Справа № 826/6522/17
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2018-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

13 серпня 2018 року №826/6522/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., при секретарі судового засідання Огнивому Д.П., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
проскасування податкового повідомлення-рішення від 11.10.2016 №7427-1305,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, в якій просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 11.10.2016 №7427-1305 на суму 22 220, 55 грн..

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень, які нею, як платником єдиного податку, використовується для здійснення підприємницької діяльності, а тому відповідно до приписів підпункту 297.1.4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, позивач звільнена від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з земельного податку за земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Крім того, позивач наголошує, що розрахунок податкового зобов'язання, визначений податковим повідомленням-рішенням від 11.10.2016 №7427-1305 є завищеним та проведеним з порушенням порядку нарахування земельного податку.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, мотивуючи це тим, що ОСОБА_1 є платником земельного податку, а тому спірне податкове повідомлення-рішення є правомірним, також відповідний розрахунок грошового зобов'язання є вірним та проведений у відповідності з нормами чинного законодавства.

Відповідно до пункту 10 частини першої Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" № 2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, наявною в матеріалах справи, ОСОБА_1 зареєстрована фізичною особою-підприємцем з 16.02.2016 за №0035088 та перебуває на обліку в органах державної фіскальної служби з 2016 року.

Відповідно до витягу з реєстру платників єдиного податку від 04.03.2016 №87 ОСОБА_1 починаючи з 16.02.2016 є платником єдиного податку за ставкою 5% 3 групи.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником частини нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 263, 90 кв.м., що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно по реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.01.2016. Належні позивачу нежилі приміщення використовуються, як фізичною особою - підприємцем, для провадження господарської діяльності згідно КВЕД зазначених у державному реєстрі фізичної особи-підприємця.

Державною податковою інспекцією у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві направлено позивачеві податкове повідомлення-рішення від 11.10.2016 №7427-1305, яким позивачеві нараховано податкове зобов'язання по сплаті земельного податку з фізичних осіб за 2016 рік у сумі 24 422, 58 грн.

ОСОБА_1, вважаючи податкове повідомлення-рішення від 11.10.2016 №7427-1305 протиправним, звернулась до суду з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

За змістом пунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельним податком визнається обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно з пункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Відповідно до пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Згідно статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У статті 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Пунктом 271.1 статті 271 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки (пункт 274.1 статті 274 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 286.5 статті 286 цього Кодексу встановлено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Пунктом 286.6 статті 286 Податкового кодексу України визначає, що за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

Статтею 289 Податкового кодексу України встановлено, що для визначення розміру податку використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Суд вважає за необхідне зазначити, що законодавчо встановлений коефіцієнт індексації грошової оцінки землі тягне за собою автоматичну зміну розміру плати за землю. При цьому, визначена нормативно-грошова оцінка землі не змінюється, а лише індексується на відповідний коефіцієнт.

За таких обставин, розмір земельного податку з фізичних осіб, в будь-якому випадку повинен бути проіндексований згідно правил статті 289 Податкового кодексу України.

Аналіз зазначених норм права дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об'єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов'язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.

Відповідно до пункту 291.3 статті 291 Податкового кодексу України юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Згідно з пункту 291.2 статті 291 цього Кодексу спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

У пункті 269.2 статті 269 Податкового кодексу України передбачено, що особливості справляння земельного податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності із земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.

У значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності.

Виходячи з аналізу наведених вище правових норм, платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто, з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 27.02.2018 у справі №826/8675/17, від 16.03.2018 у справі №826/171513-а та в постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2018 у справі №826/17360/16.

Згідно з частиною п'ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні приписи містить у собі частина п'ята статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", де зазначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Аналізуючи підстави визначення позивачеві грошового зобов'язання із земельного податку, суд наголошує на наступному.

Системний аналіз норм Земельного кодексу України і Податкового кодексу України свідчить про те, що дійсно власники (фізичні особи) нежитлових приміщень в багатоповерховому і багатоквартирному житловому будинку наділені обов'язком вносити до бюджету плату за землю (земельний податок) пропорційно від площі, яку займають, в розмірі ідеальної частки площі будинку і прибудинкової території, що розміщений на відповідній землі. Втім, такий податок нараховується контролюючий органом виключно із врахуванням (на підставі) даних державного земельного кадастру (пункт 286.1 статті 286 Податкового кодексу України).

Суд наголошує, що позивач, в адміністративному позові вказує на те, що грошове зобов'язання, визначене податковим повідомленням-рішенням від 11.10.2016 №7427-1305 є завищеним, а також порушено порядок нарахування земельного податку.

Так, позивач стверджує, що належні їй нежитлові приміщення розміщені на земельній ділянці, кадастровий номер якої - НОМЕР_2, що підтверджується інформацією, наявною у витягах з Єдиного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а площа земельної ділянки, на якій розташований будинок АДРЕСА_2 складає 301 кв. м., а не 3 344, 00 кв.м., як зазначено у розрахунку відповідача. Крім того, позивач наголошує, що обчислення земельного податку на підставі листа комунального підприємства «Житло-Севіс» суперечить приписам чинного законодавства та не може встановлювати будь-яких обов'язків для інших землекористувачів.

Суд, звертає увагу, що відповідачем в письмових запереченнях від 23.11.2017 зазначений розрахунок податку на землю з фізичних осіб на 2016 рік, проте офіційного розрахунку податкового повідомлення-рішення від 11.10.2016 №7427-1305 окремо надано не було.

Із розрахунку пропорційної частки прибудинкової території, на яку нараховано земельний податок: 263.90 х 3 344, 00 : 24625 = 35,84 кв.м. вбачається, що контролюючий орган застосував наступні показники: 263.90 кв.м. площа нежитлового приміщення, 3 344, 00 кв.м. - площа земельної ділянки, 24 625 кв.м. - загальна площа будинку.

Так, відповідач у свої запереченнях стверджує, що пропорційну частку прибудинкової території, на яку нараховано земельний податок, розраховано згідно з наданою інформацією комунального підприємства «Житло-Сервіс».

З листа комунального підприємства «Житло-Сервіс» від 27.11.2012 №110/910-3844 вбачається, що загальна площа земельної ділянки, розташованої за адресою АДРЕСА_2, згідно кадастрового номеру НОМЕР_3 складає 0, 344 га, однак, як вбачається з копії витягну з технічної документації від 20.11.2017 №2312/86-17 про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2, її кадастровий номер - НОМЕР_2, а площа складає 301 кв.м. (0,0301 га).

Крім того, як вбачається з копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.11.2017 №104273381 відомості стосовно земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3 взагалі відсутні.

Також, за результатами пошуку на публічній кадастровій карті України, що є у вільному доступі на сайті http://map.land.gov.ua/kadastrova-karta, земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3 - результатів не знайдено, як і за результатами пошуку в Єдиному Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Отже, відповідачем не доведено наявності у позивача об'єктів нерухомості на земельій ділянці з кадастровим номером НОМЕР_3 площею 3344, 00 кв.м.

Таким чином, відповідачем не доведено правильність розрахунку земельного податку, зокрема, що складові розрахунку відповідають фактичним обставинам.

Окрім того, відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження правильності інших вказаних показників в розрахунку пропорційної частки прибудинкової території, на яку нарахований земельний податок.

З розрахунку податку на землю з фізичних осіб на 2016 рік: 35,84 кв.м х 3 384, 25 грн. х 2,5 х 1,5 х 1,433 х 1,249 х 3% = 24 422, 59 вбачається, що контролюючим органом застосовано наступні показники:

- 35,84 кв.м. частина земельної ділянки, на яку нараховувався податок;

- 3425,44 грн. базова вартість 1 кв.м. землі;

- 2,5 коефіцієнт на функціональне використання землі;

- 1,5 узагальнюючий локальний коефіцієнт на місцезнаходження земельної ділянки у межах економіко-планувальної зони;

- 1,249 коефіцієнт індексації грошової оцінки;

- 1,433 коефіцієнт індексації грошової оцінки;

- 3% ставка податку за земельні ділянки.

Як було встановлено вище, контролюючим органом помилково вирахувано пропорційну частку прибудинкової території, на яку нарахований земельний податок.

Також, суд наголошує, що відповідачем застосовано коефіцієнт на функціональне використання - 2,5, який відповідно до Порядку нормативної грошової оцінки земель

сільськогосподарського призначення та населених пунктів, затвердженого наказом Держкомзему України, Мінагрополітики України, Мінбудархітектури України, Української академії аграрних наук 27.01.2006 №18/15/21/11 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.04.2006 за №388/12262 (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) застосовується до земель комерційного призначення, проте докази які б підтверджували віднесення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 до земель комерційного призначення - відсутні, натомість з копії витягну з технічної документації від 20.11.2017 №2312/86-17 про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 вбачається, що цільове призначене вказаної земельної ділянки - житлової забудови і громадського призначення.

Отже, підсумовуючи вищезазначене, зважаючи на недоведеність та необґрунтованість застосування конкретних показників, а також помилковість розрахунків податкового органу щодо розміру земельного податку, з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача, керуючись приписами статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за доцільне вийти за межі позовних вимог та скасувати оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 11.10.2016 №7427-1305.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 11.10.2016 №7427-1305.

Стягнути з державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (01011, м. Київ, вул. Лєскова, буд.4, ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640, 00 грн. (шістсот сорок гривень).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.