Справа № 826/20322/14
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2018-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 серпня 2018 року № 826/20322/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючий суддя Аблов Є.В., судді Літвінова А.В., Мазур А.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (далі - відповідач) в якому просить визнати протиправною бездіяльність Державної фіскальної служби України щодо ненадання податкової консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства на лист № 1 від 11.09.2014 р. та зобов'язати відповідача надати податкову консультацію.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач не надав відповіді по суті поставлених перед ним в запиті питань, внаслідок чого така бездіяльність відповідача є протиправною.

Представник відповідача проти позову заперечив, посилаючись при цьому на те, що в запиті ОСОБА_1 ставить питання, що не пов'язані з практичним застосуванням окремих положень норм податкового законодавства, а ставить питання щодо повноважень територіальних органів, які входять до структури Міністерства доходів і зборів України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.06.2016 р. прийнято справу до розгляду і призначено 26.07.2016 р. судовий розгляд, яка в подальшому неодноразово відкладалась.

29.11.2017 р. суд ухвалив здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ОСОБА_1 звернувся до Державної фіскальної служби України із запитом № 1 від 11.09.2014 р. про отримання податкової консультації в порядку передбаченому ст. 52 Податкового кодексу України в якому просив консультацію з наступних питань:

1. Чи мали, починаючи з 24.12.2012 (момент створення Міністерства доходів і зборів України (), право начебто територіальні органи Міністерства доходів і зборів України, утворені на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 229 від 20.03.2013 р. «Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів» здійснювати повноваження надані Міністерству доходів і зборів України як особі публічного права на підставі Указу Президента України «Про Міністерство доходів і зборів України» № 141/2013 від 18.03.2013 та враховуючи те, що Міністерство доходів і зборів України ніколи не мало у своїй структурі відокремлених підрозділів, що були внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб?

2. Чи мають, починаючи з 29.07.2014 (момент внесення запису про припинення Міністерства доходів і зборів України (), право начебто територіальні органи Міністерства доходів і зборів України, утворені на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 229 від 20.03.2013 р. «Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів» здійснювати повноваження надані Міністерству доходів і зборів України як особі публічного права на підставі Указу Президента України «Про Міністерство доходів і зборів України» № 141/2013 від 18.03.2013 та враховуючи те, що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців було внесено запис про припинення Міністерства доходів і зборів України як юридичної особи публічного права?

Запит вмотивований труднощами з питань практичного використання зазначених норм податкового законодавства, однак, в чому конкретно полягає практичне використання вказаних вище положень ОСОБА_1 не наводить.

Матеріали справи викладення обставин практичного застосування позивачем положень Постанови Кабінету Міністрів України № 229 від 20.03.2013 р. «Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів», Указу Президента України «Про Міністерство доходів і зборів України» № 141/2013 від 18.03.2013 в собі також не містять.

Оцінивши за правилами Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Підпунктом 14.1.172 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що податкова консультація - це допомога контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування податків чи зборів, контроль за справлянням яких покладено на такий контролюючий орган.

Статтею 52 Податкового кодексу України встановлено, що за зверненням платників податків контролюючі органи надають безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.

Податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію.

За вибором платника податків консультація надається в усній, письмовій або електронній формі.

Консультації надаються контролюючими органами.

Контролюючі органи мають право надавати консультації виключно з тих питань, що належать до їх повноважень.

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику проводить періодичне узагальнення податкових консультацій, які стосуються значної кількості платників податків або значної суми податкових зобов'язань, та затверджує наказом узагальнюючі податкові консультації, які підлягають оприлюдненню, у тому числі за допомогою Інтернет-ресурсів.

Згідно з п. 53.1 ст. 53 Податкового кодексу України не може бути притягнуто до відповідальності платника податків, який діяв відповідно до податкової консультації, наданої йому у письмовій або електронній формі, а також узагальнюючої податкової консультації, зокрема, на підставі того, що у майбутньому така податкова консультація або узагальнююча податкова консультація була змінена або скасована.

Платник податків може оскаржити до суду як правовий акт індивідуальної дії податкову консультацію контролюючого органу, викладену в письмовій або електронній формі, яка, на думку такого платника податків, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору (п. 53.3 ст. 53 Податкового кодексу України).

Беручи до уваги викладене, Податковий кодекс України в якості підстав для визнання недійсною податкової консультації, чітко визначає суперечність такої консультації нормам або змісту відповідного податку чи збору.

З аналізу вищезазначених норм Податкового кодексу України вбачається, що податкові консультації не мають сили нормативно-правового акта, а тому не можуть вступати в конкуренцію з іншими рішеннями (нормативно-правовими актами чи правовими актами індивідуальної дії) суб'єкта владних повноважень, оскільки за юридичною природою є відмінними від останніх.

Така форма оприлюднення офіційного розуміння окремих положень законодавства, що регулює податкові правовідносини, не породжує для відповідних суб'єктів настання будь-яких юридичних наслідків, не впливає на їхні права та обов'язки, а також, не є обов'язковою для виконання.

Крім того, необхідною ознакою податкової консультації, як предмета оспорювання в судовому порядку, є її відповідність визначенню рішення (акта) суб'єкта владних повноважень в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема, породження юридичних наслідків для кола суб'єктів, яким це рішення адресовано.

Відповідно до правової позиції Вищого адміністративного суду України, викладеної в рішеннях від 24.09.2014 № К/9991/79324/12, від 06.11.2014 № К/800/42900/14, від 15.12.2014 № К/800/66727/13 податкова консультація за своїм змістом не є рішенням суб'єкта владних повноважень, а також, не має сили нормативно-правового акта та не створює і не припиняє прав чи обов'язки особи, а є лише допомогою контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону. Жодних управлінських висновків оскаржувана податкова консультація не містить, вчинити будь-які обов'язкові дії позивачу вона не приписує, та, відповідно, не порушує права, свободи та інтереси осіб у сфері публічно - правових відносин.

Матеріали справи свідчать, що відповідач надав (лист від 14.10.2014 № 2327/х/99-99-10-04-02-14) позивачу запитувану інформацію, вказавши фактично, що реалізація повноважень територіальними органами Міністерства доходів і зборів України здійснюється з моменту створення і до моменту припинення. Так, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 р. № 229 «Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів» Кабінет Міністрів України постановив:

1. Утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства доходів і зборів згідно з додатком 1

2. Реорганізувати шляхом приєднання до відповідних територіальних органів Міністерства доходів і зборів територіальні органи Державної податкової служби та Державної митної служби згідно з додатком 2.

3. Визначити територіальні органи Міністерства доходів і зборів правонаступниками територіальних органів Державної податкової служби та Державної митної служби, що реорганізуються згідно з пунктом 2 цієї постанови.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із приписами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, яка діяла на момент звернення до суду із позовом) визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України право на звернення до суду та способи судового захисту кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

Відповідно до ст.ст.72, 76, 77 Кодексу адміністративного судочинства України дійсне (фактичне) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Фактично ж позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Проте бездіяльність повинна бути такою, що породжує, змінює або припиняє права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

З необхідністю захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень і визначено завдання адміністративного судочинства.

Суд наголошує, що право на судовий захист, гарантоване Конституцією України (стаття 55), закріплене Кодексом адміністративного судочинства України, має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд повинен встановити, що оскаржуваними рішенням чи діянням суб'єкта владних повноважень порушено права, свободи чи інтереси саме цієї особи.

Дослідивши обставини справи, проаналізувавши вищезазначені правові норми, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача надати позивачу нову податкову консультацію, то такі дії можуть застосовуватись лише за наявності протиправного рішення, дій чи бездіяльності, тобто, є похідними від вимог про визнання протиправною та скасування оскаржуваної податкової консультації, а тому, відповідно, задоволенню не підлягають.

Частиною 2 ст. 9 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновків про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 9, 11, 44, 72-78, 79, 139, 194, 241-246, 250, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий Є.В. Аблов

Судді А.В. Літвінова

А.С. Мазур