 2016 року № 30619/10), № 07-20 від 19 липня 2016 року (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25 липня 2016 року № 30634/10), № 07-21 від 19 липня 2016 року (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25 липня 2016 року № 30633/10), відтак у даному випадку колегія суддів вважає, що для належного способу захисту, необхідного для поновлення прав позивача, слід вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Головне управління ДФС у місті Києві повторно розглянути кожну заяву про надання податкової консультації ОСОБА_3 № 07-18 від 19 липня 2016 року (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25 липня 2016 року № 30619/10), № 07-20 від 19 липня 2016 року (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25 липня 2016 року № 30634/10), № 07-21 від 19 липня 2016 року (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25 липня 2016 року № 30633/10) та надати відповідь відповідно до вимог законодавства України, чинного на момент подання таких заяв.

Згідно з частинами першою-третьою ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки, судом першої інстанції порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, в зв'язку з цим виникає необхідність у частковому задоволенні апеляційної скарги та відповідно у скасуванні рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2018 року.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2018 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, в.о. начальника Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві Мірвелової Ірини Михайлівни, третя особа: Українсько-американське товариство з додатковою відповідальністю «Росток» про визнання протиправними дій, визнання недійсною та скасування податкової консультації, зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у місті Києві, в.о. заступника начальника Головного управління ДФС у місті Києві Мірвелової Ірини Михайлівни щодо не розгляду заяв про надання податкової консультації ОСОБА_3 № 07-18 від 19 липня 2016 року (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25 липня 2016 року № 30631/10), № 07-19 від 19 липня 2016 року (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25 липня 2016 року № 30619/10), № 07-20 від 19 липня 2016 року (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25 липня 2016 року № 30634/10), № 07-21 від 19 липня 2016 року (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25 липня 2016 року № 30633/10).

Зобов'язати Головне управління ДФС у місті Києві повторно розглянути заяви про надання податкової консультації ОСОБА_3 № 07-18 від 19 липня 2016 року (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25 липня 2016 року № 30619/10), № 07-20 від 19 липня 2016 року (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25 липня 2016 року № 30634/10), № 07-21 від 19 липня 2016 року (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 25 липня 2016 року № 30633/10) та надати відповідь згідно вимог законодавства України, чинного на момент подання таких заяв.

В решті позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Н.М. Троян

Судді: Л.О. Костюк,

В.В. Файдюк

Повний текст виготовлено: 09 серпня 2018 року.