Справа № 813/2120/18
Суддя: Москаль Ростислав Миколайович
Дата ухвалення: 2018-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 813/2120/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2018 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Москаля Р.М. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку письмового провадження, без виклику сторін та проведення судового засідання) адміністративну справу за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 до прокуратури Львівської області про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2, позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до прокуратури Львівської області (далі - відповідач). Позивач просить суд:

- визнати незаконними та необґрунтованими дії (заступника прокурора Львівської області Г.Борейка), які полягають у ненаданні роз'яснень (обґрунтованої юридичної оцінки) відповідно до вимог закону, що зумовило порушення пункту 9 частини першої статті 3 Закону України «Про прокуратуру»;

- зобов'язати прокуратуру Львівської області надати позивачеві в письмовій формі роз'яснення щодо питання подвійної криміналізації, викладене позивачем в запиті від 04.05.2018.

Позивач в обґрунтування позовних вимог (а.с. 5-7) повідомив, що 04.05.2018 звернувся до прокуратури Львівської області із запитом. Клопотав на підставі пункту 1 статті 2 Європейської конвенції про видачу правопорушників 1957р., ратифікованої Законом України №43/98-ВР від 16.01.1998, порівнявши діяння, які ставляться в вину в Росії за ч. 2 ст. 205.5 КК Російської Федерації, з тими діянням, за які передбачено обвинувачення за ч.1 ст. 258-3 КК України, дати правову оцінку щодо наявності чи відсутності подвійної криміналізації в правозастосуванні вищезгаданих статей КК Росії і КК України підчас проведення перевірки за екстрадиційним запитом. Прокуратура Львівської області 10.05.2018 надала ОСОБА_2 відповідь (лист № 14-3301-18) та повідомила, що запит Генеральної прокуратури Російської Федерації про видачу ОСОБА_2 для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.205.5 КК Російської Федерації перебуває на розгляді в Генеральній прокуратурі України. 07.02.2018 Генеральна прокуратура України доручила прокуратурі Львівської області проведення екстрадиційної перевірки обставин, що можуть перешкоджати видачі ОСОБА_2 компетентним органам Російської Федерації. Також відповідач повідомив позивача про те, що перевірка обставин, що можуть перешкоджати видачі ОСОБА_2 компетентним органам Російської Федерації не завершена, рішення за її результатами Генеральною прокуратурою України не прийнято. Позивач вважає, що цей лист не містить відповіді на поставлене ним питання, тому звернувся до суду з цим позовом.

Прокуратура Львівської області не погоджується з позовом ОСОБА_2, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з мотивів, викладених у відзиві (а.с. 34-37). Відповідач пояснив, що станом на дату звернення ОСОБА_2 із запитом триває екстрадиційна перевірка, в межах якої досліджуються всі обставини, що можуть перешкоджати видачі ОСОБА_2 компетентним органам Російської Федерації. Відповідач зазначив, що саме в процесі такої перевірки встановлюється наявність екстрадиційності злочину або кожного епізоду злочинної діяльності та злочинність запитуваних діянь відповідно до законодавства України, про що позивачу було роз'яснено у письмовій відповіді на його запит від 04.04.2018. Відповідач вважає, що за результатами розгляду звернення ОСОБА_2 прокуратура Львівської області в межах та у строки, визначені чинним законодавством України, надала повне та обґрунтоване роз'яснення в листі від 10.05.2018 за №14-3301-18. Просить суд відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 в повному обсязі.

30.07.2018 позивач подав відповідь на відзив, в якому висловив свої міркування щодо наведених у відзиві прокуратури Львівської області заперечень та навів мотиви їх відхилення. Вважає долучені відповідачем докази щодо проведення екстрадиційної перевірки запиту правоохоронних органів Російської Федерації про видачу особи (екстрадицію) неналежними та недопустимими, про що подав відповідну заяву. Також надав суду копії судових рішень, якими відмовлено в застосуванні до ОСОБА_2 запобіжних заходів в порядку статті 585 КПК України (а.с.151-158).

Суд не оцінює наданих відповідачем копій письмових доказів (частина матеріалів екстрадиційної перевірки за запитом Генеральної прокуратури Російської Федерації про видачу ОСОБА_2), оскільки такі стосуються обставин, що не входять в предмет доказування у цій справі.

Суд на підставі ст.ст. 260-263 КАС України розглянув справу в порядку письмового провадження без проведення судового засідання в межах строку, визначеного статтею 258 КАС України.

Суд з'ясував зміст позовних вимог, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності та встановив такі фактичні обставини справи та відповідні правовідносини:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, законно перебуває на території України, що підтверджується довідкою про звернення за захистом в Україні № 007763 з відповідними відмітками (а.с.8-9).

ОСОБА_2 24.05.2017 о 12 год. 30 хв. був затриманий працівниками Одеського прикордонного загону в міжнародному пункті пропуску через державний кордон для повітряного сполучення «Аеропорт-Одеса» при оформленні пасажирів авіарейсу OHY-287 «Одеса-Стамбул» як такий, що розшукується компетентними органами Російської Федерації за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205.5 Кримінального кодексу Російської Федерації (участь в діяльності організації, яка відповідно до законодавства Російської Федерації визнана терористичною), максимальне покарання за який становить 20 років позбавлення волі. Підставою для затримання ОСОБА_2 були документи, що містять дані про вчинення ним злочину на території іноземної держави та обрання щодо нього запобіжного заходу компетентним органом іноземної держави. Так, постановою оперуповноваженого УФСБ Росії по Республіці Татарстан від 23.02.2017 ОСОБА_2 оголошений у міжнародний розшук. Радянський районний суд м. Казані постановою від 17.03.2017 заочно обрав ОСОБА_2 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. З матеріалів, наданих компетентними органами Російської Федерації, вбачається, що ОСОБА_2 приймав участь у діяльності міжнародної терористичної організації «Партія Ісламського Звільнення» («Хізб ут-Тахрір аль-Исламі»), забороненої Верховним судом Російської Федерації 14.02.2013 на території Російської Федерації. ОСОБА_2 в червні 2017 року звернувся до компетентного органу України із заявою про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Ці обставини викладено в рішенні місцевого суду Львівської області за наслідками розгляду клопотання місцевої прокуратури про обрання ОСОБА_2 запобіжного заходу (позивач надав суду ухвалу слідчого судді Пустомитівського районного суду Львівської області №450/1140/18 від 20.04.2018, а.с. 156-158).

Генеральна прокуратура України доручила прокуратурі Одеської області проведення екстрадиційної перевірки обставин, що можуть перешкоджати видачі ОСОБА_2 компетентним органам Російської Федерації. Після зміни ОСОБА_2 в грудні 2017 року місця проживання та переїзду до Львівської області проведення цієї перевірки доручено прокуратурі Львівської області.

07.05.2018 в прокуратурі Львівської області зареєстровано запит ОСОБА_2 від 04.04.2018 (вх.№ 3100, а.с. 41-44). До позову ОСОБА_2 додав фотокопію запиту (а.с.10), в якому в графі «дата: 04.04.2018» зроблено виправлення на « 04.05.2018». Оскільки ці запити є ідентичними за змістом, суд при вирішенні спору виходить з того, що відповідач 07.05.2018 отримав запит ОСОБА_2 від 04.04(05).2018 (далі - запит), що підтверджується відповідною відміткою та присвоєнням вхідного номера.

В тексті запиту (а.с.12,43) ОСОБА_2 вказує, що відповідно до пункту 1 статті 2 «Правопорушення, що тягнуть видачу» Європейської Конвенції про видачу правопорушників передбачено, що видача (екстрадиція) правопорушників здійснюється у зв'язку із правопорушеннями, які караються за законами запитуючої сторони та запитуваної сторони позбавленням волі. Тобто діяння, до яких застосовуються вимоги цієї норми, повинні бути караними за законодавством обох держав, - як запитуючої, так і запитуваної (Росії та України в цьому випадку). При цьому ОСОБА_2 цікавить, чи підпадають під вимоги цієї статті Конвенції правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 205.5 КК РФ та ч. 1 ст. 258-3 КК України стосовно іноземних громадян з Росії, яких переслідують за приналежність до релігійно-політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». При цьому заявник у запиті повідомляє, що членів релігійно-політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» притягають до кримінальної відповідальності як членів міжнародної терористичної організації та засуджують до довічного позбавлення волі лише на підставі рішення Верховного суду РФ від 14 лютого 2003р., яким цю організацію визнано терористичною. Правозахисні організації визнають таких засуджених політв'язнями, а Росія є єдиною державою, в якій діяльність згаданої релігійно-політичної партії визнана терористичною. Діяльність організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не заборонена на території країн Європи. В Україні діяльність цієї ісламської групи не заборонена. На підтвердження цих обставин, наведених у запиті, ОСОБА_2 покликається на висновки Львівського окружного адміністративного суду, викладені в постанові № 813/5453/14 від 05.01.2015. До запиту ОСОБА_2 долучив витяги з перелічених в запиті правових актів (а.с.13, 44-48).

В прохальній частині запиту ОСОБА_2 просить прокуратуру Львівської області «…на підставі пункту 1 статті 2 «Європейської конвенції про видачу ETS 024 (Париж, 13 грудня 1957р.)», ратифікованої Законом України №43/98-ВР від 16.01.1998, порівнявши діяння, які ставляться в вину в Росії за ч. 2 ст. 205.5 КК РФ, з тими діянням, за які передбачено обвинувачення за ч.1 ст. 258-3 КК України, дати правову оцінку щодо наявності чи відсутності подвійної криміналізації в правозастосуванні вищезгаданих статей КК Росії і КК України підчас проведення перевірки за екстрадиційним запитом» (а.с.12, 43).

Прокуратура Львівської області 10.05.2018 листом № 14-3301-18 надала ОСОБА_2 відповідь (а.с.20-21) та повідомила, що запит Генеральної прокуратури Російської Федерації про видачу ОСОБА_2 для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.205.5 КК Російської Федерації перебуває на розгляді в Генеральній прокуратурі України. 07.02.2018 Генеральна прокуратура України проведення екстрадиційної перевірки обставин, що можуть перешкоджати видачі ОСОБА_2 компетентним органам Російської Федерації, доручила прокуратурі Львівської області. Також прокуратура Львівської області повідомила позивача про те, що перевірка передбачених статтею 589 КК України обставин, що можуть перешкоджати видачі ОСОБА_2 компетентним органам Російської Федерації станом на дату надання відповіді не завершена, відтак рішення за її результатами Генеральною прокуратурою України не прийнято (а.с. 20-21).

При прийнятті рішення суд керується такими нормами права:

Прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Відповідно до частини 1 статті 2 Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII) на прокуратуру покладаються такі функції:

1) підтримання державного обвинувачення в суді;

2) представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом;

3) нагляд за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство;

4) нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян.

Частиною 2 цієї статті визначено, що з метою реалізації своїх функцій прокуратура здійснює міжнародне співробітництво.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 3 Закон № 1697-VII однією із засад діяльності прокуратури є прозорість, що забезпечується, зокрема, вільним доступом до інформації довідкового характеру, наданням на запити інформації, якщо законом не встановлено обмежень щодо її надання.

Частиною другою статті 1 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Стаття 542 КК України визначає, що міжнародне співробітництво під час кримінального провадження полягає у вжитті необхідних заходів з метою надання міжнародної правової допомоги шляхом вручення документів, виконання окремих процесуальних дій, видачі осіб, які вчинили кримінальне правопорушення, тимчасової передачі осіб, перейняття кримінального переслідування, передачі засуджених осіб та виконання вироків. Міжнародним договором України можуть бути передбачені інші, ніж у цьому Кодексі, форми співробітництва під час кримінального провадження.

Порядок та підстави для розгляду та вирішення питання про видачу осіб, які вчинили кримінальне правопорушення (екстрадицію) визначено главою 44 КПК України Розділу IX «Міжнародне співробітництво під час кримінального провадження» КПК України.

Порядок направлення запиту до іншої держави, порядок розгляду уповноваженим (центральним) органом України запиту іншої держави або міжнародної судової установи про таку допомогу і порядок виконання такого запиту визначаються цим Кодексом і чинними міжнародними договорами України (стаття 543 КК України).

Відповідно до статті 573 КПК України запит про видачу особи (екстрадицію) направляється за умови, якщо за законом України хоча б за один із злочинів, у зв'язку з якими запитується видача, передбачено покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк не менше одного року або особу засуджено до покарання у виді позбавлення волі і невідбутий строк становить не менше чотирьох місяців. Запит компетентного органу іноземної держави про видачу особи може розглядатися лише у разі дотримання вимог, передбачених частиною першою цієї статті.

Відповідно до статті 574 КК України центральними органами України щодо видачі особи (екстрадиції), якщо інше не передбачено міжнародним договором України, є відповідно Генеральна прокуратура України та Міністерство юстиції України. Згідно з частиною 2 цієї статті Генеральна прокуратура України є центральним органом України щодо видачі (екстрадиції) підозрюваних, обвинувачених у кримінальних провадженнях під час досудового розслідування.

Відповідно до частини четвертої статті 574 КПК України центральні органи України щодо видачі особи (екстрадиції) відповідно до цього Кодексу в тому числі:

- розглядають запити компетентних органів іноземних держав про видачу особи (екстрадицію), тимчасову видачу або транзитне перевезення та приймають рішення щодо них (п. 2);

- організовують проведення екстрадиційної перевірки (п.3).

Відповідно до пунктів 2 та 6 частини першої статті 589 КПК України у видачі особи іноземній державі відмовляється у разі, якщо:

- злочин, за який запитано видачу, не передбачає покарання у виді позбавлення волі за законом України (п. 2);

- наявні інші підстави, передбачені міжнародним договором України (п. 6).

Відповідно до положень статті 587 КПК України екстрадиційна перевірка обставин, що можуть перешкоджати видачі особи, проводиться центральним органом України або за його дорученням чи зверненням відповідною регіональною прокуратурою. Матеріали екстрадиційної перевірки разом із висновком щодо такої перевірки надсилаються відповідному центральному органу України.

Відповідно до частин першої, другої статті 590 КПК України після вивчення матеріалів екстрадиційної перевірки центральний орган України приймає рішення про видачу особи (екстрадицію) або відмову у видачі (екстрадиції) іноземній державі. Рішення виноситься керівником центрального органу України або уповноваженою ним особою. Про своє рішення центральний орган України повідомляє компетентний орган іноземної держави, а також особу, щодо якої воно прийнято.

Статтею 1 Європейської конвенції про видачу правопорушників від 13.12.1957 № ETS №024 визначено, що договірні сторони зобов'язуються видавати одна одній, з урахуванням положень та умов, викладених в цій Конвенції, всіх осіб, які переслідуються компетентними органами запитуючої Сторони за вчинення правопорушення або які розшукуються зазначеними органами з метою виконання вироку або постанови про утримання під вартою.

Відповідно до частини першої статті 2 цієї Конвенції видача правопорушників здійснюється у зв'язку із правопорушеннями, які караються за законами запитуючої Сторони та запитуваної Сторони позбавленням волі або згідно з постановою про утримання під вартою на максимальний термін не менше одного року чи більш суворим покаранням.

Законом України «Про ратифікацію Європейської конвенції про видачу правопорушників, 1957 рік, Додаткового протоколу 1975 року та Додаткового протоколу 1978 року до Конвенції» від 16.01.1998 № 43/98-ВР Україна ратифікувала цю конвенцію з таким заявами та застереженнями. Зокрема до пункту 1 статті 2 Конвенції - Україна здійснює видачу лише осіб, які вчинити злочини, що караються позбавленням волі на максимальний строк не менше одного року або більш суворим покаранням.

Статтею 1 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР (далі - Закон № 393/96-ВР) визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Особи, які не є громадянами України і законно знаходяться на її території, мають таке ж право на подання звернення, як і громадяни України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами.

Частина третя статті 3 Закону № 393/96-ВР визначає заяву (клопотання) - як звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Згідно з частини першої статті 5 Закону № 393/96-ВР звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Відповідно до частин першої, третьої статті 15 Закону № 393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

При прийнятті рішення суд керується такими міркуваннями:

ОСОБА_2 звернувся до прокуратури Львівської області із запитом, просив на підставі пункту 3 частини першої статті 2 та пункту 9 частини першої статті 3 Закону України «Про прокуратуру» та пункту першого статті 2 Європейської конвенції про видачу правопорушників порівняти діяння, які ставляться в вину в Росії за ч. 2 ст. 205.5 КК РФ, з тими діянням, за які передбачено обвинувачення за ч.1 ст. 258-3 КК України, та висловити правову оцінку щодо наявності чи відсутності подвійної криміналізації в правозастосуванні вищезгаданих статей КК Росії і КК України підчас проведення перевірки за екстрадиційним запитом. При цьому заявник обґрунтовує свій запит специфічним контекстом, а саме - чи застосовний в Україні пункт перший статті 2 Європейської конвенції про видачу правопорушників до громадян Росії, яких, як стверджує позивач, на Батьківщині переслідують шляхом кримінального засудження як членів міжнародної терористичної організації за приналежність до релігійно-політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», яку на підставі рішення Верховного суду РФ від 14.02.2003 визнано терористичною.

Оцінюючи запит ОСОБА_2 в контексті наведених вище норм Закону України «Про прокуратуру» та КПК України суд дійшов висновку, що поставлене ОСОБА_2 питання стосується виконання органами прокуратури України специфічних завдань в сфері міжнародного співробітництва під час кримінального провадження.

Аналіз наведених вище норм права дозволяє зробити висновок, що вирішення питання про наявність чи відсутність подвійної криміналізації діяння (в контексті статті 2 Європейської конвенції про видачу правопорушників) вирішується в процедурі екстрадиційної перевірки індивідуально стосовно кожної особи, щодо якої надійшов запит на видачу (екстрадицію) - в порядку та спосіб, визначені главою 44 КПК України. На ці відносини не поширюється Закон України «Про звернення громадян». При цьому ані норми названих ОСОБА_2 Конвенцій, ані норми Закону України «Про прокуратуру» чи КПК України не уповноважують та не зобов'язують органи прокуратури України проводити аналіз та висловлювати узагальнену правову позицію щодо одного із етапів екстрадиційної перевірки стосовно невизначеного кола осіб на запит зацікавленої особи.

Суд враховує і те, що позивач у відповіді на відзив (а.с.104) наголошує, що його запит не стосувався екстрадиційної перевірки ОСОБА_2, а ставився широко - «…позивач ставив питання про подвійну криміналізацію між двома статтями двох країн (України і Росії)…» (а.с.104). Надання відповіді на такий запит не передбачено Законами України, що регламентують звернення громадян чи доступ до інформації. Суд переконаний, що прокуратура Львівської області у відповідь на такий запит ОСОБА_2 могла і повинна була обмежитися відмовою проводити за зверненням фізичної особи правову оцінку тих чи інших обставин (в т.ч. «подвійної криміналізації») за гіпотетичним екстрадиційним запитом, оскільки в силу норм КПК України ці обставини входять в предмет індивідуальної перевірки за кожним отриманим державою Україна запитом на видачу (екстрадицію) конкретної фізичної особи.

Водночас суд не може не оцінити ту обставину, що відповідач за наслідками розгляду запиту позивача поінформував його, що прокуратура Львівської області за дорученням Генеральної прокуратури України від 07.02.2018 здійснює перевірку за запитом Генеральної прокуратури Російської Федерації про видачу ОСОБА_2 для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст.205.5 КК Російської Федерації. Перевірка визначених статтею 589 КПК України обставин (в тому числі того, чи злочин, за який запитано видачу, не передбачає покарання у виді позбавлення волі за законом України) прокуратурою Львівської області ще не завершена, тому Генеральна прокуратура України не прийняла рішення в порядку статті 590 КПК України за результатами перевірки. Суд вважає, що інформування прокуратурою Львівської області ОСОБА_2 за таких обставин про його індивідуальну ситуацію в контексті поставленого в запиті питання не порушує охоронюваних законом прав та інтересів позивача, хоча в світлі наведених вище висновків суд залишається переконаним, що належною відповіддю мала бути відмова надавати «правову оцінку щодо наявності чи відсутності подвійної криміналізації в правозастосуванні вищезгаданих статей КК Росії і КК України підчас проведення перевірки за [гіпотетичним, неконкретизованим] екстрадиційним запитом».

З огляду на встановлені фактичні обставини справи та оцінку аргументів сторін суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до прокуратури Львівської області є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Оскільки суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, то понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору покладаються на нього.

Керуючись ст.ст. 19-20, 22, 25-26, 90, 126, 139, 205, 229, 241-246, 250, 251, 255, 295, пп. 15.5 п.15 розділу VII «Перехідні положення» КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

в задоволенні позову громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) до прокуратури Львівської області (79005, Львівська область, місто Львів, пр. Шевченка, буд. 17/19, ідентифікаційний код 02910031) про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити дії, - відмовити повністю.

Понесені позивачем судові витрати покласти на нього.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який постановив рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Москаль Р.М.