Справа № 819/742/18
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2018-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2018 рокуЛьвів№ 876/5603/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,

з участю секретаря судового засідання - Герман О.В.,

а також сторін (їх представників):

від позивача не зявився;

від відповідача - не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 06.06.2018р. в адміністративній справі за позовом Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Метпластсервіс» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів (суддя суду І інстанції: ОСОБА_2, час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 11 год. 36 хв. 06.06.2018р., м.Тернопіль; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 11.06.2018р.),-

В С Т А Н О В И В:

24.04.2018р. позивач ОСОБА_3 обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю /ОСОБА_4/ «Метпластсервіс» на його користь адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2017 році в розмірі 37026 грн. 53 коп. та пеню за порушення строків самостійної сплати адміністративно-господарських санкцій в розмірі 177 грн. 76 коп., а всього 37204 грн. 29 коп. (а.с.4-5).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 06.06.2018р. у задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.63-65).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив позивач ОСОБА_3 обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, який покликаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в цілому призвело до невірного вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою заявлений позов задовольнити (а.с.71-74).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідачем не дотримано нормативу працевлаштування інвалідів (при середньообліковій кількості штатних працівників особового складу 49 осіб в 2017 році фактично працевлаштована 1 особа з інвалідністю замість 2 осіб); звіти за формою 3-ПН підприємством подавалися з 03.05.2017р. по 29.12.2017р., також останній не інформував центр зайнятості про вакансію, на яку була 24.02.2017р. працевлаштована особа з інвалідністю. Звідси, відповідачем подавалися звіти не кожного місяця.

Оскільки робоче місце, призначене для інваліда, не було зайняте інвалідом, відповідач повинен сплатити спірні адміністративно-господарські санкції.

Твердження відповідача про вжиття ним всіх заходів для недопущення правопорушення не відповідає дійсності, оскільки правопорушенням у розглядуваному випадку є невиконання нормативу робочих місць; чинним законодавством не передбачено обовязку державної служби зайнятості здійснювати працевлаштування інвалідів для того, щоб роботодавці могли виконати норматив про їх працевлаштування; норма ч.3 ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» покладає обовязок на підприємство самостійно здійснити працевлаштування інвалідів.

В цілому виконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю включає в себе такі складові як виділення і створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю; створення для них умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації; звітування Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю; надання державній службі зайнятості інформації, яка необхідна для організації працевлаштування осіб з інвалідністю; безпосереднє працевлаштування керівником підприємства, що використовує найману працю, осіб з інвалідністю. В даному випадку відповідач виконав лише частину складових вказаного обовязку, тобто, не подавав необхідної звітності та не працевлаштував особу з інвалідністю.

Відповідачем ОСОБА_4 «Метпластсервіс» скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необгрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та ухвалив законне і справедливе судове рішення, яке також відповідає усталеній практиці суду касаційної інстанції по наведеній категорії справ (а.с.95-97).

У звязку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно Звіту відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2017 рік по формі № 10-ПІ, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу в 2017 році становила 49 осіб; чисельність інвалідів штатних працівників, які повинні працювати у відповідача на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», у цей період складає 2 особи, тоді як протягом 2017 року відповідач працевлаштував 1 особу, якій встановлено інвалідність (а.с.8).

Відповідно до розрахунку адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, сума адміністративно-господарських санкцій визначена в розмірі 37026 грн. 53 коп., а також нарахована пеня за прострочення сплати вказаних санкцій у розмірі 177 грн. 76 коп. (а.с.6).

Під час розгляду справи встановлено, що впродовж 2017 року відповідач інформував Гусятинський районний центр зайнятості про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів шляхом подачі звітів форми № 3-ПН; проте, особи з обмеженими фізичними можливостями на вказане підприємство з метою працевлаштування в цей період не скеровувалися.

Згідно листа Гусятинського районного центру зайнятості № 03/562 від 13.04.2018р. позивачем ОСОБА_4 «Метпластсервіс» подано 03.05.2017р. вакансію для осіб з інвалідністю, яка була актуальною впродовж періоду з 03.05.2017р. по 29.12.2017р.; впродовж 2017 року на заявлену вакансію не направленого жодного безробітного з інвалідністю (а.с.10, 11-18).

Також 03.02.2017р. та 03.05.2017р. відповідачем прийняті накази відповідно № 17/1 та № 39/1 «Про створення робочого місця для працевлаштування інваліда», згідно яких вирішено створити робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю (а.с.51, 52).

Відповідно до наказу № 34 від 24.02.2017р. на підприємстві працевлаштована з 27.02.2017р. одна особа з інвалідністю на посаду складальника виробничого підрозділу (а.с.47-49).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи доведено, що відповідачем у 2017 році вживалися заходи для виконання вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», які полягали, у тому числі, у створенні робочого місця для працевлаштування особи з інвалідністю, та повідомленні служби зайнятості у встановленому законом порядку про наявність вказаної вакансії.

Таким чином, відповідач довів, що ним як роботодавцем, виконаний законодавчо встановлений обовязок зі створення робочого місця для особи з інвалідністю згідно нормативу, інформування органів працевлаштування інвалідів про кількість створених робочих місць, а також й ту обставину, що створені робочі місця не були зайняті особами з інвалідністю із незалежних від нього обставин.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції вірними та обґрунтованими з наступних підстав.

Відповідно до ч.8 ст.69 Господарського кодексу /ГК/ України підприємство з правом найму робочої сили забезпечує визначену відповідно до закону кількість робочих місць для працевлаштування, зокрема інвалідів. Відповідальність підприємства за невиконання даної вимоги встановлюється законом.

Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, є Закон України № 875-XII від 21.03.1991р. «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».

Згідно вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин):

ст.19 - для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

ст.20 - підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Як слідує із змісту рекомендацій президії ВАС України № 07.2-10/2 від 14.04.2008р. «Про деякі питання практики застосування адміністративними судами законодавства про забезпечення права інвалідів на працевлаштування», при розгляді наведеної справи підлягають встановленню такі обставини як створення відповідачем робочих місць відповідно до встановленого нормативу; інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць (вакантних посад); спрямування центрами зайнятості інвалідів до роботодавців та випадки безпосереднього звернення інвалідів до роботодавців з питань працевлаштування, а також причини непрацевлаштування роботодавцями інвалідів.

Відхиляючи подану апеляційну скаргу, колегія суддів виходить з того, що у звітному 2017 році відповідачем систематично подавалися до центру зайнятості звіти про наявність вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю, а також були створені два робочих місця для працевлаштування зазначених осіб.

На одне створене місце була працевлаштована особа з інвалідністю, а інше місце залишилося вакантним, хоча відповідачем вживалися відповідні заходи для працевлаштування особи з інвалідністю.

Звідси, відповідачем в 2017 році були вжиті необхідні заходи для працевлаштування осіб з інвалідністю, при цьому дійсною причиною непрацевлаштування особи з інвалідністю була відсутність звернень таких для працевлаштування на підприємстві.

Таким чином, із матеріалів справи та представлених доказів вбачається правомірність дій відповідача, відсутність його вини у непрацевлаштуванні осіб з інвалідністю, що є складовими господарського правопорушення; ним здійснені всі залежні від нього заходи по недопущенню господарського правопорушення, а тому відсутні правові підстави для застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.

При вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій колегія суддів виходить із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобовязань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.

Передбачена ч.1 ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» міра юридичної відповідальності у вигляді виникнення обов'язку здійснити грошовий платіж на користь Фонду соціального захисту інвалідів має наставати або 1) в разі порушення роботодавцем вимог ч.3 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», а саме: невиділення та нестворення робочих місць, ненадання державній службі зайнятості інформації, незвітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю, так як саме ця бездіяльність має своїм фактичним наслідком позбавлення державної служби зайнятості можливості організувати працевлаштування інвалідів, або 2) в разі порушення роботодавцем вимог ч.3 ст.17, ч.1 ст.18, ч.ч.2, 3 і 5 ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», що полягає у безпідставній відмові у працевлаштуванні особи з інвалідністю, яка звернулася до роботодавця самостійно чи була направлена до нього державною службою зайнятості.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про відсутність належного інформування центру зайнятості про вакансію, на яку була працевлаштована особа з інвалідністю, оскільки наказ № 17/1 «Про створення робочого місця для працевлаштування інваліда» прийнятий відповідачем 03.02.2017р., протягом цього ж місяця була працевлаштована 1 особи з інвалідністю (24.02.2018р.). В цій частині позивач будь-яких адміністративно-господарських санкцій до відповідача не застосовував, а відтак вказана обставина виходить за рамки предмету позову.

Також наказ № 39/1 «Про створення робочого місця для працевлаштування інваліда» прийнятий 03.05.2017р., а тому з моменту виникнення цієї вакансії відповідач почав подавати звіти до центру зайнятості. У розглядуваній частині позивачем застосовані до відповідача санкції в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві.

Виходячи з того, що у випадку працевлаштування особи з інвалідністю час початку його роботи не мав для позивача значення, через що важливим є власне створення робочого місця упродовж звітного року, тому дії відповідача щодо звітування до центру зайнятості з моменту створення робочого місця особи з інвалідністю є обґрунтованими та послідовними.

Оскільки роботодавець вжив усіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, під час судового розгляду не виявлено вищевикладених обставин, за яких виникає обовязок сплатити адміністративно-господарські санкції та пеню за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, тому застосування таких санкцій до нього в розмірі 37026 грн. 53 коп. є незаконним, через що заявлений позов у цій частині не підлягає до задоволення.

З огляду на викладене, колегія суддів також не вбачає підстав для нарахування і стягнення пені на суму 177 грн. 76 коп.

При вирішенні наведеного спору колегія суддів враховує правову позицію, висловлену Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 09.07.2013р. по справі № 21-200а13, згідно якої обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування; на учасника господарських відносин не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження підприємства інвалідів, які бажають на ньому працювати, лише у випадку, якщо відповідач ужив усіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом по аналогічній категорії справ, зокрема, в постановах Касаційного адміністративного суду від 08.05.2018р. у справі № 805/2275/17-а, від 20.03.2018р. у справах №№ 817/652/17, 802/707/17-а, які в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

У справі, що розглядається, суд першої інстанції, вирішуючи спір, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для притягнення підприємства до відповідальності, виходячи із встановлених обставин, що останнє надавало звіти до центру зайнятості та вжило всіх заходів зі створення робочих місць для осіб з інвалідністю.

За таких обставин, на думку колегії суддів, відповідач виконав вимоги, покладені на нього Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», працевлаштування особи з інвалідністю у 2017 році не відбулося не з його вини, а тому й застосування до нього санкцій є неправомірним.

Доводи апелянта в іншій частині на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Отже, представленими доказами позивачем в порядку ч.2 ст.77 КАС України не доведено правомірності заявлених вимог, через що заявлений позов є безпідставним, а тому задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ОСОБА_3 обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ст.310, ч.2 ст.313, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 06.06.2018р. в адміністративній справі № 819/742/18 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта ОСОБА_3 обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_5
судді ОСОБА_6
ОСОБА_7
Дата складення повного судового рішення: 08.08.2018р.