Справа № 553/196/18
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2018-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2018 р. м. ХарківСправа № 553/196/18
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Бенедик А.П.

суддів: Донець Л.О. , Жигилія С.П.

за участю секретаря судового засідання Багмет А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на рішення Ленінського районного суду м. Полтава (головуючий суддя І інстанції - Тимчук Р.І.) від 13.04.2018р. (повний текст рішення складено 13.04.2018р.) по справі № 553/196/18

за позовом ОСОБА_1

до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області

третя особа Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк"

про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду із адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, третя особа Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк" , в якому просив:

- визнати неправомірними дії відповідача, які полягають у винесенні постанови про стягнення виконавчого збору ВП № 53223991 від 17.01.2018 року у розмірі 332480,00 грн., постанови про стягнення виконавчого збору ВП № 48800226 від 17.01.2018 року у розмірі 180418,83 грн., постанови про арешт майна боржника ВП № 55582105 від 24.01.2018 року;

- зобов'язати відповідача скасувати постанови про стягнення виконавчого збору ВП №53223991 від 17.01.2018 року у розмірі 332480,00 грн., про стягнення виконавчого збору ВП №48800226 від 17.01.2018 року у розмірі 180418,83 грн., про арешт майна боржника ВП №55582105 від 24.01.2018 року.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що оскаржувані постанови є незаконними та необґрунтованими, оскільки винесені за відсутності встановлених законом підстав.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтава від 13.04.2018 року адміністративний позов задоволено.

Визнано неправомірними дії відповідача, які полягають у винесенні постанови про стягнення виконавчого збору ВП № 53223991 від 17.01.2018 року у розмірі 332480,00 грн., постанови про стягнення виконавчого збору ВП № 48800226 від 17.01.2018 року у розмірі 180418,83 грн., постанови про арешт майна боржника ВП № 55582105 від 24.01.2018 року.

Зобов'язано відповідача скасувати постанови про стягнення виконавчого збору ВП №53223991 від 17.01.2018 року у розмірі 332480,00 грн., про стягнення виконавчого збору ВП №48800226 від 17.01.2018 року у розмірі 180418,83 грн., про арешт майна боржника ВП №55582105 від 24.01.2018 року

Відповідач, не погодившись із судовим рішенням, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Полтава від 13.04.2018 року та закрити провадження у справі, а у випадку якщо суд не знайде підстав для закриття провадження - відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, посилається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про протиправність оскаржуваних постанов державного виконавця, оскільки боржником не було сплачено виконавчий збір по виконавчим документам та витрати виконавчого провадження. Крім того вказує, що судом першої інстанції не дотримано правил предметної підсудності.

Представник позивача надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представники сторін про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст.229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що у Шевченківському відділі державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження № 48800226 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса ХМНО - Чуприни Г.О. № 2321 від 11.09.2015 року, щодо звернення стягнення на заставне майно - нежитлове приміщення в буд. А-2 загальною площею 134,5 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Полтава, вул. Жовтнева (Соборності), 234, на користь стягувача - АТ «ОТП Банк».

Також, у Подільському відділі державної виконавчої служби відкрито було провадження по виконавчому листу від 05.12.2016 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП Банк» заборгованості в сумі 3324800,04 грн. на підставі виконавчого листа №553/500/15-ц виданого 05.12.2016 року Ленінським районним судом м.Полтави.

У відповідності до постанови Подільського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції від 19.10.2017 року було описане і арештоване належне позивачу майно - транспортний засіб автомобіль марки Mersedes -Bens, д.н.з.ВІ 7595 ВН.

24.10.2017 року постановою заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - Коноз В.М. прийнято рішення про передачу виконавчих проваджень з Шевченківського ВДВС і Подільського ВДВС до відділу примусового виконання УДВС ГТУЮ у Полтавській області. Повідомлення про рішення органом виконавчої служби направлено сторонам виконавчого провадження 02.11.2017 року.

Постановою Головного державного виконавця відділу примусового виконання УДВС ГТУЮ у Полтавській області - Пецяк Л.В. від 08.11.2017 року прийнято до провадження дані виконавчі провадження та об'єднано їх в одне виконавче провадження щодо стягнення з позивача заборгованості.

Вищевказані дії проводилися представниками державної виконавчої служби незважаючи на те, що 26.10.2017 року між позивачам та АТ «ОТП Банк» підписано додаток до кредитного договору про повернення боргу, тобто станом на 26.10.2017 року, стягувач - в особі ПАТ «ОТП Банк» не має вимог щодо повернення заборгованості ОСОБА_1

26.10.2017 року стягувачем було повідомлено про закриття виконавчого провадження з вказаної вище підстави і Подільський ВДВС і Шевченківський ВДВС.

Окрім направлення письмових повідомлень стягувача до районних ВДВС позивач особисто повідомляв про необхідність закрити виконавче провадження і також надав письмове підтвердження, повного розрахунку по боргових зобов'язаннях перед ПАТ «ОТП Банк».

18.01.2018 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Полтавській області Пецяк Л.B. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП 53223991, якою припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення, оскільки встановлено, що боржник виконав кредитні зобов'язання перед стягувачем у повному обсязі.

19.01.2018 року постановою Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Полтавській області про закінчення виконавчого провадження ВП 48800226 припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

Проте, постановами від 17.01.2018 року ВП № 53223991 та ВП № 48800226 прийнято рішення про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 332480,00 грн. та 180418,83 грн. відповідно.

Також, постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Полтавській області Пецяк Л.В. від 24.01.2018 року ВП № 5582105 прийнято рішення про накладення арешту на все рухоме майно, що належить ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів - 508135,53 грн.

Не погоджуючись із правомірністю винесення вказаних постанов, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач у добровільному порядку виконав зобов'язання перед стягувачем, а відповідачем не заперечувався факт припинення зобов'язань між сторонами виконавчого провадження, то відсутні правові підстави для стягнення з нього виконавчого збору, а тому заявлені позовні вимоги є обґрунтованими.

Колегія суддів частково погоджується із висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 5 Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Пунктом 9 частини 1 статті 39 Закону передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Згідно статті 42 Закону, кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Враховуючи вищенаведені норми, колегія суддів дійшла висновку, що мета виконавчого провадження полягає в примусову виконанні рішень.

Відповідно до частини 1, 2 статті 27 Закону, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувану за виконавчим документом.

Згідно п. 6 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 № 3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства в справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» передбачено, що «виконавчий збір - це санкція відповідальності майнового характеру, що накладається на боржника за невиконання рішення у строк встановлений для його самостійного виконання.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що обов'язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання судового рішення; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. Крім того, законодавець чітко визначив, що виконавчий збір стягується з фактично стягнутої суми; розмір виконавчого збору вираховується також з фактично стягнутої суми.

За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

Відповідно до пункту 21 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Тобто, відповідно до вказаного пункту у постанові про закінчення виконавчого провадження виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відмітку про суму стягнутого виконавчого збору, тим самим законодавець підтверджує, що виконавчий збір стягується тільки з суми, яка фактично стягнута на користь стягувана.

При стягненні виконавчого збору відповідно до частини 3 статті 40 Закону, без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувану за його заявою, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" від 26.12.2003 № 14 роз'яснено, що відповідно до статей 45, 46 Закону № 606-ХІУ витрати виконавчого провадження та виконавчий збір стягуються за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно в установлений для цього строк і воно було виконане примусово.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що для стягнення виконавчого збору з боржника державний виконавець повинен вчинити виконавчі дії, а не тільки винести постанову про відкриття виконавчого провадження. Дії виконавця у вигляді (відкриття постанови про відкриття виконавчого провадження, направлення запитів, винесення постанови про арешт майна боржника) не призвели до фактичного стягнення коштів за виконавчим документом.

Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України в справі № 6-785цс15 та Верховного Суду у справі № 910/1587/13.

Колегія суддів зазначає, що згідно постанов державного виконавця від 18.01.2018 року та 19.01.2018 року вбачається, що виконавче провадження було закінчено на підставі відповідних заяв стягувача, в яких вказано що боржник виконав кредитні зобов'язання перед стягувачем у повному обсязі, а також погасив заборгованість у повному обсязі.

Відповідачем ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час її апеляційного перегляду не було надано доказів вчинення дій, які були направлені на фактичне виконання виконавчих документів, зокрема, стягнення коштів з боржника та реалізацію його майна.

Таким чином, дії державного виконавця не призвели до фактичного стягнення коштів за виконавчими документами, а тому, на думку колегія суддів, не є достатніми підставами для стягнення з позивача суми винагороди.

Крім того, колегія суддів зауважує, що станом на час винесення оскаржуваних постанови (17.01.2018 року) взагалі не було вирішено питання про закінчення виконавчого провадження, оскільки відповідні постанови про закінчення виконавчого провадження були винесені 18.01.2018 року та 19.01.2018 року відповідно.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи оскаржувані постанови, відповідач дійшов до неправомірного висновку про наявність встановлених законом підстав для стягнення з позивача суми виконавчого збору.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із вимогами ч. 2 ст. 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - суб'єкта владних повноважень, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

На підставі викладеного відповідач, як суб'єкт владних повноважень на якого покладено обов'язок щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення, не довів правомірність винесення оскаржуваних постанов про стягнення з позивача суми виконавчого збору, а тому вини є протиправними та підлягають скасуванню.

Крім того, оскільки постанова про арешт майна боржника ВП № 55582105 від 24.01.2018 року прийнята на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 17.01.2018 року ВП №53223991, вона також підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги щодо правомірності оскаржуваних постанов колегія суддів вважає необґрунтованими з вищезазначених підстав та такими, що не впливають на правомірність висновків суду.

З приводу посилання скаржника на порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині предметної підсудності, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Закону, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Як вбачається із постанови про стягнення виконавчого збору ВП № 53223991 від 17.01.2018 року, вона була винесена на підставі виконавчого листа №553/500/15-ц виданого 05.12.2016 року Ленінським районним судом м.Полтави.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Частиною 2 статті 74 Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З наведених норм права вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічну правову позицію викладено в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (12-93гс18).

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 20 КАС України передбачено, що місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, визначених пунктами 1 - 3 частини першої цієї статті.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч. 2 ст.317 КАС України).

На підставі викладеного, оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про протиправність дій відповідача та незаконність оскаржуваних постанов, колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі.

Разом з тим, надійшовши вірного висновку щодо протиправності оскаржуваних постанов, суд першої інстанції помилкового висновку щодо зобов'язання відповідача їх скасувати.

Так, згідно ч. 1 ст. 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Колегія суддів зазначає, що належним способом захисту порушених прав позивача у даному випадку буде саме скасування оскаржуваних постанови на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308 КАС України).

З урахуванням встановлених обставин у справі та допущених судом першої інстанції порушень норм права, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню в частині зобов'язання відповідача скасувати постанови про стягнення виконавчого збору ВП № 53223991 від 17.01.2018 року у розмірі 332480,00 грн., про стягнення виконавчого збору ВП № 48800226 від 17.01.2018 року у розмірі 180418,83 грн., про арешт майна боржника ВП № 55582105 від 24.01.2018 року підлягає скасуванню, із прийняттям в цій частині нової постанови про скасування вказаних постанов.

В іншій частині рішення суду першої інстанції скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтава від 13.04.2018р. по справі № 553/196/18 скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов'язання відповідача скасувати постанови про стягнення виконавчого збору ВП № 53223991 від 17.01.2018 року у розмірі 332480,00 грн., про стягнення виконавчого збору ВП № 48800226 від 17.01.2018 року у розмірі 180418,83 грн., про арешт майна боржника ВП № 55582105 від 24.01.2018 року.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати постанови Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області: від 17.01.2018 року ВП № 53223991 про стягнення виконавчого збору у розмірі 332480,00 грн.; від 17.01.2018 року ВП № 48800226 про стягнення виконавчого збору у розмірі 180418,83 грн., від 24.01.2018 року ВП № 55582105 про арешт майна боржника.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Полтава від 13.04.2018р. по справі № 553/196/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя (підпис)А.П. Бенедик
Судді(підпис) (підпис) Л.О. Донець С.П. Жигилій
Повний текст постанови складено 10.08.2018 року.